Справа № 813/3376/15
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 р. Справа № 876/11364/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

за участю секретаря судового засідання - Мельничук Б. Б.;

представника позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Здинянчина Р. Т.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання незаконними дій, визнання протиправним та скасування наказу, стягнення грошового забезпечення за час невиконання рішення суду та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2015 року Львівським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправними дій і бездіяльності ГУ МВС України у Львівській області щодо застосування п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницький складом органів внутрішніх справ України; визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України у Львівській області від 05 червня 2015 року № 395 о/с в частині п. 6 про призначення майора ОСОБА_3 /М-058418/ на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району ГУ МВС України у Львівській області з 05 червня 2015 року; стягнення з ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_3 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 05 грудня 2014 року по 05 червня 2015 року в розмірі 21130,20 грн.; стягнення з ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_3 моральної немайнової шкоди в розмірі 100000,00 грн.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що позивача без його відома було переведено в іншу місцевість та в інший структурний підрозділ шляхом призначення на рівноцінну посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району ГУ МВС України у Львівській області, що є грубим порушенням ст. 43 Конституції України та Законів України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п. 6 наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області № 395 о/с від 05 червня 2015 року. Постановлено стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області в користь ОСОБА_3 грошове забезпечення за час невиконання рішення суду про поновлення на посаді в сумі 19620 грн. 90 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Головним управлінням Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просить таку залишити без задоволення.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що 05 грудня 2014 року Львівським окружним адміністративним судом винесено рішення у справі № 813/5917/14, яким поновлено майора міліції ОСОБА_3 на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12 серпня 2014 року. Постанова в частині поновлення на посаді ОСОБА_3 підлягала негайному виконанню.

На виконання вищевказаної постанови, відповідачем було винесено наказ № 395 о/с від 05 червня 2015 року, яким поновлено майора міліції ОСОБА_3 на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС з 12 серпня 2015 року.

Цим же наказом відповідно до п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, майора міліції ОСОБА_3 призначено (переміщено) на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області з 05 червня 2015 року.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Проходження служби в органах внутрішніх справ регламентується Законом України «Про міліцію», Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, введеним в дію постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення), Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України (далі - Дисциплінарний статут), затвердженим Законом України від 22 лютого 2006 року № 3460-ІV та Правилами поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України від 22 лютого 2012 року № 155.

Як вбачається зі змісту наказу № 395 о/с від 05 червня 2015 року, оскаржуваний п. 6 прийнято відповідно до п. 21 Положення.

Відповідно до абзацу 4 п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників. Направлення для проходження служби за межами республіки здійснюється за згодою працівника в порядку, встановленому законодавством.

Виходячи з вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що дії та/або бездіяльність щодо застосування п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, самі по собі не мають самостійного правового значення, не породжують у позивача жодних обов'язків, а, отже, й не порушують прав та інтересів позивача, тому адміністративний позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування п. 6 наказу ГУ МВС України у Львівській області № 395 о/с від 05 червня 2015 року про призначення майора ОСОБА_3 на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району ГУ МВС України у Львівській області з 05 червня 2015 року, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Встановлено, що наказом № 395 о/с від 05 червня 2015 року, прийнятим на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року у справі № 813/5917/14, позивача поновлено на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 12 серпня 2014 року та одночасно переведено (переміщено) на іншу посаду - начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування Жидачівського району Головного управління Міністерства внутрішніх справи України у Львівській області з 05 червня 2015 року.

Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не містить прямих норм, які б регулювали питання переведення (переміщення) працівників міліції на посади без їх згоди, а також норм, які б визначали порядок дій в разі поновлення особи на посаду, яка зайнята.

Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що в даному випадку слід застосовувати аналогію законів щодо вимог, які пред'являються при вирішенні трудових спорів.

Відповідно до положень КЗпП України розмежовуються поняття переведення на іншу роботу і переміщення працівника на інше робоче місце. Переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника (ч. 1 ст. 32 КЗпП України). Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в іншій структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи у межах спеціальності, кваліфікації чи посаді (ч. 2 ст. 32 КЗпП України).

У п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів зазначено, що переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в іншій структурний підрозділ в тієї ж місцевості, доручення роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути невмотивованим, жодним чином не обумовленим інтересами виробництва (служби).

