Справа № 818/3794/15
Суддя: В.О. Павлічек
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 р. Справа № 818/3794/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Павлічек В.О.

за участю секретаря судового засідання - Кохан Т.І.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання рішення протиправним та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся (далі - позивач, ОСОБА_1В.) до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - УДМС України в Сумській області), в якій просить:

- визнати нечинним рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року № 773-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача винести рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем.

Свої вимоги обгрунтовує тим, що ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_4 Федерації (далі - РФ), прибув до України 17 травня 2015 року та не може повернутися на батьківщину, оскільки побоюється утискань та переслідування з боку існуючого політичного режиму. Позивачем було подано до УДМС в Сумській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 27.11.2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 р. №773-15, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

В судовому засіданні позивач та представник позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував. Звертав увагу суду на те, що підставою для надання позивачу статусу біженця ОСОБА_1 зазначив, що він боїться повертатися до країни свого походження - ОСОБА_4 Федерації через моральний тиск з боку представників правоохоронних органів, який може перерости у фізичне насилля. Також заявник вважає, що в ОСОБА_4 Федерації йому не буде спокійного життя, і переживає за своїх рідних, які можуть зазнати переслідувань з боку представників силових структур, через його критичні висловлювання стосовно політики уряду. Однак, серед фактів, повідомлених заявником, немає підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, народився 26 лютого 1992 року у м. Омськ, ОСОБА_4 Федерація; є громадянином: ОСОБА_4 Федерації; за національністю - росіянин; віросповідання - християнин; неодружений та має середню освіту. За словами позивача, він в 2010 р. закінчив середню школу в м. Омськ, а з 2010 року по 2013 рік навчався в Омському коледжі торгівлі, економіки і сервісу.

За твердженнями ОСОБА_1, він 17.05.2015року незаконно перетнув кордон України поза пунктом пропуску Бачевськ через те, що його закордонний паспорт залишився у оперативних співробітників. З кінця травня 2015 р. та по цей час проживає на квартирі у своїх знайомих в АДРЕСА_1.

08.07.2015 року позивач звернувся до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 22-26).

Наказом УДМС в Сумській області від 08.07.2015 року № 117 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 30).

Рішенням Державної служби України від 26.10.2015р. № 773-15 позивачу було відмовлено у визнані його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що УДМС України в Сумській області його було повідомлено листом від 25.11.2015р. № 98 (а.с. 6, 54).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість зазначеного висновку відповідача та винесеного на його підставі спірного рішення, на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з такого.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається обов'язком доказування. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен був довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується Позивачем у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме протоколу співбесіди від 13.07.2015 року (а.с. 35-39), ОСОБА_1 виїхав з м. Омськ 15.05.2015 року, спочатку на поїзді їхав до Тюмені, звідки на літаку полетів до Москви в аеропорт "Шереметьєво", потім на таксі переїхав до "Київського вокзалу", далі на автобусі поїхав в бік Троєборного, що біля кордону з Україною. За твердженнями позивача, він 17.05.2015 року незаконно перетнув кордон України поза пунктом пропуску Бачевськ, маючи при собі дійсний паспорт громадянина ОСОБА_4 Федерації № НОМЕР_1 (а.с. 27). Отже, позивач залишив країну свого походження без будь-яких перешкод.

Позивач повідомив, що через його розмову на заправці з колегою по роботі стосовно політичної ситуації в Україні на нього почали морально тиснути співробітники оперативних підрозділів правоохоронних органів. Як пояснив позивач, його два рази викликали до відділку поліції, намагалися примусити зізнатись в тому, що він якось пов'язаний з Україною.

Позивач також стверджує, що за місцем його проживання працівники поліції провели незаконний обшук, у ході якого вилучили комп'ютер, телефони та документи, а самого позивача відвезли до відділу поліції, де утримували приблизно 15 годин.

