Справа № 808/2151/15
Суддя: Матяш Ольга Віталіївна
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

808/2151/15

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року , о 17:05 годині,

Справа № 808/2151/15

м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд

у складі: головуючого - судді Матяш О.В.,

за участю секретаря Передерій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя

справу за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ТДС ГРУПП»

до державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

В судовому засіданні представник позивача позов підтримує та просять його задовольнити з викладених в ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнає з підстав, викладених в письмових запереченнях, зазначивши, що акти виконаних робіт з технічного обслуговування обладнання складені контрагентами позивача, не містять чіткого змісту та обсягу господарських операцій, що були вчинені. Контрагенти позивача не знаходяться за податковими адресами, у них відсутні трудові ресурси, виробниче, транспортне та торгівельне обладнання, сировина, матеріали для здійснення основного виду діяльності, відсутні також дозвільні документи на діяльність, що їх потребує. Окрім того, позивачем не сплачено за надані послуги 240000 гривень ТОВ «Юлмарт». Просить відмовити в позові.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «ТДС ГРУПП» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства при фінансово-господарських взаємовідносинах з ТОВ «БК «Гранд Білдінг» за березень 2014 року, ТОВ «Бізнес Коін» за квітень 2014 року, ТОВ «Юлмарт» за червень 2014 року, результати якої викладено в акті перевірки №19/08-26-22-01/37834883 від 06.11.2014 (т.1 а.с.12-40).

За результатами адміністративного оскарження вказаного ППР, останнє було залишено без змін, скарги позивача – без задоволення (т.1 а.с. 55-67).

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з наступного. Відносини, що виникають у сфері справляння податків, регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (далі - ПК). Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об’єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.

Суд зазначає, що, відповідно до ч.4 ст.70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХІV) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 3 Закону № 996-ХІV передбачено, що бухгалтерський облік є обов’язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 вказаного Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також в п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за №168/ 704 (далі - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону та п.2.4 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення, забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок. Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість підлягають доказуванню, зокрема, обставини, що підтверджують рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, податкові накладні, тощо.

Згідно з ст. 1 Закону № 996-ХІV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов’язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Під час розгляду справи судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Бізнес Коін» укладено договори про надання послуг: №№01/04/14-Т5, 01/04/14-Т3, 01/04/14-Т1, 01/04/14-Р5, 01/04/14-Р1 від 01.04.2014, відповідно до умов яких виконавець (ТОВ «Бізнес Коін») зобов’язується виконати роботи з ремонту технологічного устаткування, сітей, будівель та побудов на об’єкті - ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №1», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №5», з технологічного обслуговування устаткування, сітей, будівель та побудов на об’єкті - ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №1», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №3» та ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №5» (т.1 а.с.90, 97, 104, 114, 121). На підтвердження виконання умов цих договорів до матеріалів справи надано податкові накладні та акти виконаних робіт (а.с.90-125). На підтвердження здійснення оплати за отримані послуги до матеріалів справи надано платіжні доручення №№2212, 2225 від 15.09.2014, №2381 від 01.10.2014.

На підтвердження реальності вчинення господарських операцій з ТОВ «Бізнес Коін» позивачем до матеріалів справи надано графік технічного обслуговування обладнання ПАТ«Запорізький хлібокомбінат №1», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №3», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №5» за квітень та червень 2014 року й відомості дефектів на ремонт (т.2 а.с. 2-194).

На підтвердження використання отриманих послуг в своїй господарській діяльності до матеріалів справи додано акти виконаних робіт, складені між ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №1», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №3» та ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №5» та позивачем (т.1 а.с.150-155, 165-167).

Під час розгляду справи судом встановлено, що позивачем та ТОВ «Юлмарт» укладено договори про надання послуг: №№01/06/14-Т1, 01/06/14-Т3, 01/06/14-Т5 від 02.06.2014, відповідно до умов яких виконавець (ТОВ «Юлмарт») зобов’язується виконати роботи з технологічного обслуговування устаткування, сітей, будівель та побудов на об’єкті ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №1», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №3» та ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №5» (т.1 а.с.126, 133, 140). На підтвердження виконання умов цих договорів до матеріалів справи надано податкові накладні та акти виконаних робіт (а.с.126-146).

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Зміст господарської операції може встановлюватися з урахуванням змісту цивільно-правових чи господарсько-правових зобов'язань сторін, але не вичерпується останнім. Господарська операція може мати місце навіть за відсутності цивільно-правових чи господарсько-правових відносин між платниками податків.

