Справа № 804/9052/15
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 листопада 2015 р. Справа № 804/9052/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, -
20.07.2015 р. ОСОБА_2 (надалі позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області (надалі відповідач), третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області з наступними позовними вимогами:
1. Визнати неправомірними дії Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 31.12.2014 р. включно відповідно до ст.144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції з 26.10.2014 р.) та за період з 29.03.2015 року відповідно до ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд);
2. Зобовязати Територіальне управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області зробити ОСОБА_2 (місце реєстрації: Дніпропетровська область, м. Дніпродзержинськ,бул-р. Будівельників,53-42) перерахунок заробітної плати за період з 26.10.2014 р. по 31.12.2014 р. включно відповідно до ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції з 26.10.2014 р.) та за період з 29.03.2015 р. відповідно до ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд) та виплатити її в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років, тощо).
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено ОСОБА_2 заробітну плату за період з 26.10.2014 р. по 31.12.2014 р. включно відповідно до ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції з 26.10.2014 р.) та за період з 29.03.2015 р. відповідно до ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції Закону України Про забезпечення права на справедливий суд).
Позивач надав клопотання про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження.
Відповідач надав клопотання про розгляд справи за його відсутності у порядку письмового провадження. Надав письмові заперечення проти позову.
Третя особа повідомлена належним чином про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, заперечень на позов не надала.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Згідно з ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність обставин для розгляду справи у письмовому провадженні.
Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_2 займає посаду секретаря судового засідання Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з 06.09.2002 р., посада секретаря віднесена до шостої категорії посад державних службовцев.
За поясненнями позивача, на яких ґрунтуються позовні вимоги, за період з 26.10.2014р. по 31.12.2014р. включно позивачем отримана заробітна плата з порушенням вимог ч. 1 ст. 144 Закону України Про судоустрій і статус суддів (в редакції від 26.10.2014 року), за період з 29.03.2015 року з порушенням ст. 147 Закону України Про судоустрій та статус суддів.
Вирішуючи спір суд виходить з наступного.
Статтею 33 Закону України Про державну службу передбачено, що оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.
Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.
Доплата за ранг провадиться відповідно до рангу, присвоєного державному службовцю. Надбавка за вислугу років виплачується державним службовцям щомісячно у відсотках до посадового окладу з урахуванням доплати за ранг і залежно від стажу державної служби у таких розмірах: понад 3 роки - 10, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.
Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.
Частиною 2 ст. 8 Закону України Про оплату праці передбачено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.
Стаття 13 Закону України Про оплату праці визначає, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 р. № 268 Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів (додаток 47 до Постанови), згідно якої розмір посадового окладу секретаря судового засідання складає 490 грн.
Згідно з пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 р. № 482 у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати.
Статтею 8 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік встановлено мінімальну заробітну плату у 2014 році у розмірі 1218,00 грн. на місяць.
Разом з цим 26.10.2014 р. набрав чинності Закон України Про прокуратуру від 14.10.2014 р. № 1697-VII, яким внесено зміни до ст. 144 Закону України Про судоустрій та статус суддів, а саме визначено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Перехідними положеннями (п. 1 Розділу XII вказаного Закону), встановлено, що вищевказана норма набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.
Отже, вказані зміни набули чинності з 26.10.2014 р., відповідно до публікації в газеті Голос України № 206 (5959) від 25.10.2014 р.
При цьому, згідно з пп. 2 п. 13 Розділу XIIІ Закону України Про прокуратуру, Кабінету Міністрів України доручено у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України Про судоустрій і статус суддів.
Однак, пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України Про Державний бюджет України на 2015 рік встановлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону застосовуються в порядку та розмірах, встановлених КМУ, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.
Таким чином, до внесення КМУ відповідних змін застосовуються розміри посадових окладів, передбачені додатками 45-47 постанови КМУ №268 від 09.03.2006 р. Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів.
Відповідно до ст. 95 Конституції України бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків; держава прагне до збалансованості бюджету України.
Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема, статті 95 Конституції України, в Рішенні від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості (пункт 1 резолютивної частини).У рішенні Конституційного Суду України у р від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012
У Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.
Такий принцип закладений, зокрема, в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).
Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції Україниє найважливішою функцією держави.
Державна судова адміністрація у розумінні статті 22 Бюджетного кодексу України є головним розпорядником бюджетних коштів, а відповідач є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.
Отже, відповідач не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, а саме без збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.
Згідно із положеннями статей 142, 143 Законом України Про судоустрій і статус суддів фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним Кодексом України.
Тому, відповідач може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці.
Будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом (ч.1 та 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України)
Статтею 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах. Відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Затвердження, а також коригування протягом бюджетного року кошторисів бюджетних установ здійснюється розпорядниками коштів відповідно до затвердженого бюджетного розпису Державного бюджету України. Розпорядники бюджетних коштів несуть відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених цим Кодексом. Розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися.
Таким чином, Державною судовою адміністрацією в Дніпропетровській області не було допущено протиправних дій щодо не нарахування та не виплати заробітної плати у вказаному позивачем періоді.
Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
За наведених обставин у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати протиправними дії відповідача, отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Дніпропетровській області, третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про визнання неправомірними дії та зобовязання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1