Справа № 539/4353/15-а
Суддя: Гудков С. В.
Дата ухвалення: 2016-01-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 539/4353/15-а
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.01.2016 Лубенський міськрайонний суд

Полтавської області

В складі: головуючого судді - Гудкова С. В.

при секретарі Шрейтер С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лубни і справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни і Лубенському районі Полтавської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання призначити щомісячне довічне грошове утримання, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління ПФУ в м. Лубни та Лубенському районі Полтавської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобов'язання призначити щомісячне довічне грошове утримання, мотивуючи свій позов тим, що 26.03.2015 року ним було подано заяву про відставку з посади судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, відповідно до п. 9. ч.5 ст.126 Конституції України.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 12.11.2015 року № 788-VІІІ, в зв'язку з поданням заяви про відставку, позивача звільнено з посади судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області.

Наказом голови Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.11.2015 року № 74/ос.с позивача звільнено з посади у зв'язку з поданням заяви про відставку, виключено зі штату суддів Лубенського міськрайонного суду Полтавської області.

03.12.2015 року позивач звернувся до УПФ України в м. Лубни та Лубенському районі Полтавської області із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Рішенням УПФ України в м.Лубни та Лубенському районі Полтавської області №500 від 6.12.2015 року позивачу відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання.

Дане рішення мотивоване тим, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213 - V-ІІІ у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України « Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», « Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Відтак, відповідач прийшов до висновку, що підстав для нарахування позивачу щомісячного довічного грошового утримання відсутні. Позивачу було роз'яснено, що він має право тільки на поновлення і виплату раніше призначеної пенсії за вислугою років.

Вважає, що відмова Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі у нарахуванні, призначенні та виплати довічного грошового утримання, грубо порушує його гарантії матеріального забезпечення та соціального захисту, як судді у відставці та суперечить Конституції та Закону України «Про судоустрій та статус суддів», міжнародним стандартам, які визнані Україною. Тому, просить суд визнати рішення відповідача про відмову в призначенні, нарахуванні та виплаті йому щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці - протиправним; скасувати вказане рішення; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі призначити, нарахувати і виплачувати йому довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86 % від заробітної плати в розмірі 24804,00 грн. у відповідності до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Полтавській області № 02 -24/692 від 27.11.2015 р. та поданні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01.12.2015 р. про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, починаючи з 12.11.2015 року без обмеження максимального розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ; стягнути з відповідача понесені судові витрати ; допустити негайне виконання постанови суду у межах стягнення за один місяць.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, на його задоволенні наполягає.

Представник відповідача в судовому засіданні щодо позову заперечував, мотивуючи тим, що на час звернення позивача 03.12.2015 року до Пенсійного фонду про призначення щомісячного довічного грошового утримання, діє закон від 02.03.2015 року № 213-ІІІ та його норми не визнанні неконституційними, а саме згідно розділу III прикінцевих положень п.5 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-III ... 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про судоустрій та статус суддів», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Зважаючи на вищевикладене при відмові в призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі діяло на підставі діючого законодавства.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Постановою Верховної ОСОБА_2 України від 12.11.2015 року за № 788 VIII позивача звільнено з посади судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України. У відповідності до вказаної постанови, наказом голови Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 20.11.2015 року № 74/ос.с його було відраховано зі штату суду з 12.11.2015 року відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України ст.ст. 120,135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Лубенським міськрайонним судом Полтавської області позивачу було надано пакет відповідних документів для звернення до Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі для призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці.

З подання Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, копії трудової книжки позивача ОСОБА_1, розрахунку стажу судді, стаж роботи судді - позивача ОСОБА_1, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, станом на 12.11.2015 року становить 23 роки 1 місяць 6 днів .

Згідно з довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 27.11.2015 року, виданою Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Полтавській області, заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці становить 24804,00 грн.

03.12.2015 року позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі із заявою і вищезазначеним поданням про призначення йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Однак, 08.12.2015 року Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі рішенням №500 відмовило позивачу у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, посилаючись на те, що згідно п.5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 року № 213-ІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення спеціальних пенсій на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного:

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в частині першій ст. 109 Закону №2453, а також подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього і вільного (без стороннього впливу чи примусу) волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Зазначене вбачається також і з рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 у справі щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, п.п. 1 п. 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону.

Так, суд, зокрема, зазначив, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Тобто, за наявності відповідного стажу суддя має право звернутися із заявою про вихід у відставку до ОСОБА_2 ради юстиції (ст. 31 Закону України «Про ОСОБА_2 раду юстиції»). Відповідно до п. 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту ОСОБА_2 ради юстиції розгляд цього питання включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Відповідно до вимог статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин,суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до ст.135 цього Закону , має право подати заяву про відставку.

Частиною 3 статті 120 вказаного Закону передбачено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до ОСОБА_2 ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Всупереч вимог частин 1 та 3 статті 120 вказаного Закону, ОСОБА_1О не був звільнений Верховною ОСОБА_2 України з посади судді в установлений законом термін, а ОСОБА_2 рада юстиції, проявляючи тривалу бездіяльність (так як не була сформована), не внесла подання до Верховної ОСОБА_2 України протягом одного місяця, зазначеного у частині третій цієї статті, тобто до 25 квітня 2015 року.

ОСОБА_2 рада юстиції внесла подання до Верховної ОСОБА_2 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області у зв'язку з поданням заяви про відставку лише в жовтні 2015 року.

Отже, ОСОБА_2 Юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав ОСОБА_2 рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й ОСОБА_3 України. Про це свідчить відсутність будь-якого контролю за проходженням матеріалів про звільнення суддів у парламентських комітетах. Відповідно до частини другої ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної ОСОБА_3 України» (в редакції, чинній на день внесення зазначеного подання ОСОБА_2 Юстиції) керівництво Верховної ОСОБА_2 України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно зі ст. 109 Закону № 2453 заяву про відставку позивачем подано 25 березня 2015 року.

Більше, аніж через сім місяців, а саме 12 листопада 2015 року Постановою Верховної ОСОБА_2 України № 788-VIII, ухваленою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, позивача звільнено з посади судді Лубенського міськрайонного суду Полтавської області у зв'язку з поданою заявою про відставку.

До спірних правовідносин повинно застосовуватись законодавство,яке діяло на час набуття позивачем права та подання заяви про його реалізацію, оскільки тривалий розгляд та прийняття рішення про відставку жодним чином не залежало від його волі, відбувалось не з його вини . а тому й не впливає на вирішення питання про призначення та виплату йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за законодавством, чинним на час подання заяви про відставку.

Згідно правової позиції Верховного суду України, визначеній у постанові від 1.07.2014 року в справі №21-244а14 правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Право на відставку (стаж роботи на посаді судді 20 років) у ОСОБА_1 виникло ще у жовтні 2012 року.

При реалізації права позивача на відставку Пенсійний фонд , по суті встановив штучно різне правове становище з його колегами, які звернулися до Пенсійного фонду до 01.06.2015 року.

Верховна ОСОБА_2 України прийнявши рішення про відставку судді Чабаненка В.О. визначила, що на нього не розповсюджується дія Закону України від 12.02.2015 року №192- VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», який вступив у дію 28.03.2015 року, так як згідно цього Закону позивач право на відставку втратив би, а Закон України від 02.03.2015 року № 213-ІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вступив в дію пізніше ніж Закон №192- VIII , а саме з 01.04.205 року, а в частині скасування спеціальних пенсій з 1.06.2015 року. Тобто, приймаючи рішення законодавчий орган керувався ч.1 ст.58 Конституції України, яка вказує, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи.

Суд вважає, що цим же конституційним принципом повинен керуватися і відповідач у справі, вирішуючи питання про призначення позивачу щомісячного довічного утримання судді у відставці.

Між тим, позбавлення позивача права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є протиправним ще й у зв'язку з тим, що за приписами ст. 22 Конституції України «при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Водночас у Рішеннях Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року №5рп/2002, 1 грудня 2004 року №19-рп/2004,11 жовтня 2005 року № №8 рп/2005, 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року № 1-2/2013 (по справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні також відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст. 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні ОСОБА_2 суддів України від 05 лютого 2015 року № 6, у якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), та і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не його особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У цьому ж рішенні, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, ОСОБА_2 суддів України зазначила про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального і соціального забезпечення. при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону № 2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може видокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

А відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачем реалізовано ще 25 березня 2015 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, пунктом 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання/призначаються відповідно до законів України, в тому числі і «Про судоустрій і статус суддів», наявні підстави для задоволення позову, враховуючи наступні обставини.

Статтею 58 Конституції України визначено, що судом застосовується матеріальний закон, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України.

Згідно ст. 7 КАС України одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип верховенства права.

За ч. 3 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

На час виникнення спірних правовідносин 25 березня 2015 року (день подання позивачем заяви про відставку) діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, із відповідними змінами.

Пунктом 6.4 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року зазначається, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Про це також вказано і в Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року у справі № 1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення «Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

В Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року у справі № 1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення «Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв"язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та інтересів осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

В Рекомендації Комітету міністрів ради Європи державам-членам щодо суддів зазначається: незалежність, ефективність та об»язки від 17 листопада 2010 року № (2010) 12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов»язкам, а також бути достатньою щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв»язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці»(пункт 54).

Положення статті 47 Закону № 2453 узгоджуються з вимогами міжнародних актів щодо незалежності суддів (а право на грошове утримання є складовою незалежності) і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя, а також гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод».

Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв»язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов»язковість якого надана Верховною ОСОБА_2 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на положення, які зазначені Європейським судом з прав людини по справі «Кечко проти України», поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.

Пункт 1.1 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року передбачає, що метою закону про статус суддів є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав… Сучасна Хартія складається з положень, які найкращим чином гарантують досягнення таких цілей. Її положення направлені на підвищення рівня гарантій в різних європейських державах. В національні закони не можуть вноситися зміни, направлені на зниження рівня гарантій, вже досягнутих у відповідних державах.

Пункт 1.4. Хартії зазначає, що закон надає кожному судді, який вважає, що його право за законом або в більш широкому розумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інакше знаходяться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Пункт 6.3 Хартії вказує на те, що Закон забезпечує гарантії для суддів, діючих в професіональній якості, від соціальних ризиків, пов"язаних з хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю та смертю.

Пункт 6.4 Хартії зазначає, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.48 ЗУ «Про Регламент Верховної ОСОБА_2 України» рішення Верховної ОСОБА_2 можуть бути скасовані Верховною ОСОБА_2 до підписання відповідного акта Верховної ОСОБА_2 Головою Верховної ОСОБА_2 України.

Закони, постанови та інші акти Верховної ОСОБА_2, що набрали чинності, скасуванню Верховною ОСОБА_2 не підлягають, вони можуть бути визнані Верховною ОСОБА_2 такими, що втратили чинність.

Отже, закон передбачає 2 альтернативні способи: скасування закону до його підписання Головою Верховної ОСОБА_2 України та визнання його таким, що втратив чинність.

Відмінними ці способи є в підставах, наслідках, порядку застосування, способах прийняття.

В окремій думці суддя Конституційного Суду України Ткачук П.М. стосовно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України „Про тимчасові слідчі комісії, спеціальну тимчасову слідчу комісію і тимчасові спеціальні комісії Верховної ОСОБА_2 України зауважив: «щодо терміна „скасування, то під ним за „Великим тлумачним словником сучасної української мови розуміють дію, яка призводить до оголошення чого-небудь недійсним, незаконним, до його анулювання чи ліквідації. Тобто під скасуванням слід розуміти анулювання неправомірного рішення (акта). За логікою, анулювання результатів голосування за закон призводить і до анулювання закону. При цьому слід враховувати, що закони, постанови та інші акти Верховної ОСОБА_2 України, які набрали чинності, скасуванню навіть самим парламентом не підлягають, вони визнаються такими, що втратили чинність (частина друга статті 48 Регламенту Верховної ОСОБА_2 України). Можуть бути скасовані лише результати голосування за закон, який ще не підписаний Головою Верховної ОСОБА_2 України, і тільки у разі порушення встановленої процедури при розгляді та голосуванні проекту закону або у разі виникнення перешкод, які могли вплинути на результати голосування (частини третя, четверта, десята статті 48 Регламенту Верховної ОСОБА_2 України)».

На сьогоднішній день ВР України не приймала жодного акту щодо визнання норм ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" такими, що втратили чинність. А тому системне застосування норми п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» та ст.141 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» дає підстави для висновку, що норми ст.141 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» на цей час є діючими.

Така правова позиція підтверджується, зокрема, і тим, що на офіційному сайті ВР України в ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» не внесено жодних змін. Таким чином, норму п. 5 Прикінцевих положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» слід розуміти як заклик до прийняття закону про визнання норм щодо щомісячного довічного грошового утримання такими, що втратили чинність. Проте, такий закон не був прийнятий.

