Справа № 808/6391/15
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2015-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

11 грудня 2015 року (10 год. 55 хв.) Справа № 808/6391/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді - Киселя Р.В.,

за участю секретаря судового засідання Мащенко Д.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Весна» до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Прогрес-Фонд», про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

03.09.2015 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Весна» (далі - позивач) до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № від 21.11.2013.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на прибуток за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 11.11.2013 №319/08-31-22/14311941 (далі ОСОБА_3 перевірки). На підставі ОСОБА_3 перевірки відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення № від 21.11.2013. ОСОБА_3 перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення на думку позивача є безпідставним та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 07.09.2015 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 23.09.2015.

У судовому засіданні 23.09.2015 судом було здійснене процесуальне правонаступництво первинного відповідача його правонаступником - Державною податковою інспекцією у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області.

У судовому засіданні оголошувалась перерва до 06.10.2015.

У судове засідання 06.10.2015 представники сторін не прибули.

Ухвалою від 06.10.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинено до 21.10.2015.

Ухвалою від 21.10.2015 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 21.10.2015.

У судовому засіданні оголошувались перерви до 03.11.2015 та до 05.11.2015.

Ухвалою від 05.11.2015 за клопотанням представника позивача до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача було залучене - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Прогрес-Фонд», через що судовий розгляд відкладений на 23.11.2015.

У судове засідання 23.11.2015 представники осіб, які беруть участь у справі, не прибули.

Ухвалою від 23.11.2015 за клопотанням представника відповідача провадження у справі було зупинено до 07.12.2015.

Ухвалою від 07.12.2015 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 07.12.2015.

У судовому засідання оголошувалась перерва до 11.12.2015.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, зокрема зазначивши, що договір добровільного страхування майна між позивачем та ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-фонд» укладений з додержанням вимог чинного законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зазначив, що Договір добровільного страхування майна укладено з реальним контрагентом, який існує в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України та має відповідні ліцензії на право здійснення страхової діяльності. Зазначив, що взаємовідносини між позивачем та ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд» підтверджені договором, платіжним дорученням, оформленим у відповідності до діючого законодавства. Наголосив, що у позивача наявні всі необхідні первинні документи, які підтверджують наявність витрат на придбання послуги зі страхування у ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд», а відповідно і правомірність віднесення цих витрат на валові витрати підприємства. Отже, висновок про те, що позивачем перераховувались кошти в адресу ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд» без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування, несплати податків, в зв'язку з чим дії підприємства призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України є безпідставними та не підтвердженими жодним доказом та документом. Зазначив, що відповідачем не наведено фактів та доказів порушення при укладанні та виконанні договору добровільного страхування публічного порядку, а також що договір в судовому порядку не був визнаний нікчемним або недійсним, а тому висновки за текстом акту с безпідставними. Також, відповідачем безпідставно в акті перевірки зазначено, що позивачем порушено п. 138.1 .ст.138 та п.п. г) п.п.138.10.3.п.138.10.ст. 138 ПК України, оскільки позивач в своїй діяльності при вчиненні цієї операції з добровільного страхування правомірно керувався нормами Податкового кодексу України. Отже, під час укладення договору добровільного страхування майна та його виконання позивач не допускав порушень законодавства, не ухилявся від сплати податків, тобто є сумлінним платником податків, який належним чином, у відповідності до законодавства, на підставі первинних документів здійснював відображення господарської операції, а отже не завищував показників з податку на прибуток на суму 293150,00 грн. в 2012 році. Відповідно дії позивача є правомірними, повністю відповідають вимогам чинного законодавства, а за таких обставин до нього не може бути застосована відповідальність. Вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення протиправним, а тому просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав викладених у запереченнях проти позову, зокрема зазначивши, що позивачем до перевірки не було надано документи підтверджуючі оцінку майна, яке є обєктом страхування. Зазначив, що ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд», відповідно до інформації отриманої від податкових органів, задіяна у міжрегіональних схемах ухилення від оподаткування, проведенні транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди контрагентам з метою штучного формування валових витрат. Зазначив, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Тому, вважає оскаржуване податкове повідомлення - рішення правомірним, через що просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

У судовому засіданні 11.12.2015 проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали і зясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлення від 29.10.2013 №559 та наказу відповідача від 28.10.2013 №526 в період з 29.10.2013 по 06.11.2013 відповідачем була проведена позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по податку на прибуток за період з 01.01.2012 по 31.12.2012. На підставі наказу від 04.11.2013 №541 термін проведення перевірки продовжувався до 06.11.2013.

