Справа № 465/3715/15-а
Суддя: Мартинишин М. О.
Дата ухвалення: 2015-10-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

Іменем України

20.10.2015 р. Франківський районний суд м.Львова

у складі: головуючого-судді Мартинишин М.О.

при секретарі Кметь Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1

до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,

з участю третьої особи: ОСОБА_2

про скасування розпорядження, суд

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача про скасування розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради «Про приведення у попередній стан самочинно перепланованої квартири №63 на вул. Пулюя, 34А» №485 від 14.11.2013р.

Свої вимоги мотивує тим, що 14.11.2013 року відповідачем було прийнято розпорядження №485 «Про приведення у попередній стан самочинно перепланованої квартири №63 на вул. Пулюя 34А». Вважає зазначене розпорядження є не обєктивне, оскільки відповідачем не було враховано той факт, що в матеріалах справи були відсутні будь-які докази того, що його діями при здійсненні реконструкції було порушено права інших власників квартир. 14 березня 2011 року згідно акту приймання-передачі житлового будинку №34А по вул. Пулюя в м. Львові, вказаний будинок було передано з балансу ЛКП «Сокільницьке» на баланс ОСББ «Оселя-2», а тому вважає, що винесення відповідачем оскаржуваного розпорядження взагалі не входило до його компетенції, оскільки на той час балансоутримувачем будинку вже було ОСББ «Оселя-2». Крім того, колишній голова ОСББ «Оселя-2» ОСОБА_3 в доповідній записці посилається на протокол зборів №1 від 07.06.2011р. Вказаний протокол у документації ОСББ відсутній, що підтверджується листом Об'єднання, підписаним теперішньою головою ОСОБА_4 від 13.05.2015р. вих. № 13/05/2015. Даний факт свідчить про те, що зазначений протокол було складено з порушенням чинного законодавства та складено неправдиво: по тексту в протоколі перепланування №1 від 07.06.2011р. а в протоколі №14 від 13.07.2011р. перепланування уже 10.06.2011р. зовнішня стіна моєї квартири винесена на загальний коридор на 16 см, а не на 50 см. Вважає, що колишній голова ОСББ «Оселя-2» ОСОБА_3 подав матеріали до відповідача неправдиві, на підставі особистої неприязні. В матеріалах справи відсутні будь-які висновки державних органів/комісій щодо незаконності проведеного перепланування, в тому числі будь-які докази, що підтверджують винесення стіни на загальний коридор на відстань -50 см. Крім цього, засідання міжвідомчої комісії з вказаного питання не проводилось. Представники відповідача факти та обсяги перепланування квартири не перевіряли. Повідомлення про засідання міжвідомчої комісії йому не надходили. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, пояснення дав аналогічні викладеним в позовні. Просить позов задоволити.

Представник відповідача у судовому засіданні адміністративний позов заперечив, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що відповідач діяв в межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами щодо прийнято розпорядження №485 «Про приведення у попередній стан самочинно перепланованої квартири №63 на вул. Пулюя 34А».

Третя особа у судовому засіданні адміністративний позов підтримала, просила позов задоволити, посилаючись на те, що відповідач діяв всупереч повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами щодо прийнято розпорядження №485 «Про приведення у попередній стан самочинно перепланованої квартири №63 на вул. Пулюя 34А», а тому вважає, що такий акт протиправний та підлягає до скасування.

Суд заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно ч. 3 та 4 ст. 8 КАС України, звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Відповідно до ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні службові і посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

За приписами ч.10 цієї статті акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

14.11.2013 року Франківська районна адміністрація Львівської міської ради винесла розпорядження №485 «Про приведення у попередній стан самочинно перепланованої квартири №63 на вул. Пулюя 34А», яким зобовязано ОСОБА_1 власника квартири №63 на вул. І.Пулюя, 34А у місячний термін за власні кошти провести в попередній стан самочинно переплановану та розширену за рахунок частини площі коридора загального користування квартиру №63 на вул.І.Пулюя, 34А (а.с.5).

Відповідно до ст. 152 ЖК України переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Згідно ст. 382 ЦК України, усі власники квартир у багатоквартирному житловому будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку (зокрема приміщень загального користування).

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України, власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Однак, оспорюване розпорядження підлягає скасуванню, оскільки відповідач вийшов за межі наданих йому, як органу місцевого самоврядування, повноважень та діяв в супереч Конституції та Законом України.

Так згідно матеріалів справи, на підтвердження того, що саме ОСББ «Оселя-2» був балансоутримувачем на момент видачі оскаржуваного розпорядження, позивачем було надано акт від 14 березня 2011 року про приймання-передачу житлового будинку №34А по вул. Пулюя в м. Львові, вказаний будинок було передано з балансу ЛКП «Сокільницьке» на баланс ОСББ «Оселя-2», акт приймання передачі відомчого житлового фонду в комунальну власність та наказ від 09.03.2011 року №120 Департаменту житлового господарства та інфраструктури.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд -є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», основна діяльність об'єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обгрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов'язань, пов'язаних з діяльністю об'єднання.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», питання про використання об'єктів, що перебувають у спільній власності членів об'єднання та визначення обмежень на користування об'єктами, які перебувають у спільній власності об'єднання, відноситься до виключної компетенції загальних зборів членів об'єднання.

Відповідно до ст. 17 цього ж Закону, об'єднання має право робити співвласникам попередження про порушення ними статутних або інших законних вимог і вимагати їх дотримання.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Судом встановлено, що попередження позивачу щодо перепланування вищевказаної квартири не направлялись та діями позивача будь-яких порушень власників інших квартир відповідачем не надані, позивачем було надано заяви таких власників щодо відсутності з боку позивача порушень.

Крім цього, є судом враховується, що питання невідповідності перепланування будівельним нормам і правилам має встановлюватись виключно відповідним висновком, а також те, що висновки спеціалістів з цього приводу на засіданні міжвідомчої комісії не розглядались, позивач, як власник квартири №63 на вул. Пулюя 34А у м. Львові на цьому засіданні не був присутній, тому не мав можливості надати відповідні документи та подати свої заперечення.

Згідно ст.6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів належним і неупередженим судом.

В рішенні від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009, Конституційний Суд України зазначив про те, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зістаттею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав Людини.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу від 04.11.1950р., яка є частиною національного законодавства України, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Проте, як зауважує Європейський Суд з прав людини, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шматько проти України», заява 60750/00).

Крім того, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Згідно ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями. Частина 3 зазначеної статті гарантує звернення до суду безпосередньо на підставі Конституції України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.ст.11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

А суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як зазначив Пленум Вищого адміністративного суду України у п.1 Постанови від «06» березня 2008 року №2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремі його положення, дії чи бездіяльність і скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення із зазначення способу його здійснення та про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших субєктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєктів владних повноважень.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, та що представник відповідач доказів правомірності винесення оскаржуваного розпорядження не надав, а тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8, 9, 17,18, 69-72, 86, 99, 103-106, 112, 128, 158-163 КАС України, ст.ст.19,55,64 Конституції України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку»,-

п о с т а н о в и в :

позов задовольнити.

Скасувати розпорядження Франківської районної адміністрації Львівської міської ради «Про приведення у попередній стан самочинно перепланованої квартири №63 на вул. Пулюя, 34А» №485 від 14.11.2013р.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Франківський районний суд міста Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Суддя Мартинишин М.О.