Справа № 815/1917/15
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1917/15

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Радчук А.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря Скоріної Т.С.

представника апелянта ОСОБА_1;

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Одеської митниці Державної фіскальної служби на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Південної митниці Міндоходів, Одеської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив наступне:

- визнати протиправним та скасувати наказ Південної митниці Міндоходів від 02 березня 2015 року №29-о про звільнення його з посади заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса-Порт» Південної митниці Міндоходів, у звязку зі змінами в організації виробництва та праці;

- зобовязати Одеську митницю Державної фіскальної служби поновити його на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса-Порт» Одеської митниці Державної фіскальної служби;

- стягнути з Південної митниці Міндоходів середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування позивач зазначив, що спірний наказ прийнятий в порушення ч.1 ст.42 Кодексу законів про працю України, оскільки роботодавцем не враховано при звільненні його переважне право на залишення на роботі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Суд визнав протиправним та скасував наказ Південної митниці Міндоходів від 02 березня 2015 року №29-о про звільнення з посади заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса-Порт» Південної митниці Міндоходів, у звязку зі змінами в організації виробництва та праці, який виданий головою комісії з реорганізації Південної митниці Міндоходів ОСОБА_4

Поновив ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса Порт» Одеської митниці Державної фіскальної служби з 02 березня 2015 року.

Стягнув з Одеської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 02 березня 2015 року по 07 липня 2015 року в розмірі 17 153,40 грн.

Також допустив негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса Порт» Одеської митниці Державної фіскальної служби та в частині стягнення з Одеської митниці Державної фіскальної служби на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4250,40 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі Одеська митниця Державної фіскальної служби ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, у зв'язку з тим, що судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, апелянт просить прийняти нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на наступних підставах.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач перебував на державній службі в органах митної служби України з 04 березня 1981 року по 02 березня 2015 року, на момент звільнення займав посаду заступника начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса порт».

За часи служби ОСОБА_2 має подяки на нагороди.

У 2001 році Головою державної митної служби України ОСОБА_5 позивача було нагороджено нагрудним знаком «За сумлінну службу в митних органах», а у 2009 році медаллю «За сумлінну службу в митних органах».

На адресу Державної митної служби України 18 жовтня 2006 року надійшов лист від голови місії ЄС про подяку за участь у другій спільній операції з прикордонного контролю, переклад якого виконано російською мовою.

За вагомий особистий внесок у захист економічних інтересів держави, забезпечення дотримання митного законодавства, багаторічну плідну працю, головою Одеської обласної державної адміністрації 17 квітня 2013 року ОСОБА_2 нагороджено почесною грамотою. Дисциплінарних стягнень позивач не має (т.1 а.с.17).

На підставі попередження про наступне вивільнення від 04 грудня 2014 року видано наказ Південної митниці Міндоходів від 02 березня 2015 року №29-о, яким позивача було звільнено із займаної посади, на підставі п.1 ч.1 ст.40 Кодексу законів про працю України, у звязку із змінами в організації виробництва і праці (т.1 а.с.12-13).

Митним органом було зазначено, що зміна в організації виробництва і праці полягає в тому, що на підставі п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року №311 «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» створено Одеську митницю ДФС, як територіальний орган Державної фіскальної служби України.

Пункт 2 даної постанови передбачав реорганізацію Південної митниці Міндоходів шляхом її приєднання до Одеської митниці ДФС.

04 грудня 2014 року позивач був попереджений про наступне вивільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці та одночасно йому була запропонована посада головного інспектора відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса-порт», від якої він відмовився (т.1 а.с.208).

Позивач зазначив, що вказане письмове попередження містило пропозицію щодо зайняття однієї вакантної посади нижчої ніж він займав, що на його думку порушує його конституційне право на працю, передбаченого ст.43 Конституції України.

Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування спірного наказу та поновлення позивача на посаді зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не враховано при звільненні переважного права на залишенні на роботі, високу кваліфікацію та тривалий, безперервний стаж роботи в митних органах, який складає 35 років 11 місяців 20 днів.

Крім того, відповідачем, в порушення вимог Кодексу законів про працю України, не запропоновано позивачу всі наявні вакантні посади, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що позивачем не надано належні докази, які підтверджують заподіяння йому такої, а також пояснень з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір цієї шкоди.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що при постановленні рішення, судом першої інстанції було дотримано вимоги ст. 159 КАС України, у звязку з наступним.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. 2 ст. 36 КЗпП України, зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 17 жовтня 2011 року та від 27 травня 2014 року (справи №№ 21-237а11, 21-108а14).

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно статті 49-2 КЗпП України, яка регламентує порядок вивільнення працівників, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ч. 2 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Як вбачається з матеріалів справи посада позивача заступник начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса-Порт» скорочена не була, що підтверджується штатними розписами (т.1 а.с.67-193).

Відповідно до наказу Одеської митниці ДФС від 08 грудня 2014 року №118-о на посаду позивача було переведено начальника відділу митного оформлення №2 митного поста «Одеса-Порт» Південної митниці Міндоходів ОСОБА_6 (т.1 а.с.197).

Відповідно до довідки від 22 квітня 2015 року №64/15 Д стаж державної служби ОСОБА_6 станом на 22 квітня 2015 року складає 24 роки 3 місяці 18 днів (т.1 а.с.194).

У свою чергу, стаж роботи позивача в митних органах складає більше 35 років, що підтверджується записами в трудовій книжці та довідкою від 22 квітня 2015 року за № 14/15 Д (т.1 а.с.195).

Також, слід зауважити, що судом першої інстанції було встановлено наявність на момент звільнення позивача аналогічних посад тієї, з якої його було звільнено у відділах митного оформлення митного поста «Одеса-Порт» Одеської митниці ДФС (т.1 а.с.198-202).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу була запропонована посада, яка не відповідає його кваліфікації, тобто є нижчою від займаної на момент звільнення.

Також, як правильно зауважив суд першої інстанції, відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що працівники, яким були запропоновані вакантні посади, аналогічні той, що займав позивач і які були туди прийняті, мали вищу кваліфікацію та продуктивність праці в порівнянні з позивачем.

Як вище було зазначено, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається у тому числі і учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Із особистої справи позивача вбачається, що на ОСОБА_2 поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Так, у 1998 році на ОСОБА_2 скоєно напад, у звязку з його професійною діяльністю, в результаті чого він отримав вогнепальні поранення.

Ці події зафіксовано довідками МСЕК відповідно до яких експертною комісією визначено, що поранення (каліцтво) позивачем отримано при виконанні службових обовязків, а також посвідченням інваліда 2 групи (т.2 а.с.7-8, 54-55).

Посилання апелянта на те, що в особистій справі позивача відсутні документальні підтвердження того, що на нього поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», спростовується також наказом Одеської митниці ДФС від 12 лютого 2015 року №171-о «Про виплату одноразової премії», у звязку з 26-ю річницею Дня вшанування учасників бойових дій на території інших держав, ОСОБА_2 було премійовано у розмірі 1000,00 грн., як працівника митниці учасника бойових дій (т.2 а.с.44-45).

Представник апелянта вказує на те, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку правомірності отримання позивачем статусу інваліда війни.

Колегія суддів вважає такий довід безпідставним, оскільки предметом спору є скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді, а не законність отримання ним статусу ветерана війни.

За правилами ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що у вимушеному прогулі позивач перебував з 02 березня 2015 року по 07 липня 2015 року.

Суд, стягуючи на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу зазначив середньоденну (середньогодинну) заробітну плату як розрахункову величину для нарахування виплат, а тому правомірно стягнув саме 17 153,40 грн.

Доводи апелянта про те, що судом при розрахунку заробітної плати, яка підлягає стягненню не враховано заробіток позивача за місцем нової роботи, вихідна допомога, допомога по безробіттю не засновані на фактичних обставинах справи.

Проте, заявляючи про це, апелянт не надає доказів про існування таких обставин.

У свою чергу, позивач у суді апеляційної інстанції стверджував, що з моменту звільнення і до поновлення на посаді не працював на інших роботах та не отримував будь - яких виплат.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Одеської митниці Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Південної митниці Міндоходів, Одеської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова