Справа № 808/8757/15
Суддя: Кисіль Роман Валерійович
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

13 січня 2016 року (14 год. 20 хв.) Справа № 808/8757/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Киселя Р.В.,

при секретарі судового засідання Мащенко Д.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» до Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

23.11.2015 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» (далі - позивач) до Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 12.11.2015 №, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на суму 9843,76 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 2460,94 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем була проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.08.2012 по 31.07.2015, валютного та іншого законодавства за період з 01.08.2012 по 31.07.2015, за результатами якої складено акт від 29.10.2015 №1073/08-15-22-021/30630150 (далі - Акт перевірки). На підставі Акту перевірки відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення 12.11.2015 №. Висновки Акту перевірки позивач вважає необґрунтованими, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення на думку позивача є безпідставним та підлягає скасуванню.

Ухвалою від 24.11.2015 провадження у справі було відкрите, судове засідання призначене на 07.12.2015.

У судове засідання представники сторін не прибули.

Ухвалою від 07.12.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинено до 21.12.2015.

Ухвалою від 21.12.2015 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 21.12.2015.

Ухвалою від 21.12.2015 за клопотанням відповідача провадження у справі було зупинено до 13.01.2016.

Ухвалою від 13.01.2016 провадження у справі поновлене, судове засідання призначене на 13.01.2016.

13.01.2016 від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У судове засідання, призначене на 13.01.2016, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання не прибув.

13.01.2016 від відповідача до суду надійшла заява про зупинення провадження у справі на термін встановлений судом, у зв'язку з неможливістю прибуття в судове засідання.

Ухвалою від 13.01.2016 у задоволенні клопотання відповідача щодо зупинення провадження у справі було відмовлено.

За приписами ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

За змістом ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд дійшов висновку щодо можливості розгляду справи за відсутності представників сторін на підставі наявних у справі матеріалів.

Враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд керуючись ч. 1 ст. 41 КАС України не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, розглянувши матеріали і з'ясувавши обставини адміністративної справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:

На підставі направлень від 10.09.2015 №604 - 611, від 28.09.2015 №642, наказу відповідача від 27.08.2015 №627 та затвердженого плану перевірки, у період з 10.09.2015 по 22.10.2015, відповідачем була проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.08.2012 по 31.07.2015, валютного та іншого законодавства за період з 01.08.2012 по 31.07.2015.

Термін проведення перевірки продовжувався з 08.10.2015 по 22.10.2015 згідно наказу від 07.10.2015 №826.

За результатами перевірки 29.10.2015 відповідачем був складений Акт перевірки, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України, а саме несплата податку з доходів фізичних осіб за період з 01.08.2012 по 31.07.2015 на суму 9843,76 грн.

На підставі Акту перевірки 12.11.2015 відповідачем було прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 12304,70 грн., з яких 9843,76 грн. за основним платежем, 2460,94 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погодившись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки підставою прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення стали висновки Акту перевірки, то для вирішення позовних вимог необхідним є дослідження обґрунтованості цих висновків.

Відповідач в Акті перевірки позивача посилається на недотримання, позивачем вимог

пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України.

За приписами пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.

Згідно ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу не перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).

Відповідно до пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.

За приписами пп. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.

При цьому об'єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу, встановлена законодавством з питань оренди землі.

Судом встановлено, що позивачем задекларовано за період з 2012 по 2014 роки податок з доходів фізичних осіб за здані фізичними особами в оренду позивачу земельні ділянки на загальну суму 5114,75 грн., що підтверджується наданими податковими розрахунками за 2012-2014 роки.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та фізичними особами у 2007-2008 роках було укладено договори оренди земельних ділянок, а саме:

- договір оренди землі від 29.12.2007 №61 з фізичною особою ОСОБА_2;

- договір оренди землі від 25.12.2007 №34 з фізичною особою ОСОБА_3;

- договір оренди землі від 13.12.2007 №63 з фізичною особою ОСОБА_4;

