Справа № 826/22525/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 січня 2016 року № 826/22525/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доАпарату Верховної Ради України
простягнення одноразової грошової допомоги в сумі 24 571,84 грн.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Апарату Верховної Ради України одноразову грошову допомогу в розмірі її тримісячної заробітної плати, що становить 24 571,84

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що до 27.11.2014 р. за строковим трудовим договором на постійній основі працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України на час його депутатських повноважень та була звільнена з цієї посади у зв'язку з достроковим припиненням повноважень цього народного депутата. На переконання позивача, Апарат Верховної Ради України відповідно до п. 6 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата" повинен був виплати їй одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати, однак, в порушення вимог чинного законодавства відповідач протиправно не виплатив їй вказаних грошових коштів.

Відповідач надав до суду письмові заперечення від 21.10.2015 р. №30/6-474(259356), в яких зазначено, що факт звільнення позивача з посади помічника консультанта народного депутата України відсутній, адже на підставі подання народного депутата позивача було зараховано на посаду помічника народного депутата ОСОБА_2 восьмого скликання з 28.11.2014 р. на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» порядком переведення, що в свою чергу, на переконання представника відповідача, свідчить про відсутність підстав для застосування положень частини 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

В судовому засіданні 12.11.2015 року за згодою позивача та представника відповідача, відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, судом було ухвалено здійснювати подальший розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до запису №17 від 26.11.2007 р. у трудовій книжці позивача НОМЕР_1, копії сторінок якої наявні в матеріалах справи, на підставі розпорядження від 28.11.2007 р. №7972 ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 4 рангу державного службовця.

Згідно запису № 18 у трудовій книжці від 13.12.2012 р. на підставі розпорядження від 19.12.2012 р. №5676 ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 4 рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов'язків помічника-консультанта народного депутата України шостого скликання ОСОБА_3

Відповідно до Указу Президента України від 27.08.2014 р. №690/2014 "Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів" було достроково припинено повноваження народних депутатів України VII скликання, зокрема, народного депутата України ОСОБА_2

Заявою від 28.11.2014 р. ОСОБА_1 звернулася до народного депутата України ОСОБА_2, в якій просила зарахувати її на посаду його помічника-консультанта з поширенням дії Закону України «Про державну службу» з 28.11.2014 р. за строковим трудовим договором на строк його депутатських повноважень порядком переведення, увільнивши ОСОБА_1 від виконання обов'язків помічника консультанта народного депутата України сьомого скликання.

Погодивши вказану заяву народний депутат України ОСОБА_2 27.11.2014 р. звернувся на ім'я керівника Апарату Верховної Ради України із поданням №М-175/7-1, в якому просив зарахувати ОСОБА_1 на посаду його помічника-консультанта з 28.11.2014 р. з поширенням дії Закону України «Про державну службу» порядком переведення, увільнивши від виконання обов'язків помічника консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_2

Так, на підставі розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 09.12.2014 р. №7702 ОСОБА_1 зараховано з 28.11.2014 р. на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень з поширенням дії Закону України «Про державну службу» із збереженням раніше присвоєного 4 рангу державного службовця порядком переведення, увільнивши від виконання обов'язків помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_2

Копії всіх зазначених вище документів належним чином засвідчені наявні в матеріалах справи.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України (далі Положення), затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року за № 379/95-ВР.

Так, відповідно до положень частини 1 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Помічником-консультантом народного депутата може бути лише громадянин України, що має середню спеціальну чи вищу освіту і вільно володіє державною мовою (ч. 2 ст. 34 закону).

Помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах.

Помічники-консультанти народного депутата перебувають у штаті державних підприємств, установ, організацій або за заявою народного депутата прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до виконавчих комітетів відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі до секретаріатів міських рад.

На чотирьох помічників-консультантів народного депутата поширюється дія Закону України "Про державну службу", їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування (абз. 3 ч. 3 ст. 34 закону).

Помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, але не є державними службовцями, також можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України (абз. 4 ч. 3 ст. 34 закону).

Помічник-консультант народного депутата звільняється з попереднього місця роботи в порядку переведення в зазначений у його заяві і поданні народного депутата строк (абз. 5 ч. 3 ст. 34 закону).

Народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів.

Народний депутат має право у межах загального фонду, виділеного йому для оплати праці помічників-консультантів та не використаного ним для цієї мети, сплачувати визначені договорами чи угодами роботи, послуги, пов'язані із здійсненням депутатських повноважень

(ч. 4 ст. 34 закону).

У разі затримання, арешту, притягнення помічника-консультанта народного депутата до кримінальної відповідальності правоохоронні органи зобов'язані невідкладно повідомити про це народного депутата (ч. 5 ст. 34 закону).

У випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України (ч. 6 ст. 34 закону).

Помічнику-консультанту народного депутата, звільненому у зв'язку з закінченням строку повноважень народного депутата, надається попередня або рівноцінна робота (посада), якщо до прийняття на роботу помічником-консультантом він працював у органах державної влади або в органах місцевого самоврядування. Період перебування на посаді помічника-консультанта народного депутата за строковим трудовим договором на постійній основі зараховується до трудового стажу за спеціальністю такого помічника-консультанта (ч. 7 ст. 34 закону).

Аналогічні частині 6 статті 34 Закону України "Про статус народного депутата України" приписи містяться і в статті 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 р. №379/95-ВР в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Так, судом встановлено, під час перебування ОСОБА_1 на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень на неї поширювалась дія Закону України «Про державну службу», у зв'язку із цим позивача для кадрового та фінансового обслуговування було прикріплено до Апарату Верховної Ради України, а відтак застосуванню до позивача підлягають положення Кодексу законів про працю України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 Кодексу законів про працю України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Укладення трудового договору відповідно до положень ст. 24 Кодексу законів про працю України оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк, як зазначено у постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлюється погодженням сторін і може визначатись, як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Статтею 36 Кодексу законів про працю України визначено вичерпний перелік підстав для припинення трудового договору, в тому числі, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Положеннями п. 2 ч. 1 статті 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України передбачено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України та Законом України "Про державну службу", помічник-консультант народного депутата України може бути звільнений у разі припинення повноважень народного депутата України - з дати їх припинення.

Для звільнення помічника-консультанта народного депутата України не потрібно погодження з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) Апарату Верховної Ради України, виконавчого комітету (апарату) відповідного органу місцевого самоврядування, а у містах Києві та Севастополі - секретаріату міської ради, до якого прикріплений помічник-консультант народного депутата України для кадрового та фінансового обслуговування, чи державного підприємства, установи, організації, у штаті яких він перебуває (ч. 2 статті 4.5 Положення).

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, суд зазначає, що дострокове припинення відповідно до Указу Президента України від 27.08.2014 р. №690/2014 "Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів" повноваження народного депутата України ОСОБА_2, на посаді помічника-консультанта якого працювала позивач згідно розпорядження від 19.12.2012 р. №5676, не є доказом фактичного звільнення позивача та розірвання попередньо укладеного з нею строкового трудового договору, адже відповідного розпорядження Апарату Верховної Ради України ані позивачем, ані відповідачем до суду не надано. При цьому, доказів на підтвердження того, що таке розпорядження взагалі приймалося відповідачем, суду також не надано.

Разом з тим, як вбачається з наявних у справі доказів, зокрема, розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 08.12.2014 р. №7702, в ситуації з позивачем мало місце застосування виключень, передбачених положеннями п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. При цьому, на переконання суду, зазначення у тексті вказаного розпорядження про увільнення позивача від виконання обов'язків помічника-консультанта народного депутата України сьомого скликання ОСОБА_2 не свідчить про припинення кадрового та фінансового обслуговування позивача з Апаратом Верховної Ради України та фактичне припинення (розірвання) трудового договору позивача в розумінні ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Також суд вважає за доцільне відмітити, що нормою п. 2 ч. 1 статті 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України передбачено лише можливість (тобто право, а не обов'язок) звільнення помічника-консультанта народного депутата України у разі припинення повноважень народного депутата України з дати їх припинення.

Крім того, відповідно до довідки про заробітну плату від 21.09.2015 р. № 9-1-1-15/1096, судом встановлено, що позивач отримувала заробітну плату у період з січня 2014 р. по грудень 2014 р. тобто систематично, отже доказів її звільнення суду не надано.

При цьому, суд критично оцінює посилання представника позивача (додаткові пояснення від 17.11.2015 р.) на те, що ОСОБА_1 було звільнено, а записи №18 від 13.12.2012 р. та №19 від 28.11.2014 р. у трудовій книжці здійснено з грубим порушенням вимог Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників".

Відповідно до 4.1. Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників" затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58, зареєстровано в Міністерстві юстиції України17 серпня 1993 р. за №110, визначено, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Однак, в супереч наведених норм позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що її було звільнено у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народним депутатом України сьомого скликання ОСОБА_2, зокрема, отримання ОСОБА_1 трудової книжки та проведення з нею повного розрахунку у зв'язку з таким звільненням.

Доказів на підтвердження того, що позивач зверталася до відповідача чи до суду з відповідними заявами щодо внесення виправлень до записів №18 від 13.12.2012 р. та №19 від 28.11.2014 р. у трудовій книжці, суду також не надано.

Таким чином, системно проаналізувавши норми чинного законодавства, дослідивши надані сторонами докази та доводи сторін у справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, відсутність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення визначеної позивачем суми коштів.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що доводи наведені позивачем у позовній заяві, спростовуються матеріалами справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин від сплати судового збору звільняються.

Відповідно до наведеної норми звертаючись до суду з даним позовом, судовий збір позивачем не сплачувався.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 65, 69-71, 77, 94, ч. 4 ст.122, 137, 141, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук