Справа № 815/7191/15
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2016-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/7191/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2016 року м.Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Харченко Ю.В.

При секретарі Мацвейко О.І.

Розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015р. №17589-17, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, у якому просить суд визнати неправомірним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 18.06.2015р. №17589-17, посилаючись на те, що 27.10.2013р., у період часу з 14год. 30хв. по 15год. 00хв., невстановлена особа, знаходячись на стоянці навпроти входу №2 до Палацу Спорту, розташованого за адресою: просп.Шевченка у м.Одесі, незаконно заволоділа транспортним засобом марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, котрий належить ОСОБА_1 Також, на думку позивача, податкове законодавство України ставить в залежність необхідність сплати транспортного податку від наявності у платника податку права власності на об'єкт оподаткування, та в жодному разі не лише від наявності факту реєстрації за платником податку транспортного збору.

Відповідач - Державна податкова інспекція у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області з позовними вимогами не погоджується, та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових поясненнях на адміністративний позов (від 06.01.2016р. вхід.№ЕП/10/16), наголошуючи, зокрема, на тому, що факт викрадення транспортного засобу, який належить ОСОБА_1, згідно з нормами Податкового кодексу України, не є підставою для звільнення її від сплати транспортного податку з фізичних осіб.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, з урахуванням того, що від позивача - ОСОБА_1 до суду надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (вхід.№42/16 від 04.01.2016р.), а представник відповідача - Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області до суду не з'явився, незважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, а також зважаючи на відсутність потреби у витребуванні додаткових доказів, виклику у судове засідання свідка, експерта, судом ухвалено рішення щодо розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження, відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного податкового законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи, 13.02.2015р. Головне управління ДФС в Одеській області на ім»я начальників (в.о. начальників) ДПІ (ОДПІ) у районах, районах м.Одеси, об'єднаних ДПІ ГУ ДФС (Міндоходів) в Одеській області надіслало Лист №1479/7/15-32-17-03-12, за підписом заступника начальника ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_4, яким повідомило, що Законом України від 28.12.2014р. №71-VІІI «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» з 1 січня 2015року запроваджено транспортний податок. Відповідно до п.п.1 п.1 ст.267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що є об'єктами оподаткування. Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000куб.см. (п.п.1 п.2 ст.267 ПКУ). Також, в означеному зверненні №1479/7/15-32-17-03-12 від 13.02.2015р. зазначено, що з метою якісного адміністрування транспортного податку ГУ ДФС в Одеській області було надано до ГУМВС України в Одеській області запит щодо надання інформації по автомобілям, які підлягають оподаткуванню транспортним податком. Листом №7/0-190 від 20.01.2015року ГУМВС України в Одеській області надано перелік автомобілів з об'ємом двигунів понад 3000куб.см.

Судом з'ясовано, що в наданому ГУМВС України в Одеській області на адресу Головного управління ДФС в Одеській області переліку автомобілів з об'ємом двигунів понад 3000куб.см. наявний також автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, котрий належить ОСОБА_1

Вищеозначене послугувало підставою для винесення Державною податковою інспекцією у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області спірного податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015р. №17589-17.

Не погодившись з означеним податковим повідомленням-рішенням ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області від 18.06.2015р. №17589-17, позивач - ОСОБА_1 звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою про визнання його неправомірним та скасування.

Так, на думку суду, оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області від 18.06.2015р. №17589-17, винесено органом доходів і зборів неправомірно, безпідставно та у порушення положень чинного податкового законодавства України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 27 жовтня 2013р., у період часу з 14:30год. по 15:00год., невстановлена особа, знаходячись на стоянці навпроти входу №2 до Палацу Спорту, котрий розташований за адресою: просп.Шевченка у м.Одесі, незаконно заволоділа транспортним засобом марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, вартістю приблизно 848000грн., що належить ОСОБА_1

У зв'язку з чим, 27.10.2013р. ОСОБА_5 (водій ОСОБА_1.) звернувся до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про викрадення транспортного засобу марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, котрий належить ОСОБА_1, за результатами розгляду якої Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було відкрито кримінальне провадження №0011660 за ч.3 ст.289 Кримінального кодексу України, про що свідчить наявний у матеріалах справи Витяг з кримінального провадження №0011660 від 20.10.2015р.

Відповідно до вимог пп.267.1.1 п.267.1, пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000куб.см.

Згідно інших вимог ст.267 Податкового кодексу України, якими врегульовано порядок сплати транспортного податку, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000грн. за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування (п.267.4). Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку (п.п.267.6.1 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України) на підставі відомостей, необхідних для розрахунку податку, наданих органами внутрішніх справ (п.п.267.6.3 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України).

Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що податкові органи обчислюють податкове зобов'язання платникам транспортного податку на підставі отриманих відомостей про зареєстровані транспортні засоби, згідно критеріїв, визначених Податковим кодексом України, за такими платниками податку (фізичними та юридичними особами).

Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, за позивачем - ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, об'ємом двигуна понад 3000куб.см.

Водночас, як з'ясовано судом, та зазначено вище, вищезазначений автомобіль позивача - ОСОБА_1 27 жовтня 2013р. було викрадено невстановленою особою. Зазначена обставина, як і та, що викрадений автомобіль позивачем не знятий з реєстрації, сторонами спору не заперечується.

Відтак, автомобіль марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, об'ємом двигуна понад 3000куб.см., котрий належить ОСОБА_1, не перебуває у користуванні позивача з 27 жовтня 2013року.

Відповідно до п.п.267.1.1 п.267.1 ст.267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктами оподаткування.

Суд вважає за необхідне зазначити, що конструкція підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України дає теоретичні підстави для висновку, якого дотримується орган доходів і зборів, а саме: обов'язок зі сплати транспортного податку існує в незалежності від того, що об'єкт оподаткування вибув з володіння власника поза волею останнього (викрадений), оскільки визначений законодавцем обов'язок сплати транспортного податку безпосередньо пов'язаний з фактом реєстрації транспортних засобів за фізичними/юридичними особами, на чому власне й ґрунтуються письмові заперечення відповідача.

Проте, на думку суду, таке буквальне тлумачення податковим органом конкретної статті Податкового кодексу України, окремо від інших вимог законодавства, суперечить нормам, які встановлені Конституцією, та загальними положеннями Податкового кодексу України. Крім того, відповідачем не враховано сутність транспортного податку, як податку з майна, що безпосередньо пов'язаний з фактом володіння даним майном.

Так, за своїм призначенням Податковий кодекс України визначає правила оподаткування, при цьому його положення побудовані таким чином, що презюмують наявність всіх необхідних елементів для встановлення та, відповідно, виконання платниками податку свого обов'язку. Законодавець не зобов'язаний спеціально для контролюючих органів визначати випадки, за яких визначення податкового зобов'язання та відповідно вимога його сплати, є незаконним.

Транспортний податок є різновидом податку на майно, який встановлюється для власників такого майна (транспортних засобів) або осіб, що використовують його на відповідній правовій підставі.

Норми Податкового кодексу України про оподаткування конкретним податком не можуть суперечити нормам загальної частини вказаного Кодексу, у зв'язку з чим для правильного вирішення спірного питання необхідно досліджувати загальні положення Податкового кодексу України, а також вимоги інших нормативно-правових актів.

Зокрема, відповідно до ст.15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок зі сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно зі ст.22 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування може бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Тобто, ознаками платника податку є дотримання всіх або принаймні однієї правомочності, що становлять зміст права власності: володіння та/або користування та/або розпорядження (довірча власність).

Відповідно до вимог ст.ст.316-321 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на розсуд власника, якщо такі дії не суперечать закону. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов'язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше як у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказані норми фактично розкривають та деталізують зміст ст.41 Конституції України.

Таким чином, із системного аналізу вищезазначених вимог основного акту цивільного законодавства вбачається, що обов'язок власника сплачувати податок на майно (власність зобов'язує) кореспондується з можливістю такого власника володіти, користуватися та розпоряджатися таким майном.

Згідно зі ст.267 Податкового кодексу України платником транспортного податку є особа, за якою зареєстровано транспортний засіб (ПК України), тобто - власник майна, який має можливість ним володіти, користуватися та розпоряджатися (ЦК України). Об'єкт оподаткування - автомобіль, який використовується до 5-ти років, та який має об'єм двигуна понад 3000см3 (ПК України), тобто - майно, володіння, користування та розпорядження яким здійснює власник відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ЦК України).

Отже, визначальним, як для вимог Податкового кодексу України, так і для Цивільного кодексу України є встановлення обставин, які б, зокрема, встановлювали обов'язок власника нести тягар утримання майна, у даному випадку, сплачувати податок за дане майно. Водночас, у разі протиправного вибуття майна з володіння власника у останнього припиняється обов'язок і щодо утримання даного майна аж до моменту його повернення власнику.

Між тим, посилання на норми Цивільного кодексу України є правомірним, та не суперечить вимогам ч.2 ст.1 Цивільного кодексу України про незастосування до податкових відносин цивільного законодавства, оскільки в даному випадку йдеться про визначення критеріїв суб'єкта та об'єкта оподаткування, які, в свою чергу, встановлені Податковим кодексом України на підставі актів цивільного законодавства.

Крім того, правильність позиції щодо відсутності обов'язку сплати транспортного податку в особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, котрий викрадено також підтверджується системним аналізом положень Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого (зі змінами та доповненнями), абзацом 2 пункту 7 якого передбачена обов'язкова державна реєстрація транспортних засобів, без якої експлуатація таких транспортних засобів заборонена. Так, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) цих транспортних засобів.

Таким чином, державній реєстрації підлягає майнове право особи - власника транспортного засобу, реєстрація котрого, згідно вищенаведених вимог Порядку, є обов'язковою. Проте, сам по собі факт державної реєстрації не може бути підставою для покладання на власника зареєстрованого за ним майна обов'язку сплати податків, якщо вказане майно вибуло з володіння власника внаслідок викрадення, оскільки таке твердження суперечило б цілям, які переслідувала держава, встановлюючи обов'язковість державної реєстрації транспортних засобів.

Зокрема, мета з якою здійснюється державна реєстрація транспортних засобів визначена у п.3 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998року №1388, а саме: здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів; дотримання законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів (обов'язкових платежів); використання транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану; ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

Отже, державна реєстрація транспортного засобу хоча і використовується для вимог податкового законодавства, оскільки відповідно до даних, внесених до реєстру, визначаються платники транспортного податку, разом з тим не може бути визначальною для покладення обов'язку сплати податку особами, які внаслідок вчинених стосовно них злочинних дій позбавлені правомочностей (володіння, користування, розпорядження) власника майна, яке є об'єктом оподаткування.

Більше того, інші положення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, не лише не зобов'язують власників зняти з обліку викрадені у них транспортні засоби, але й фактично унеможливлюють такі дії.

Так, відповідно до п.40 вищезазначеного Порядку (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника тощо. Такий огляд оформляється відповідним актом, засвідчується підписом посадової особи, що скріплюється печаткою підрозділів Державтоінспекції.

Згідно положень п.45 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, зняття з обліку транспортних засобів без їх огляду уповноваженою особою Державтоінспекції можливе лише внаслідок вибракування (знищення) цих транспортних засобів. В такому випадку до підрозділів Державтоінспекції здаються номерні знаки та реєстраційні документи на такий транспортний засіб.

Таким чином, є очевидним, що позивач - ОСОБА_1 внаслідок викрадення у неї транспортного засобу позбавлена можливості виконати вимоги Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів, та надати до підрозділу Державтоінспекції автомобіль, та номерні знаки на нього.

За таких обставин, зважаючи на системний аналіз вищевикладених вимог законодавства України, вбачається, що платником податку на майно має бути власник даного майна, який має можливість в повному обсязі реалізувати своє право власності. При цьому, використання законодавцем в нормі Податкового кодексу України терміну «зареєстроване право власності» не змінює даної обставини, а лише є наслідком того, що дані про об'єкти оподаткування, які відповідають критеріям, встановленим Податковим кодексом України, беруться податковими органами з відомостей, сформованих за допомогою реєстру зареєстрованих транспортних засобів, ведення якого, на момент виникнення спірних правовідносин, здійснювали органи МВС.

Крім того, як встановлено судом, та зазначено вище 27 жовтня 2013р., у період часу з 14:30год. по 15:00год., невстановлена особа, знаходячись на стоянці навпроти входу №2 до Палацу Спорту, котрий розташований за адресою: просп.Шевченка у м.Одесі, незаконно заволоділа транспортним засобом марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, вартістю приблизно 848000грн., що належить ОСОБА_1, у зв'язку з чим, 27.10.2013р. ОСОБА_5 звернувся до Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області із заявою про викрадення транспортного засобу марки «Тойота Лендкрузер 200», державний номер НОМЕР_1, котрий належить ОСОБА_1, за результатами розгляду якої Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області було відкрито кримінальне провадження №0011660 за ч.3 ст.289 Кримінального кодексу України. Згідно витягу з ЄРДР означене звернення було зареєстровано, та внесено в ЄРДР 28.10.2013р.

Відповідно до п.267.4 ст.267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Згідно п.63.3 ст.63 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування і об'єктами, пов'язаними з оподаткуванням, є майно та дії, у зв'язку з якими у платника податків виникають обов'язки щодо сплати податків та зборів. Такі об'єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідним розділом цього Кодексу.

Таким чином, судом з'ясовано, що у зв'язку з викраденням транспортного засобу, позивач був позбавлений об'єкта оподаткування, внаслідок чого розрахунок транспортного податку повинен бути здійснений по дату фактичного володіння транспортним засобом. Даний висновок повністю кореспондується з положеннями п.п.267.6.5 п.267.6 ст.267 Податкового кодексу України, відповідно до якого у разі переходу права власності на об'єкт оподаткування від одного власника до іншого протягом звітного року податок обчислюється попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому він втратив право власності на зазначений об'єкт оподаткування, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності на цей об'єкт.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що норма якою було закріплено порядок нарахування та сплати транспортного податку була введена в дію Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014р. №71-VІІІ, згідно прикінцевих положень якого, він набрав чинності з 1 січня 2015року.

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Означений принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Вказана позиція викладена у рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999року у справі № 1 -7/99.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. справа "Кечко проти України" (Заява №63134/00) для застосування нормативно-правового акта до правовідносин, які виникли до його введення в дію необхідна наявність в даному нормативно-правовому акті ретроактивних положень.

Однак, в Законі України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014р. №71-VІІІ відсутні положення, які вказують на застосування даного закону до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності, а тому норми статті 267 Податкового кодексу України в частині оподаткування транспортним податком з фізичних осіб не можуть бути застосовані до позивача за принципом незворотності дії норми закону в часі.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного судом встановлено, що контролюючим органом неправомірно застосовано до позивача - ОСОБА_1 норми Податкового кодексу України для нарахування транспортного податку, а тому спірне податкове повідомлення-рішення ДПІ у Біляївському районі ГУ ДФС в Одеській області від 18.06.2015р. №17589-17 винесено органом доходів і зборів протиправно, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Вищевикладене спростовує твердження відповідача, наведені у письмових запереченнях на адміністративний позов.

Відповідно до приписів ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Натомість, Державна податкова інспекція у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області не надала суду жодних належних доказів на підтвердження та обґрунтування правомірності винесення оскаржуваного позивачем податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015р. №17589-17.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ч.3 ст. 105 КАС України позивач має право, у тому числі, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 правомірні, документально підтверджені, та обґрунтовані, базуються на положеннях чинного податкового законодавства, отже підлягають задоволенню повністю.

Судові витрати підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1, відповідно до приписів ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.2, 4, 7-9, 11, 12, 69, 71, 94, ч.6 ст.128, ст.ст.158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.06.2015р. №17589-17, задовольнити.

2. Визнати неправомірним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 18.06.2015р. №17589-17.

3. Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у сумі 487(чотириста вісімдесят сім)грн. 20коп.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому приписами ст.254 КАС України.

Суддя Харченко Ю.В.