- договір оренди землі від 12.12.2007 №31 з фізичною особою ОСОБА_5;

- договір оренди землі від 08.10.2008 №63 з фізичною особою ОСОБА_6;

- договір оренди землі від 03.12.2007 №76 з фізичною особою ОСОБА_7;

- договір оренди землі від 25.12.2007 №33 та №18 з фізичною особою ОСОБА_8;

- договір оренди землі від 20.03.2008 №59 з фізичною особою ОСОБА_9;

- договір оренди землі від 27.12.2007 №22 з фізичною особою ОСОБА_10;

- договір оренди землі від 03.12.2007 №4 з фізичною особою ОСОБА_11;

- договір оренди землі від 03.12.2007 №68 та від 19.02.2008 №20 з фізичною особою ОСОБА_12;

- договір оренди землі від 10.12.2007 №51 з фізичною особою ОСОБА_13

За зазначеними договорами фізичні особи надали, а позивач прийняв в строкове платне користування земельні ділянки сільськогосподарського призначення.

Згідно зазначених договорів оренди землі розмір орендної плати становить 1365,00 грн. за кожен рік, що становить 2% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що визначена у п. 5 договорів.

Суд зазначає, що в п. 5 договорів нормативно-грошова оцінка була визначена станом на дату укладення договорів.

З Акту перевірки вбачається, що в ході перевірки відповідачем було встановлено, що позивачем не донараховано та не сплачено податку з доходів фізичних осіб за період з 01.08.2012 по 31.07.2015 на загальну суму 9843,76 грн. в тому числі за 2012 рік - 1543,41 грн., 2013 рік - 3464,28 грн., 2014 рік - 4832,07 грн.

В обґрунтування висновків Акту перевірки відповідач зазначає, що позивачем при нарахуванні орендної плати фізичним особам-орендодавцям земельних ділянок за договорами оренди було нараховано орендну плату за земельні ділянки в розмірі, передбаченому відповідними договорами оренди без урахування коефіцієнту індексації, який визначається виходячи з добутку коефіцієнтів індексації за минулі роки та мінімального розміру орендної плати, встановленої законодавством з питань оренди землі.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За приписами ст. 21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма строки внесення орендної плати за землю встановлюється за згодою сторін у договорі оренди. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Отже, розмір та умови оплати, указані в договорі, не можуть суперечити чинному на час укладення договору законодавству.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 № 92/2002 (у редакції, чинній на момент укладення сторонами договорів оренди земельних ділянок), було визначено плату за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря.

Суд зазначає, що відповідно до п. 9, 10 укладених між позивачем та фізичними особами-орендодавцями договорів орендна плата вноситься позивачем у розмірі 1365,00 грн., що становить 2% нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що визначена у п. 5 договорів. Обчислення розміру орендної плати за земельну ділянку здійснюється без урахування індексації індексів інфляції.

З наведених підстав, розмір та умови орендної плати, що були визначені в укладених між позивачем та фізичними особами договорах, не суперечать законодавству, чинному на час укладення договорів.

19.08.2008 до Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 № 92/2002 було внесено зміни, відповідно до яких встановлено розмір орендної плати не менше 3% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки.

Отже, зазначений Указ Президента України є підставою для перегляду сторонами розміру орендної плати, встановленої у договорах оренди землі.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Суд зазначає, що згідно п. 36 укладених договорів оренди землі, зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Судом встановлено, що фізичні особи-орендодавці, з якими позивачем було укладено договори оренди землі померли, а спадкоємці земельних ділянок не заявили про свої спадкові права.

З наведених підстав, позивач не мав можливості укласти додаткові угоди до договорів оренди землі щодо зміни розміру орендної плати, на виконання Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» від 02.02.2002 № 92/2002 (із змінами).

