Справа № 826/22139/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом

товариства з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт»

до

державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що висновки контролюючого органу, які покладені в основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки фінансово-господарські операції позивача з товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Станіс» та товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжиніринг Він» є реальними, що підтверджується, за твердженнями останнього, належним чином оформленою первинною документацією.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши на обґрунтованість висновків акту перевірки та прийнятого на його підставі оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з посиланням на відсутність реальності фінансово-господарських операцій позивача з вказаними контрагентами.

Розгляд справи здійснено в письмовому провадженні відповідно до приписів частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено виїзну позапланову документальну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо формування сум податкового кредиту при здійсненні фінансово-господарських відносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Станіс» за період грудень 2014 року та товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжиніринг Він» за період березень 2015 року.

Перевіркою встановлено порушення товариством з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» статті 1, пункту 2 статті 3, пунктів 1,2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996; підпункту 1.1 пункту 1, підпункту 1.2 пункту 1, пункту 2.16 статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за №168/704; підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.4, пункту 198.6 статті 198, пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України (зі змінами та доповненнями), в результаті чого встановлено заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 570 354,00 грн., у тому числі по періодах: за грудень 2014 року на суму 299 400,00 грн.; за березень 2015 року – 270 954,00 грн.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Пунктом 201.4 статті 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов’язань продавця. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів.

Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, первинний документ – документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні”, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції – це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається з акту перевірки державної податкової інспекції у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві 07.08.2015 №261/26-55-22-09/31088656 висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між товариством з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» та його контрагентами - товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Станіс» і товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжинірінг Він».

Так, між позивачем (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Станіс» (виконавець) укладено договір надання консалтингових послуг від 24.11.2014 №2411/14, згідно якого сторони погодили, що виконавець зобов’язується надати замовнику консалтингові послуги щодо супроводу його господарської діяльності, а замовник зобов’язується прийняти та оплатити такі послуги.

Відповідно до пункту 1.4 даного договору, виконання робіт за цим договором засвідчується двостороннім актом, який сторони підписують протягом трьох календарних днів після їх виконання.

На підтвердження виконання умов договору надання консалтингових послуг від 24.11.2014 №2411/14 позивачем надано суду копії: договору від 24.11.2014 №2411/14, актів надання послуг, податкових накладних, реєстру виданих та отриманих податкових накладних, податкової декларації за звітний (податковий) період грудень 2014 року.

Також, між позивачем (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжинірінг Він» (постачальник) укладено договір поставки від 17.03.2015 №1703/15-1, згідно якого сторони погодили, що постачальник зобов’язується передати у власність покупцю сільськогосподарську техніку у кількості та за ціною, які вказуються в Специфікації (додаток №1 до Договору), а покупець зобов’язується сплатити за товар грошову суму та прийняти його на умовах договору.

Відповідно до пункту 3.1 даного договору, товар за договором постачається на умовах DDP, місце поставки – склад покупця за адресою: Житомирська область, смт. Володарськ Волинський, вулиця Чапаєва, 18-А, у відповідності з Міжнародними правилами тлумачення торговельних термінів «Інкотермс», з урахуванням особливостей наведених у Договорі.

Також, позивачем надано копії платіжних доручень на підтвердження оплати товарів, поставлених товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжинірінг Він».

Посилання відповідача на відсутність товарно-транспортних накладних при дослідженні господарських правовідносин між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжинірінг Він», що за твердженням контролюючого органу, свідчить про не підтвердження товарності досліджуваних операцій є необґрунтованими, оскільки товарно-транспортна накладна є транспортною документацією, яка підтверджує операції саме з надання послуг з перевезення вантажів, а не факт придбання товару. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку платника податків, яким у даному випадку є позивач. Документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна, не є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

За посиланням позивача, товариство з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» мало ділову мету, укладаючи вказані правочини з товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжинірінг Він», що підтверджується наступним.

Згідно підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, розумна економічна причина (ділова мета) – причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Так, на підтвердження наявності розумної економічної причини (ділової мети) за наслідками названих фінансово-господарських операцій з товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжинірінг Він», позивачем надано суду докази подальшої передачі в оренду техніки, придбаної за перевіряємий період у вказаного контрагента, третій особі – товариству з обмеженою відповідальністю «Агріс Полісся», що підтверджується договором оренди майна від 31.03.2015 №1/ОМ, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «КійАгроПродукт» (орендодавець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Агріс Полісся» (орендар). Згідно договору оренди майна від 31.03.2015 №1/ОМ сільськогосподарську техніку передано в строкове платне користування (оперативну оренду), що підтверджено актом прийому-передачі від 31.03.2015 №1. Як зазначено позивачем, користування технікою засвідчується кожного місяця підписанням актів надання послуг. Зазначене підтверджується доданими до матеріалів справи копіями актів надання послуг за період з квітня по листопад 2015 року.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина друга статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною першою статті 71 зазначеного Кодексу обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначенні суми його податкового обов'язку.

Суд звертає увагу, що з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку, право на податковий кредит та віднесення сум понесених витрат до складу валових витрат товариства не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Відповідно до статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Таким чином, недотримання контрагентами позивача податкової дисципліни (що жодним чином також не доведено відповідачем) має правові наслідки саме для цих контрагентів, оскільки порушення платником вимог податкового законодавства тягне застосування заходів відповідальності саме до такого платника та не може негативно впливати на податковий облік інших осіб (зокрема, його контрагентів) за відсутності факту причетності останніх до таких правопорушень та за наявності факту здійснення господарської операції.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), “Булвес” АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Додатково суд наголошує на тому, що під час судового розгляду справи позивачем звернуто увагу, що суму податку на додану вартість 299 400 грн. згідно податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2014 року не включено до податкового кредиту, а відтак є необгрунтованими висновки акту перевірки щодо включення до податкового кредиту відповідних сум.

Вимоги суду щодо обрунтування відповідачем відповідних висновків акту перевірки із наданням підтверджуючих документів та письмових пояснень, державною податковою інспекцією у Печерському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві не виконані.

Таким чином, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що позивач при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентами – товариством з обмеженою відповідальністю «Укрінжинірінг Він» та товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія Станіс» – діяв як добросовісний платник. При цьому, іншого з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем, як суб’єктом владних повноважень, не доведено.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд наголошує на наступному.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 10 695,00 грн. (десять тисяч шістсот дев’яносто п’ять гривень 00 коп.), що підтверджується платіжними дорученнями від 15.09.2015 №1107 на суму 1 218,00 грн. та від 07.10.2015 №1148 на суму 9477,00 грн.. Отже, сума судового збору, що підлягає поверненню позивачу становить 10 695,00 грн.

Керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.