Справа № 822/3388/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 січня 2016 року м. Київ К/800/66667/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області

на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року

у справі № 822/3388/14

за позовом Приватного підприємства «Незалежний центр лабораторних досліджень «Еталон»

до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області

за участю Прокуратури м. Хмельницького

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення- рішення,

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Незалежний центр лабораторних досліджень «Еталон» (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області (надалі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № /836 від 29 квітня 2014 року.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року, адміністративний позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено позапланову виїзну документальну перевірку позивача з питань документального підтвердження господарських відносин з ТОВ "Компанія "Мелагрейн", ТОВ "Транспортно-експедиційна компанія "Зектер", ТОВ "Перша Логістична Компанія", ТОВ "Донарготранс", ТОВ "Компанія-Агроінвест", ТОВ "Транс-Груп", ТОВ "Шерон-Груп", ТОВ "ТЕП Транско" в частині формування податкових зобов'язань та ТОВ "Рокфор Маркет", ТОВ "Велторг 2013", ТОВ "Оптком 2012", ТОВ "Балтік Біо Трейд", ТОВ "Дівілон" та ТОВ "ПАК Плюс 2012" в частині формування податкового кредиту за період грудень 2013 року, січень - лютий 2014 року, їх реальності та повноти відображення в обліку. За результатами перевірки складено акт № 1387/22-07/33761120 від 08 квітня 2014 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість на 6809436,00 грн.

Підставою для вказаних висновків відповідача стала відсутність, на думку останнього, реального виконання господарських операцій позивача з контрагентами.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки позивачем винесено податкове повідомлення-рішення № /836 від 29 квітня 2014 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 8511795,00 грн., у тому числі 6809436,00 грн. - за основним платежем, 1702359,00 грн. - за штрафними санкціями.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірці, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивачем укладено договори купівлі-продажу та поставки з: ТОВ "Рокфор Маркет", ТОВ "Велторг 2013", ТОВ "Оптком 2012", ТОВ "Дівілон", ТОВ "ПАК Плюс 2012". На підтвердження виконання умов вказаних правочинів позивачем надано: податкові накладні, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, специфікації, платіжні доручення.

В обґрунтування касаційної скарги відповідач посилається на недоліки в окремих товарно-транспортних накладних.

Вказані доводи колегією суддів до уваги не беруться, оскільки формальні помилки та неточності в первинних документах не можуть свідчити про безтоварність укладених правочинів. Натомість оцінка здійсненим господарським операціям повинна даватись на підставі комплексного всебічного аналізу матеріалів справи та фактичних обставин, що і було належним чином здійснено судами попередніх інстанцій.

Також, в касаційні скарзі відповідач посилається на акт Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 25 березня 2014 року № 235/20-33-22-05-07/38633164 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Велторг 2013» щодо документального підтвердження господарських відносин з платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за грудень 2013 року» та акт Західної ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області від 28 березня 2014 року № 256/20-33-22-03-07/38279463 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Оптоком 2012» щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за січень, лютий 2014 року». Відповідно до висновків вищезгаданих актів у вказаних підприємств відсутні трудові і виробничі ресурси для виконання зобов'язань за укладеними з позивачем правочинами. Крім того, ТОВ «Велторг 2013» та ТОВ «Оптоком 2012» не знаходяться за місцем реєстрації.

Колегія суддів вказані доводи до уваги не бере, оскільки відсутність власних трудових чи виробничих ресурсів не позбавляє суб'єкта господарювання права залучати до виконання відповідних зобов'язань третіх осіб. Порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства не може спричиняти негативні наслідки для позивача (зазначена позиція також збігається із висновками Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і «Бізнес Супорт Центр» проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03). Крім того, вказані акти лише фіксують факт неможливості проведення зустрічних звірок та не можуть давати оцінку реальності здійсненим господарським операціям.

Також, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача, як на доказ безтоварності укладених правочинів, на порушення кримінального провадження № 000027 щодо посадових осіб позивача за ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України, оскільки вироку у кримінальній справі, яким би встановлювались відповідні обставини, відповідачем не надано.

При цьому, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується первинними документами, які належним чином досліджено судами першої та апеляційної інстанцій, укладені правочини відповідають економічному змісту та діловій меті, а отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Хмельницькому Головного управління Міндоходів у Хмельницькій області залишити без задоволення.

2. Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 15 вересня 2014 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року у справі № 822/3388/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна