Справа № 826/16280/15
Суддя: Кобилянський К.М.
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 січня 2016 року 15:38 № 826/16280/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кобилянського К.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом прокурора Яготинського району Київської області

до державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Людмили Вікторівни

третя особа: ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Яготинського району Київської області звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Людмили Вікторівни, третя особа - ОСОБА_2, в якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кондри Людмили Вікторівни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, про державну реєстрацію права власності, індексний номер: НОМЕР_3 за ОСОБА_2, РНОКПП: НОМЕР_1, на об'єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, магазин з складським приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1., що складається з: приміщення магазину літ. «А» площею 27,30 кв.м. та складське приміщення літ. «Б» площею 24,20 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м., (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна:НОМЕР_2).

Під час розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись при цьому на те, що рішення третейського суду, що стало підставою для вчинення спірної реєстраційної дії, в подальшому було скасовано рішенням Яготинського районного суду Київської області, яке набрало законної сили.

Відповідач заперечив по суті заявлених позовних вимог, посилаючись при цьому на те, що у державного реєстратора прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондри Людмили Вікторівни були відсутні законні підстави, визначені ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», для відмови в державній реєстрації права власності на об'єкт нерухомості.

Третя особа заперечила по суті заявлених позовних вимог, про що надала письмові заперечення. Зазначила, що ОСОБА_2, в розумінні Цивільного кодексу України, є добросовісним набувачем, внаслідок чого підстави для задоволення позову відсутні.

Справа розглянута в прядку письмового провадження, у відповідності до положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України за письмовим клопотанням сторін та третьої особи про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

14 березня 2014 державним реєстратором прав на нерухоме майно Кондрою Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ Фірма «С.М.К.» зареєстровано право власності на нерухоме майно - магазин зі складським приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1., що складається з: приміщення магазину літ. «А» площею 27,30 кв.м. та складського приміщення літ. «Б» площею 24,20 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_2, форма права власності: приватна.

Підставою реєстрації права власності стало рішення постійно діючого Третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» від 20.03.2008, зареєстроване Яготинським бюро технічної інвентаризації 29.05.2008, реєстраційний номер: 23445468, номер витягу: 19008261, записано в книзі: 5, номер запису 186.

В той же день, 14.03.2014, відповідачем прийнято рішення про державну реєстрацію права власності, індексний номер: НОМЕР_3 за ОСОБА_2 на об'єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, магазин зі складським приміщенням, за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: приміщення магазину літ. «А» площею 27,30 кв.м. та складського приміщення літ. «Б» площею 24,20 кв.м., загальною площею 51,5 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна:НОМЕР_2.

Підставою для реєстрації права власності за третьою особою став договір купівлі-продажу № 695, видавник: Ковдра JI.B. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, за яким ТОВ Фірма «С.М.К.» (продавець) передав у власність, а ОСОБА_3 (покупець) прийняв у власність вказаний магазин зі складським приміщенням, що є предметом цього договору.

Позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав № НОМЕР_3 підлягає скасуванню, виходячи з того, що 27.06.2013 ухвалою Яготинського районного суду Київської області по справі № 382/113/13-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24.10.2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2013, визнано недійсною третейську угоду про передачу спору на розгляд і остаточне вирішення до Постійного діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12.03.2008 між МПНВАТ «Супій», ТОВ Фірма «С.М.К.» та ОСОБА_4 з моменту її укладення. Рішення Постійного діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 20.03.2008 у справі № ПВ-118-13-08 за позовом ТОВ Фірма «С.М.К.» до МПНВАТ «Супій», ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на об'єкти нерухомості та усуненні перешкод у користуванні ними, скасовано.

За таких обставин позиція позивача полягає в тому, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу (14.03.2014 року) у продавця не було законних правових підстав для відчуження спірного майна, оскільки рішення третейського суду на підставі якого виникло право власності на це майно скасовано ухвалою Яготинського районного суду від 27.06.2013, а, відповідно, нотаріусу, як державному реєстратору представником ТОВ Фірма «С.М.К.» подано недостовірні відомості щодо наявності дійсних документів про право власності на це майно.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не оскаржує первинне рішення про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Фірма «С.М.К.», а оскаржує похідне рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за третьою особою.

Оцінивши за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

За визначенням статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частина перша статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до частини четвертої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частин першої - четвертої, сьомої та одинадцятої статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом. Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості їх надходження. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не приймається у разі відсутності документа, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Під час подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі фізична особа повинна пред'явити документ, що посвідчує її особу, а у разі подання заяви представником фізичної чи юридичної особи - також документ, що підтверджує його повноваження діяти від імені таких осіб. У випадках, установлених законом, представник іноземної особи пред'являє документи, легалізовані в установленому нормативно-правовими актами порядку.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 51) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 52) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 53) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 54) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 55) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 56) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зміст зазначених правових норм вказує, що за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації; у свою чергу рішення про державну реєстрацію прав приймається за умови подання заявником достатніх та належним чином оформлених документів, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, а також підстав для відмови у державній реєстрації.

Таким чином, в межах спірних правовідносин необхідно встановити наявність/відсутність підстав для державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, подання необхідних документів й наявність підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Відповідно до пункту 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок), для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Як визначає підпункт 1 пункту 37 Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат;.

Надані матеріали реєстраційної справи підтверджують, що разом із заявою про державну реєстрацію прав третя особа подала копію паспорта, картки фізичної особи-платника податків, нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу магазину зі складським приміщенням, документи про сплату державного мита і коштів за видачу витягу з Державного реєстру прав, що є достатнім для проведення державної реєстрації права власності.

Наявність суперечностей між заявленими третьою особою правами та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно - на нежитлову будівлю, а також обставин, які відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставами для відмови у державній реєстрації прав, на момент прийняття оскаржуваного рішення позивачем до суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідач діяла на підставі та у межах повноважень, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Посилання прокурора на те, що 27.06.2013 ухвалою Яготинського районного суду Київської області по справі № 382/113/13-ц, яка набрала законної сили, визнано недійсною третейську угоду про передачу спору на розгляд і остаточне вирішення до Постійного діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 12.03.2008 між МПНВАТ «Супій», ТОВ Фірма «С.М.К.» та ОСОБА_4 з моменту її укладення. Рішення Постійного діючого третейського суду при Юридичній корпорації «Принцип» від 20.03.2008 у справі № ПВ-118-13-08 за позовом ТОВ Фірма «С.М.К.» до МПНВАТ «Супій», ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на об'єкти нерухомості та усуненні перешкод у користуванні ними, скасовано, судом відхиляються, адже позивач не оскаржує правомірність рішення реєстратора від 14.03.2014 № 11642810 про державну реєстрацію права власності за ТОВ Фірма «С.М.К.».

Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку про передчасність заявлених в даній справі позовних вимог, адже правомірність рішення державного реєстратора № 11642810, яке в подальшому і стало підставою для укладення договору купівлі продажу магазина зі складським приміщенням, позивачем не оскаржується, а суд, в даному випадку, позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог.

Крім того, суд звертає увагу на відсутність, в даному випадку, правових підстав для задоволення адміністративного позову прокурора з урахуванням наступного.

Згідно з статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладено представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом.

Відповідно до положень статті 361 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення із адміністративним позовом) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Частина друга статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Таким чином, підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності, та господарювання тощо.

З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Втім, на думку суду, позивач у даній справі не довів, як саме оскаржуване рішення відповідача про державну реєстрацію прав порушує інтереси держави та про які саме інтереси йдеться.

Зокрема, позивач не навів, у чому полягає порушення інтересів держави та не обґрунтував необхідність їх захисту.

Суд не відхиляє доводи прокурора про те, що об'єкт нерухомості знаходиться на земельній ділянці, яка в установленому законом порядку третій особі або ТОВ Фірма «С.М.К.» передана не була, адже в межах спору не досліджується питання набуття прав на земельну ділянку та порядок прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна.

Суд зауважує, що у даному спорі прокурор оскаржує правомірність реєстрації права власності за третьою особою, водночас не надає суду доказів, які б свідчили, що спірний об'єкт нерухомого майна - нежитлова будівля належить будь-якій іншій особі.

Крім того, позивачем не доведено порушення інтересів органу місцевого самоврядування та одночасно неможливість вказаного органу самостійно звернутись до суду за захистом порушеного права.

При цьому, навіть якщо третя особа самовільно користується земельною ділянкою під об'єктом нерухомого майна, що не введений в експлуатацію, зазначені обставини не є підставою для скасування рішення про реєстрацію права власності, а тягнуть настання інших правових наслідків. Так, орган державного архітектурно-будівельного контролю наділений повноваженнями провести перевірку дотримання містобудівного законодавства та прийняти на її підставі відповідні рішення, а орган місцевого самоврядування не позбавлений права звернутись до суду з позовом про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Також прокурор жодним чином не зазначив про те, як рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав порушує права, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, захист яких є завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до положень частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та відповідно такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись положеннями статей 2, 7, 69-71, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову прокурора Яготинського району Київської області - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленим статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя К.М. Кобилянський