Суд звертає увагу на суперечливість Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213 від 2.03.2015 року, так як п.п.2 п.17 ч.1 Закону вказує, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, тобто довічне грошове утримання зменшується з 90 до 60 відсотків, а п.5 Прикінцевих положень цього ж Закону спонукає прийняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення спеціальних пенсій, в тому числі суддям, натякаючи, що вони повинні бути ще безпрецедентно зменшені. Цей же п.5, з огляду на ст.142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» №213 , позбавляючи суддю щомісячного довічного грошового утримання, прирівнює його фактично до статусу судді, щодо якого нібито вступив в дію обвинувальний вирок за умисний злочин.

Враховуючи наведене, суд вважає протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі Полтавської області щодо відмови позивачу в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці рішенням № 500 від 8 грудня 2015 року. Право позивача підлягає поновленню шляхом визнання зазначених дій відповідача протиправними, визнання протиправним та скасування рішення комісії для розгляду питань, пов»язаних з призначенням (перерахунком) та виплатою пенсій відповідно до чинного законодавства України Управління пенсійного фонду України в м.Лубни та Лубенському районі Полтавської області №500 від 8 грудня 2015 року щодо відмови позивачу в призначенні довічного утримання судді у відставці, а також зобов»язані відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу довічного утримання судді у відставці з часу виходу у відставку, тобто з 12.11.2015 року відповідно до Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного утримання органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою правління Пенсійного Фонду України від 25.01.2008 року №3-1.

При цьому суд враховує, що позивач на час розгляду справи в суді отримує пенсію за вислугу років, отже виплата довічного утримання позивачу має бути здійснена з урахуванням виплачених сум раніше призначеної пенсії за віком.

Також суд враховує, що позивач просить суд зобов»язати Управління Пенсійного фонду України в м.Лубни та Лубенському районі Полтавської області здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у із розрахунку 86% від грошового утримання судді в розмірі 24804 грн. на підставі довідки ТУ ДСА в Полтавській області від 27 листопада 2015 року про заробітну плату, починаючи з 12 листопада 2015 року.

Оскільки стаж позивача на посаді судді становить повні 23 роки 1 місяць і 6 днів, останній на підставі ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ (в редакції, чинній на момент виникнення права на призначення довічного грошового утримання станом на жовтень 2012 року), з врахуванням Рішень Конституційного Суду України, правових позицій Верховного Суду України, міжнародних стандартів, визнаних Україною, має право на призначення йому щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 86 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді ( 80 відсотків за суддівський стаж 20 років плюс збільшення на 2 відсотки за кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років, без обмеження максимального розміру довічного грошового утримання).

Грошове утримання позивач станом на 12.11.2015 року складало 24804 грн. (13780 грн. посадовий оклад, 80% вислуга років -11024 грн.).

Довічне грошове утримання повинно складати 24804 грн. * 86% = 21331,44 грн.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

За п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України, суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті.

Позивач прохає суд звернути постанову до негайного виконання на підставі ч. 2 ст. 256 КАС України.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за доцільне негайно виконати постанову суду у межах суми стягнення за один місяць на підставі п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України.

Згідно вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За таких обставин, позивачу слід присуди здійснені ним документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 487,20 грн. (а.с. 1) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.8,22,58,126 Конституції України, ст.ст.47.120,138,141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ст.ст. 9, 11, 14, 71, 99, 100,104-106, 160 163,256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 500 від 08.12.2015 року Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі Полтавської області про відмову в призначенні, нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці .

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі Полтавської області призначити, нарахувати і виплачувати з 12.11.2015 року ОСОБА_1 довічне щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді з суми 24804 грн., виходячи зі складових грошового утримання судді (посадовий оклад та 80% надбавка за вислугу років), визначеного в довідці про заробітну плату Державної судової адміністрації України в Полтавській області від № 02 -24/692 від 27.11.2015 р. та поданні Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 01.12.2015 р. про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Стягнути з бюджетних асигнувань з Управління Пенсійного фонду України в м. Лубни та Лубенському районі на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 487 гривень 20 копійок .

Допустити негайне виконання постанови суду у межах стягнення за один місяць.

Постанову може бути оскаржено шляхом подання до Харківського апеляційного адміністративного суду через Лубенський міськрайонний суд Полтавської області апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Лубенського

міськрайонного суду ОСОБА_4 С. В.