Справа № 818/3406/15
Суддя: Рєзнікова С.С.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 р.Справа № 818/3406/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Рєзнікової С.С.

Суддів: Старостіна В.В. , Бегунца А.О.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ОСОБА_3 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20.10.2015р. по справі № 818/3406/15

за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2 ОСОБА_3, звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області в якому просить суд:

- скасувати наказ управління ДМС в Сумській області від 01.09.2015р. № 153;

- зобов'язати відповідача переглянути рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позивних вимог позивачем зазначено, що відмова відповідача в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладена у повідомленні від 01.09.2015р. № 76, винесене на підставі наказу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 01.09.2015р. № 153 є необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 20.10.2015р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу від 01.05.2015 року № 153 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії відмовлено в зв'язку з необґрунтованістю.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 ОСОБА_3.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідач в своїх запереченнях на апеляційну скаргу, зазначив, що апеляційна скарга позивача є цілком необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, судом першої інстанції з'ясовано всі обставин, що мають значення для справи, а також висновки суду повністю відповідають обставинам справи. Просив розглядати справу без участі представника відповідача.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просила задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 нелегально прибув на територію України в 2015 році.

З матеріалів справи вбачається, що 11.08.2015 р. ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з погрози з боку представників угрупування "Талібан" відносно вербування його братів до своїх лав. Наказом УДМС в Сумській області від 11.08.2015р. № 129 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час проведення співбесіди в управлінні Державної міграційної служби позивач зазначив, що зі свого міста проживання м. Шибарган Ісламської Республіка Афганістан він виїхав у березні 2015р. до Узбекистану та згодом автомобільним транспортом їхав до України.

27.07.2015 року був затриманий в м. Конотоп Сумської області. Позивач зазначив, що хотів жити лише в Україні, тому до представників влади країн, через які їхав до України, із заявою про захист не звертався, в подальшому вони нелегально перетнули кордон та були затримані правоохоронними органами України.

01.09.2015р. відповідачем було складено висновок, відповідно до якого встановлено відсутність вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці, свободі та фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини. У зв'язку з цим рекомендовано відмовити позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом від 01.09.2015р. № 153 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Спірні правовідносини регулюються Законом України від 08.07.2011р. №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон №3671-VI), Конвенцією про статус біженців 1951р., Протоколом щодо статусу біженців 1967р., Керівництвом з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р., які стосуються статусу біженців) 1992р.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Нормами закріпленими в Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколі 1967 року та ст. 1 Закону №3671-VI встановлено, що поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів;

- неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

Положеннями п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців визначено, що особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.

Відповідно до ст. 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. У даному випадку позивач перебував у двох безпечних країнах: в Республіці Узбекистан та в Російській Федерації.

З матеріалів справи вбачається, що позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності. Основною підставою позивача для визначення статусу біженця є те, що у разі повернення в Афганістан його можуть завербувати до угруповання "Талібан", оскільки до його батька надходили листи від цієї організації" з вимогами, щоб брати позивача приєдналися до них. Проте всупереч ч. 7 ст. 7 Закону №3671-VI доказів на підтвердження факту погроз або інших протиправних дій позивач не надав. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до правоохоронних органів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем до суду першої інстанції та при розгляді справи в апеляційному суді не було надано доказів на підтвердження переслідування його за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також такі докази не були надані при розгляді відповідачем заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону №3671-VI такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв'язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Отже, оскільки позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув її територію, не звертався за захистом до органів влади безпечних для позивача країн, до яких потрапив, де відповідно до пояснень позивача, наведених в протоколах позивача, його ніхто не переслідував, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що позивач не підпадає під ознаки поняття "біженець", встановлені п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а письмовий висновок відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано відмовив в задоволенні адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 20.10.2015 р. відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 20.10.2015р. по справі № 818/3406/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 14.12.2015 р.