Таким чином, законодавець визначив, що переміщення - це пересування працівника на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в іншій структурний підрозділ в той же місцевості, доручення роботи у межах спеціальності, кваліфікації та попередньої посади на рівнозначні посади, а переміщення працівника на вищі, нижчі та рівнозначні посади за новою спеціальністю або в іншу місцевість - це переведення на іншу роботу яке можливе тільки за згодою працівника наданою в письмовій формі (рапорті), з врахуванням набутого досвіду, рівня його кваліфікації та виконання роботи по попередній посаді.

Отже, пересування працівників органів внутрішніх справ на інші посади на підставі п. 21 Положення про проходження служби, без отримання від них згоди наданої в письмовій формі рапорті, можливо тільки при переміщенні працівників на рівнозначні посади за основною чи спорідненою спеціальністю згідно з набутим досвідом та рівнем кваліфікації. Однак і таке переміщення не може бути не вмотивованим, не обумовленим інтересами служби і з обов'язковим зазначенням підстав такого переведення.

Встановлено, що ОСОБА_3 не надавалась згода на переведення його на іншу посаду. Рапорту з цього приводу він не подавав.

Крім цього, зі змісту оскаржуваного наказу № 395 о/с від 05 червня 2015 року видно, що такий винесено з одним лише посиланням на п. 21 Положення, при цьому з наказу не можливо встановити, які саме умови слугували підставою для проведення такого переміщення.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги твердження відповідача про те, що підставою для переведення став той факт, що 11 травня 2015 року відповідачем було винесено наказ № 317 о/с про призначення капітана міліції ОСОБА_4 на посаду начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС, з місячним посадовим окладом 1025,00 грн., увільнивши його від посади старшого інспектора відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС з 08 травня 2015 року, оскільки на момент призначення ОСОБА_4 на посаді начальника відділення державної автомобільної інспекції з обслуговування міста Самбір і Самбірського району ГУ МВС вже існувало рішення про поновлення позивача на цій же ж посаді з 12 серпня 2014 року, і таке рішення підлягало негайному виконанню, а крім того 01 квітня 2015 року набрало законної сили.

Враховуючи все вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що оскаржуваний п. 6 наказу № 395 о/с від 05 червня 2015 року про переміщення позивача на іншу посаду не містить умов, за яких згідно з п. 21 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, можливе проведення цього переміщення та з урахуванням того, що у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача з займаної посади, є таким, що винесений з грубим порушенням чинного законодавства України, без дотримання процедури поновлення та переведення позивача на іншу посаду.

У відповідності до ст. 255 КАС України постанова або ухвала, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць.

Частиною 2 ст. 257 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду.

При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання.

Постанова про поновлення на посаді ОСОБА_3 винесена Львівським окружним адміністративним судом 05 грудня 2014 року, відтак початком періоду, за який заявнику слід виплатити грошове забезпечення, слід вважати 05 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» рішення вважається виконаним з дня винесення наказу роботодавцем.

Оскільки наказ про поновлення позивача на посаді винесено 05 червня 2015 року, датою, по яку в користь позивача слід стягнути з ГУ МВС України у Львівській області грошове забезпечення за час затримки виконання рішення суду № 813/5917/14 від 05 грудня 2014 року про поновлення останнього на посаді, є дата, що передує даті ухвалення судового рішення у даній справі 04 червня 2015 року, адже з 05 червня 2015 року він вважається таким, що поновлений на посаді.

Згідно п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час невиконанням рішення про поновлення на роботі, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

З рішення Львівського окружного адміністративного суду від 05 грудня 2014 року у справі № 813/5917/14, вбачається, що середньоденний заробіток позивача становив 167,70 грн.

Відтак, враховуючи кількість робочих днів (117) в періоді з 05 грудня 2014 року по 04 червня 2015 року, грошове забезпечення з врахуванням всіх обов'язкових платежів за становить 19620,90 грн. (117 х 167,70 = 19620,90), дана сума підлягає стягненню з ГУ МВС України у Львівській області в користь позивача.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статті 56 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно положень ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 2371 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 21 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 4 цієї постанови, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Пункт 9 постанови вказує на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь які докази, які б підтверджували наявність у позивача вище перелічених підстав для задоволення позову в цій частині, міркування позивача з приводу розміру заподіяної моральної шкоди, тому суд першої інстанції дійшов вірного переконання, що у задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити в повному обсязі.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року в справі № 813/3376/15 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

Р. В. Кухтей

Ухвалу складено в повному обсязі 24 грудня 2015 року.