Під час співбесід з ОСОБА_1, було встановлено розбіжності з цього приводу. Також позивач, надав непослідовні та суперечливі відомості і щодо незаконного обшуку його житла, який був проведений працівниками поліції. Крім того, не зміг повідомити точну адресу, за якою його утримували оперативні співробітники, та не зміг назвати підрозділ, до якого його викликали (а.с. 48-52).

Позивач стверджує, що боїться повертатися до країни свого походження - ОСОБА_4 Федерації через моральний тиск з боку працівників правоохоронних органів, який може перерости у фізичне насилля. Також вважає, що в ОСОБА_4 Федерації йому не буде спокійного життя. Крім того, ОСОБА_1 переживає за своїх рідних, які можуть зазнати переслідувань з боку представниками силових структур, через його критичні висловлювання стосовно політики уряду. Однак, документальних підтверджень, що йому в країні походження загрожувала небезпека. не надав.

Відповідно до пункту 5 статті 4 «Директивы Совета Европейского Союза 2011/95/ЕС от 13 декабря 2011 года» «если утверждения заявителя не подтверждаются документальными или другими доказательствами, они не требуют подтверждения при выполнении следующих условий: (а) заявитель предрипял добросовестные усилия обосновать ходатайство; (b) были представлены все существенные факты, имеющиеся в распоряжении заявителя, и удовлетворительное объяснение относительно любого отсутствия других важных фактов; (с) утверждения заявителя являются последовательными и достоверными и не противоречат имеющимся сведениям конкретного и общего характера, касающегося заявителя; (е) сделан вывод, что правдивость заявителя в целом не вызывает сомнений».

Таким чином, хоча інформація по країні походження підтверджує існування в ОСОБА_4 Федерації фактів довільного втручання в особисте життя, сім'ю, будинок або переписку, а також довільних арештів та затримання громадян, позивач не надав суду правдоподібних свідчень щоб довести, що це відбувалося конкретно з ним.

Отже, враховуючі наявні протиріччя твердження позивача про те, що за адресою його проживання був проведений незаконний обшук та його незаконно затримали працівники оперативного підрозділу поліції через його політичні переконання викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними та прийняті судом до уваги.

Суд звертає увагу, що під час співбесід, позивач зазначив, що в жодних акціях протесту на території ОСОБА_4 Федерації участі не приймав, відкрито політику уряду країни не критикував, ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової чи громадської організації. Крім того, позивач регулярно спілкується з батьками, які залишились проживати в м. Омськ. Рідні заявника ніяких погроз не отримують та переслідувань не зазнають. Ніхто із його знайомих та близьких, з якими позивач спілкувався, від дій правоохоронних органів не постраждав (а.с. 35-39).

Зі слів позивача, перед безпосереднім виїздом до України майже чотири місяця жодних контактів з представниками правоохоронних органів не мав та погроз не отримував, що свідчить про те, що у ОСОБА_1 не було підстав до негайного виїзду з країни походження та до нелегального перетину кордону через існування загрози його життю чи свободі.

Крім того суд зазначає, що позивач за захистом звернувся лише після того, як був виявлений співробітниками Служби безпеки України, як такий, що без законних підстав знаходиться на території України, а не відразу після перетину кордону. Отже, у позивача відсутні обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, серед фактів, повідомлених позивачем, не має підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивачем також не надано суду достовірних чи правдоподібних фактів, що у разі повернення до ОСОБА_4 Федерації йому буде загрожувати застосування щодо нього смертної кари, катування, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання. Отже, немає підстав вважати, що в разі повернення до міста Омськ буде існувати загроза життю та фізичній недоторканості позивача. А серед фактів, повідомлених ним, не має таких що є підставою для визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Дослідивши обставини справи, суд приходить до висновку про те, що рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року № 773-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання нечинним рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 року № 773-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови складено 22.12.2015 року.

Суддя (підпис) В.О. Павлічек

З оригіналом згідно

Суддя В.О. Павлічек