За результатами перевірки 11.11.2013 відповідачем був складений ОСОБА_3 перевірки, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог п. 138.1, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп. 2.1, 2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», а саме завищення позивачем витрат на суму 293150,00 грн. по взаємовідносинах з ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд» по наданню страхових послуг та заниження податку на прибуток за 2012 рік на 61562,00 грн.

На підставі ОСОБА_3 перевірки 21.11.2013 відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток на загальну суму 76952,50 грн., з яких 61562,00 грн. за основним платежем, 15390,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Позивачем нараховані за зазначеним податковим повідомленням-рішенням зобовязання з податку на прибуток було сплачено до державного бюджету, що підтверджується платіжними дорученнями: №217 від 20.12.2013 на суму 5000.00 грн., № 215 від 17.12.2013 на суму 10000,00 грн., № 223 від 20.12.2013 на суму 10000,00 грн., № 227 від 23.12.2013 на суму 5000,00 грн., № 230 від 26.12.2013 на суму 5000,00 грн., № 231 від 27.12.2013 на суму 30000,00 грн., № 232 від 27.12.2013 на суму 11952,50 грн.

Не погодившись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки ОСОБА_3 перевірки, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в ОСОБА_3 перевірки позивача посилається на недотримання, позивачем вимог

п. 138.1, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України, ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пп. 2.1, 2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку».

Відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України до складу інших витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг:

а) витрати на пакувальні матеріали для затарювання товарів на складах готової продукції;

б) витрати на ремонт тари;

в) оплата праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут;

г) витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів;

ґ) витрати на відрядження працівників, зайнятих збутом;

д) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона);

е) витрати на транспортування, перевалку і страхування товарів, транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів) відповідно до умов договору (базису) поставки;

є) витрати на гарантійний ремонт і гарантійне обслуговування;

ж) витрати на транспортування готової продукції (товарів) між складами підрозділів підприємства;

з) інші витрати, пов'язані зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За приписами пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України будь-які витрати із страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних засобів платника податку; будь-які витрати із страхування ризиків, пов'язаних із виробництвом національних фільмів (у розмірі не більше 10 відсотків вартості виробництва національного фільму); екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; об'єкта фінансового лізингу, а також оперативного лізингу, концесії державного чи комунального майна за умови, якщо це передбачено договором; фінансових, кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із провадженням ним господарської діяльності, в межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, що діє на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-яких витрат із страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб.

Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, то застраховані збитки, яких зазнав такий платник податку у зв'язку з веденням господарської діяльності, включаються до його витрат за податковий період, в якому він зазнав збитків, а будь-які суми страхового відшкодування зазначених збитків включаються до доходів такого платника податку за податковий період їх отримання.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на перше число кожного місяця.

Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку на машинних носіях інформації підприємство зобов'язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку.

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. Обов'язковим є складання реєстру документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством.

Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

Відповідно до пп. 2.1, 2.4 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру операції та технології обробки даних до первинних документів можуть бути включені додаткові реквізити: ідентифікаційний код підприємства, установи з Державного реєстру, номер документа, підстава для здійснення операцій, дані про документ, що засвідчує особу-одержувача тощо.

Судом встановлено, що за період з 01.01.2012 по 31.12.2012 позивачем задекларовано адміністративні витрати, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування на загальну суму 293150,00 грн., по взаємовідносинах з ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд».

02.04.2012 між позивачем та ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд» на підставі ліцензії на здійснення страхової діяльності серії АВ № 546789 та № 546794 від 04.08.2010, Правил добровільного страхування від вогневих ризиків стихійних явищ від 12.05.2009 та Правил добровільного страхування майна від 12.05.2009 був укладений договір добровільного страхування майна №0402/01-320, за яким останній зобов'язався за обумовлену плату (страховий платіж, страхову премію) при настанні передбаченої договором страхової події (страхового випадку) відшкодувати позивачу в межах визначеної Договором страхування страхової суми.

Предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать чинному законодавству України, та пов'язані з володінням і розпорядженням майном, а саме: комплекс будівель, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 3. Страхові випадки визначені в розділі 2 Договору. Вигодонабувачем за договором є Страхувальник (позивач). Загальна страхова сума по Договору страхування складає 53300000,00 грн. Загальний страховий платіж по Договору 293150,00 грн.

Невідємною частиною Договору є заява-опитувальник на обєкти страхування: будівля корпусу №10 інв. №10000019, 4 поверх; будівля корпусу №7 інв. №10000024, 2 поверх; будівля корпусу №6 інв. №10000021, 1 поверх; будівля корпусу №4 інв. №10000025, 2 поверх, будівля корпусу №3 інв. №10000128, 9 поверхів; будівля корпусу №2 інв. №10000031, 6 та 3 поверх; будівля корпусу №1 інв. №10000001, 1 поверх.

Згідно зазначених заяв-опитувальників було визначено загальну страхову вартість обєктів страхування, а саме:

будівля корпусу №10 інв. №10000019, 4 поверх 1600000,00 грн.;

будівля корпусу №7 інв. №10000024, 2 поверх 1100000,00 грн.;

будівля корпусу №6 інв. №10000021, 1 поверх 5600000,00 грн.;

будівля корпусу №4 інв. №10000025, 2 поверх 5000000,00 грн.,

будівля корпусу №3 інв. №10000128, 9 поверхів 10000000,00 грн.;

будівля корпусу №2 інв. №10000031, 6 та 3 поверх 12000000,00 грн.;

будівля корпусу №1 інв. №10000001, 1 поверх 18000000,00 грн.

На виконання умов договору позивачем, платіжним дорученням №228 від 12.04.2012, на розрахунковий рахунок ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд» було перераховано страховий платіж у розмірі 293150,00 грн., що підтверджується банківською випискою.

На підтвердження факту належності позивачу на праві власності майна, що було застраховане за договором добровільного страхування майна №0402/01-320, а саме комплексу будівель, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 3, позивачем надано ОСОБА_4 про реєстрацію права власності на нерухоме майно та Реєстраційні посвідчення на обєкти нерухомого майна.

В ОСОБА_3 перевірки відповідач посилається на те, що позивачем до перевірки не було надано документи підтверджуючі оцінку майна, яке є обєктом страхування.

З приводу зазначених посилань, суд зазначає, що позивачем до суду було надано ОСОБА_3 Експертного будівельно-технічного дослідження №626/11-15, складений судовим експертом ОСОБА_4, відповідно до якого було визначено ринкову вартість комплексу будівель, що знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 3, яка практично відповідає страховій вартості обєктів страхування, визначеній в заявах-опитувальниках.

Також, в тексті ОСОБА_3 перевірки відповідач посилається на порушення позивачем пп. г) пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, відповідно до якого до складу інших витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів.

Суд зазначає, що посилання на зазначене порушення є необґрунтованими, оскільки при здійсненні операції з добровільного страхування позивач керувався пп. в) пп. 138.10.2 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, відповідно до якого до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, а саме витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Отже, зі змісту ОСОБА_3 перевірки неможливо встановити, яку саме норму податкового законодавства порушено позивачем та в чому полягає це порушення.

Крім того, згідно висновків ОСОБА_3 перевірки позивачем порушено вимоги п. 138.1, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, пп. 140.1.6 п. 140.1 ст. 140 Податкового кодексу України, проте в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні, в якості підстави збільшення грошового зобовязання з податку на прибуток, відповідач посилається на порушення гл. 3 ст. 138 п. 138.1 Податкового кодексу України.

Отже, зі змісту оскаржуваного податкового повідомлення-рішення неможливо встановити в чому полягає порушення п. 138.1 ст. 138 гл. 3 Податкового кодексу України, що стало підставою збільшення грошового зобовязання з податку на прибуток. Також, незрозумілими є підстави нарахування штрафних (фінансових) санкцій та їх розмір, відсутнє нормативне обґрунтування такого нарахування.