Із наведеного вбачається, що господарські операції є самостійним поняттям, відмінним від правочинів або господарських зобов'язань. Наслідки в податковому обліку створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто ті, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника податків. Аналіз реальності господарських операцій може здійснюватися на підставі даних податкового та бухгалтерського обліку платника податків та інших обставин. При цьому не виключається розгляд господарських операцій відповідно до їх реального економічного змісту.

Оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій. Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то податкові зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Судом встановлено, що за результатами перевірки позивача були виявлені порушення податкового законодавства, викладені в акті перевірки, на підставі чого прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення. При цьому суд звертає увагу, що наслідки порушення податкового законодавства можуть (і повинні) застосовуватися незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов'язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності.

Зазначена позиція висловлювалася неодноразово Верховним Судом України, зокрема, в Постанові ВСУ від 17.02.2009, реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 7046232, та додатково відображена у листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011.

Дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи акти виконаних робіт, прийняті від ТОВ «Бізнес Коін» та ТОВ «Юлмарт», суд погоджується з твердженням контролюючого органу про неможливість встановлення з них чіткого опису наданих послуг, опису виконаних робіт, обладнання, що обслуговувалося та потребувало обслуговування й ремонту.

Позивачем зазначено, що конкретні обставини надання послуг за вказаним договорами обумовлювались підприємствами шляхом листування. Проте, до матеріалів справи такого листування не надано. Також позивач зазначає, що робітники ТОВ «Бізнес Коін» та ТОВ «Юлмарт» потрапляли на територію ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №1», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №3» та ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №5» за тимчасовими перепустками, проте цих перепусток суду надано не було. Звідси, не підтвердженим залишається факт присутності працівників вказаних контрагентів на території ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №1», ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №3» та ПАТ «Запорізький хлібокомбінат №5» й виконання робіт з ремонту та технологічного обслуговування устаткування хлібокомбінатів.

До того ж позивач зазначає, що у зв’язку із винесенням контролюючим органом оскаржуваного ППР керівництвом підприємства прийнято рішення про призупинення оплати послуг ТОВ «Юлмарт» у повному обсязі та частково послуг ТОВ «Бізнес Коін», отриманих в червні та квітні 2014 року відповідно. Зазначене не тільки не підтверджує факт здійснення господарських операцій між позивачем та вказаним контрагентами, а й спростовує його.

Оцінюючи у сукупності вищевказані фактичні обставини справи, суд погоджується з доводами відповідача, що господарські операції за договорами підряду між позивачем та вказаними контрагентами відображені лише документально, без фактичного їх виконання, тому подані позивачем первинні документи юридичної сили не мають.

Окрім іншого, підставою для висновків про відсутність реального здійснення господарських операцій позивача з вказаними контрагентами є акти перевірки ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області №396/26-51-22-03/3890551 від 06.06.2014 та ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві №2032/26-59-22-08/39123933 від 02.09.2014, якими встановлено відсутність належних доказів реального вчинення вказаними товариствами господарських операцій.

Висновки згаданих актів перевірки щодо відсутності трудових ресурсів у контрагентів позивача спростовують його доводи, що підрядні роботи з ремонту та технічного обслуговування устаткування вищевказаних хлібокомбінатів виконувалися робітниками ТОВ «Бізнес Коін» та ТОВ «Юлмарт».

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст.2 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, й у ч. 2 ст. 71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч цим вимогам відповідачем як суб’єктом владних повноважень не доведено правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

В силу приписів ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладені норми права та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що в позові слід відмовити.

Відповідно до ч.2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Позивач оскаржив податкове повідомлення-рішення на загальну суму 165000 гривень, 2 відсотки від якої складають 3300 гривень (165000 гривень : 100 х 2 = 3300 гривень). При зверненні до суду з даним позовом було сплачено 10 відсотків ставки судового збору за подання даного позову майнового характеру - 330 гривень (платіжне доручення №825 від 10.04.2015). Оскільки у позові відмовлено, позивач повинен доплатити судовий збір у розмірі 2970 гривень (3300 гривень – 330 гривень = 2970 гривень).

Керуючись ст.ст.17,158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

у позові відмовити.

Постанова може бути оскаржена у Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Запорізький окружний адміністративний суд у десятиденний строк з дня отримання постанови у повному обсязі шляхом подання апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, що її подає, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.В. Матяш