Судом встановлено, що позивачем за період з 2012 по 2014 роки при нарахуванні орендної плати за земельні ділянки фізичним особам-орендодавцям (померлим) нараховувалась орендна плата, визначена договорами оренди, в розмірі 1365,00 грн., яка перераховувалась фізичним особам на особові рахунки. Зазначене підтверджується відомостями нарахування орендної плати за оренду земельної ділянки за 2012-2014 роки та особовими рахунками фізичних осіб.

При цьому, враховуючи вимоги пп. 168.1.5 п. 168 ПК України податок (15%) з орендної плати, яка нараховувалась позивачем вказаним орендодавцям, але не виплачувалась (розміщена на депозиті) був утриманий з такого нарахованого доходу та перерахований позивачем-орендарем до бюджету у строки, встановлені Кодексом для місячного податкового періоду, тобто не пізніше 30 календарних днів, наступних за місяцем нарахування доходу.

Сплата позивачем податку з доходів фізичних осіб за оренду земельних ділянок за 2012-2014 роки підтверджується наданими позивачем платіжними дорученнями від 27.12.2012 №1068, від 25.12.2013 №1039 та від 26.12.2014 №2069.

На підставі вищевикладеного, висновки відповідача щодо не донарахування та не сплати податку з доходів фізичних осіб за період з 01.08.2012 по 31.07.2015 на загальну суму 9843,76 грн. є необґрунтованими.

Зі змісту оскаржуваного податкового повідомлення-рішення вбачається, що його складено відповідно до п. 127.1 ст. 127 ПК України, згідно якого ненарахування, неутримання та/або несплата (неперерахування) податків платником податків, у тому числі податковим агентом, до або під час виплати доходу на користь іншого платника податків тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків суми податку, що підлягає нарахуванню та/або сплаті до бюджету.

Отже, оскільки суд дійшов висновку, що в діях позивача відсутні порушення пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, пп. 170.1.1 п. 170.1 ст. 170 ПК України, то відповідачем не правомірно застосовано до позивача відповідальність, що передбачена п. 127.1 ст. 127 ПК України.

За приписами ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд зазначає, що правову позицію з цього питання викладено в постанові Верховного Суду України від 25.06.2011 по адміністративній справах №6-17цс11.

Відповідно до зазначеної постанови, за результатами розгляду касаційних скарг суд касаційної інстанції дійшов висновку, що Указ Президента № 725/2008, яким внесено зміни до Указу Президента України від 02.02.2002 № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» та збільшено мінімальний розмір орендної плати до 3 відсотків, має рекомендаційний характер, він був прийнятий після укладення сторонами договору й не може бути підставою для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати з 1,5 відсотка до 3 відсотків.

Указом Президента України № 725/2008 внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. В його тексті відсутнє посилання на те, що його дія розповсюджується на договори, укладені до набрання ним чинності, а тому змінити розмір орендної плати можна лише за згодою сторін.

Виходячи з наведеного Указ Президента № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008, має рекомендаційний характер, він був прийнятий після укладення сторонами договору і є підставою для перегляду розміру орендної плати, установленої умовами договору, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 відсотків.

Таким чином, висновок суду касаційної інстанції при перегляді судових рішень у частині застосування судом першої інстанції при визначенні розміру заборгованості з орендної плати Указу Президента № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008, згідно з якими мінімальний розмір плати за оренду земельних ділянок збільшений до 3 відсотків від вартості земельної ділянки, не ґрунтується на вимогах матеріального права.

З наведених вище підстав, суд доходить висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення та необхідність його скасування.

За приписами ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Доданим до матеріалів справи платіжним дорученням від 20.11.2015 №2865 документально підтверджується факт сплати позивачем судового збору в сумі 1218,00 грн.

Відтак, ця сума підлягає присудженню на користь позивача з суб'єкта владних повноважень - Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» до Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області відповідача від 12.11.2015 №, яким Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 12304,70 грн.

Стягнути з Пологівської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Запорізькій області на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Нива» сплачений судовий збір у сумі 1218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень 00 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Р.В. Кисіль