В обґрунтування висновків ОСОБА_3 перевірки відповідач, серед іншого, посилається на акт ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 19.07.2013 № 445/2250/30303336 «Про результати планової виїзної перевірки ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-Фонд» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 по 31.12.2012, в якому встановлені порушення чинного законодавства. Відповідно до зазначеного акту ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-фонд» укладає договори страхування, згідно яких виступає страховиком. На виконання договорів підприємство отримує страхові платежі, які в подальшому повинні виплачуватися страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхових випадків. Як вбачається з діяльності ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-фонд» укладення договорів страхування здійснюється з метою проведення транзитних фінансових операцій з страховим компаніям, які задіяні у схемах, мінімізації податкових зобов'язань та не забезпечують реальний захист прийнятих ризиків. Зазначено, що укладені угоди між ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-фонд» та страхувальниками суперечать моральним засадам суспільства, порушують публічний прядок і згідно ст. 228 Цивільного кодексу України є нікчемними. Встановлено укладання договорів страхування, спрямованих на надання податкової вигоди для третіх осіб з метою штучного формування валових витрат. Вищенаведені факти свідчать про те, що правочини між ПрАТ «Страхова компанія - Прогрес-фонд» та контрагентами здійснені без мети настання реальних наслідків страхування. Отже, зазначені правочини відповідно до п.п. 1, 2 ст.215, п.п.5 ст.203 Цивільного кодексу України є нікчемними, і в силу ст.216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю. В результаті наведеного та приписів господарського та цивільного законодавства, угоди, укладені з ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-фонд» мають протиправний характер, спрямовані на надання податкової вигоди для третіх осіб, з метою штучного формування валових витрат.

Суд зазначає, що перерахування коштів легально діючими підприємствами на рахунок фіктивних підприємств, не робить ці кошти отриманими завідомо злочинним шляхом, оскільки вони вважаються отриманими під час легальної господарської та підприємницької діяльності, поки не доведено протилежне.

На даний час не має будь-якого судового рішення, що надавало би оцінку взаємовідносин позивача з ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-фонд».

Суд зазначає, що за приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Головною підставою вважати правочин нікчемним є його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не Актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в ОСОБА_3 висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені без повного та всебічного дослідження наявної інформації.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Відповідачем не надано доказів наявності фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного заволодіння ним, внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентом правочину.

Суд зазначає, що на даний час у суду відсутні відомості щодо наявності судових рішень, які б спростовували факт реальності виконання договору, укладеного між позивачем та його контрагентом.

Відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства.

Крім того, необхідно зазначити, що можливий захист порушеного права шляхом звернення до суду із позовом про визнання нікчемного правочину дійсним стосується лише нікчемних правочинів з дефектом форми та правочинів без необхідного схвалення (параграф 2 глави 16 ЦК України).

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угода між позивачем та його контрагентом порушує публічний порядок, суперечить моральним засадам суспільства та спрямований на заволодіння майном держави.

Також, суд зазначає, що у разі, якщо контрагент підприємства порушив законодавство при нарахуванні та сплаті своїх податкових зобовязань, відповідальність за це несе виключно він, можливості покладення відповідальності на інших осіб законодавством України не тільки не передбачено, але прямо заборонено. Таким чином, несплата податків однією із сторін правочину чи їх приховування не є підставою для висновку про нікчемність правочину.

Суд зазначає, що предявлені до перевірки документи є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оформлені належним чином, підписані повноважними особами підприємств, завірені печатками підприємств та повністю підтверджують факт здійснення між позивачем та ПрАТ «Страхова компанія «Прогрес-фонд» господарської операції щодо страхування майна.

З наведених вище підстав суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та необхідність його скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Доданою до матеріалів справи квитанцією від 26.08.2015 документально підтверджується факт сплати позивачем судового збору в сумі 182,70 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на користь позивача з Державного бюджету України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства «Весна» до Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Прогрес-Фонд», про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Хортицькому районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області № від 21.11.2013, яким Публічному акціонерному товариству «Весна» збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток на суму 76952,50 грн., в тому числі за основним платежем на 61562,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями на 15390,50 грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства «Весна» сплачений судовий збір у сумі 182,70 грн. (сто вісімдесят дві гривні 70 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль