Справа № 825/3519/15-а
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2016-01-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 825/3519/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Поліщук Л.О.
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А
Іменем України

13 січня 2016 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій незаконними та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції винесене без з`ясування всіх обставин по справі з порушенням норм матеріального і процесуального права, а аргументація, на яку посилається суд в оскаржуваній постанові не відповідає вимогам закону.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 26.08.2015 №526 позивач звільнений з військової служби у запас за пунктом «б» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок військової служби» з правом носіння військової форми одягу.

Згідно витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 31.08.2015 №206 позивача з 16.10.2015 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.29).

До суду апеляційної інстанції позивачем було додатково надано витяг з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по строковій частині) від 30.11.2015 №313, з якого вбачається, що позивача з 05.12.2015 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.

Відповідно до довідки №5 від 10.09.2015 про одержання грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі до 11.03.2000 вартість не отриманого позивачем речового майна складає 2 395,79 грн. (а.с.6).

Відповідно до довідки №6 від 10.09.2015 про вартість речового майна, що підлягало видачі після 11.03.2000 до моменту виключення із списків особового складу частини та зняття з речового забезпечення підполковника ОСОБА_1 , вартість не отриманого позивачем речового майна складає 27 411,69 грн. (а.с.7).

З урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати дії Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України, щодо нарахування і виплати несплаченої ОСОБА_1 грошової компенсації за речове майно, яке позивач мав отримати згідно Закону України «Про соціальний і правовій захист військовослужбовців та членів їх сімей» незаконними; стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за не отримане речове майно в розмірі 30 807,48 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення ОСОБА_1 за отриманням грошової компенсації замість речового майна Закон України №2011-ХІІ не передбачав такого права для військовослужбовців, звільнених у запас або відставку, а пункт 27 Положення №1444 не підлягає застосуванню, оскільки суперечить положенням Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

За змістом ч. 2 ст. 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року, далі - Закон № 2011-XII) було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ «Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів» дію частини другої статті 9 Закону № 2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.

Законом України від 3 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб» статтю 9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 91, якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.

При цьому положення частини другої статті 91 Закону № 2011-ХІІ регулювали порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.

З матеріалів справи вбачається, що позивача з 05.12.2015 було виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, тобто до 05.12.2015 позивач проходив кадрову військову службу та мав право на отримання компенсації замість речового майна.

Разом з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців» № 567-VIII від 01.07.2015 (далі Закон № 567-VIII) п. 1 ст. 91 Закону № 2011-XII викладено у новій редакції: «Продовольче забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.»

Крім того, згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 567-VIII Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 567-VIII передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

З огляду на це, вказаний закон набрав чинності 30.07.2015 у зв`язку з його опублікуванням в газеті Голос України № 135 від 29.07.2015.

Таким чином, з 30.07.2015 порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається виключно Кабінетом Міністрів України. При цьому варто зауважити, що відсутність відповідного нормативно-правового акту уряду який би врегулював порядок реалізації права на отримання компенсації замість речового майна, унеможливлює задоволення вимог позивача щодо отримання такої компенсації.

Також колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що п. 3.1.12 Порядку відпуску речового майна військовим частинам та застосування норм забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України речовим майном у мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 31.01.2006 № 45 до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки по-перше цей акт виданий не Кабінетом Міністрів України, як то передбачено абз. 2 п. 1 ст. 91 Закону № 2011-XII, а по-друге він врегульовує питання видачі грошової компенсації за речове майно, що підлягає видачі (у майбутньому), а не неотриманого майна (у минулому).

Таким чином, не зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач на момент звернення за виплатою компенсації не проходив кадрову військову службу, рішення про відмову у задоволенні позову є по суті правильним, оскільки, як зазначено вище, Кабінетом Міністрів України не було врегульовано порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Статтею 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили через п`ять днів після направлення його копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Головуючий суддя Межевич М.В.
Судді Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.