Справа № 804/16683/14
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-01-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Шабанова Д.В.
представника позивача: ОСОБА_1,
представника відповідача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольський механічний завод»
до Нікопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
У судовому засіданні представник позивача підтримав предявлений адміністративний позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив повністю його задовольнити.
Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що предявлений адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
На підставі п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75, ст.77, п.82.1 ст.82 Податкового кодексу України та відповідно до плану-графіка проведення планових виїзних перевірок субєктів господарювання на 2 квартал 2014 року працівниками Нікопольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ТОВ «НМЗ» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2013р. по 31.12.2013р.
Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування вищевказаних податкових повідомлень-рішень, суд зважає на наступне.
Так, відповідно до п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток підприємств, зокрема, є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.
Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно п.138.2 ст.138 Податкового кодекс України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Пунктом 138.4 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.
Згідно п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Реальність вищеозначених господарських операцій документально підтверджена відповідними договорами поставки товару та специфікаціями до них, рахунками на оплату, видатковими та податковим накладними, товарно-транспортними накладними та подорожніми листами зі зведеними відомостями витрат пального, журналами-ордерами та відомостями по рах.203 «Паливо» щодо транспортування придбаних товарно-матеріальних цінностей та списання палива на таке транспортування, а також витягом з журналу реєстрації довіреностей, приймальними актами, актами приймання металів чорних (вторинних), оборотно-сальдовими відомостями по рахункам, картками рахунків, журналами-ордерами, журналами проводок і відомостями по рахункам щодо оприбуткування придбаного товару, лімітно-забірними картками щодо переміщення товару на складі, платіжними дорученнями та банківськими виписками щодо здійснення повної оплати за поставлений товар (т.1 а.с.189-236, 243-251; т.2 а.с.1-72, 109-117, 130-229, 243-250; т.3 а.с.1-82).
ПП «Хімпотребсоюз», переважним обсягом поставок якого був брухт чорних металів, має відповідну ліцензію Серії АГ №577279, видану Міністерством економічного розвитку і торгівлі України 11.01.2012р. на заготівлю, переробку металобрухту чорних металів, термін дії якої до 13.12.2016р. (т.2 а.с.242).
Щодо посилання відповідача відносно того, що надані товарно-транспортні накладні містять не всі відомості, а у видаткових накладних немає посилання на дату та номер довіреності, виписаної на отримання вказаних товарно-матеріальних цінностей, що унеможливлює встановити осіб, відповідальних за проведення цих господарських операцій, суд зазначає наступне.
Зі змісту наведених вище приписів ст.ст.138,139,198 Податкового кодексу України вбачається, що у платника податку виникає право на включення суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту та на віднесення до складу витрат відповідного звітного періоду вартості отриманого товару та послуг лише за умови підтвердження відповідними первинними документами здійснення господарських операцій, на підставі яких платником податків було сформовано податковий кредит та здійснено такі витрати.
Наявність незначних недоліків первинних документів є обставинами, які самі по собі не позбавляють їх правового значення, що виключає відповідальність платника податків. У разі підтвердження дійсного виконання операції недоліки правореалізуючих документів є порушенням порядку заповнення цих документів, допущених субєктом господарювання, а відтак такі недоліки не можуть слугувати перешкодою для реалізації платником законного права на податковий кредит та на віднесення до складу витрат, що враховуються при визначення обєкта оподаткування податком на прибуток, відповідного звітного періоду вартості отриманого товару (робіт, послуг). Тим більше, що податкові накладні, на підставі яких сформовано податковий кредит, та інші первинні документи за правочинами з означеними вище контрагентами складені з дотримання обовязкових вимог до первинних документів, встановлених ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Судом встановлено, що придбані позивачем у ПП «Хімпотребсоюз», ТОВ «Аратта» та ТОВ «Вайт Групп» товари використані ТОВ «НМЗ» у власній господарській діяльності, а саме: у виробництві готової продукції, в тому числі ливарної, про що зазначено в акті перевірки з посиланням на відображення у бухгалтерському обліку операцій по списанню товарно-матеріальних цінностей у виробництво, та відповідачем визнається. При цьому операції позивача з придбання цих товарів безпосередньо повязані з його господарською діяльністю, оскільки, основною діяльністю ТОВ «НМЗ» є виробництво підіймального та вантажно-розвантажувального устаткування.
Судом також встановлено та відповідачем не заперечується, що товар, отриманий від ПП «Хімпотребсоюз», ТОВ «Аратта» та ТОВ «Вайт Групп» був оплачений позивачем у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями та банківськими виписками, копії яких містяться в матеріалах справи. За таких обставин, твердження контролюючого органу про те, що цей товар є безоплатно отриманим, є безпідставним та необґрунтованим.
Вищенаведені первинні документи повністю відображають зміст та обсяг господарських операцій позивача з ПП «Хімпотребсоюз», з ТОВ «Арата» та з ТОВ «Вайт Груп», а також свідчать про зміни в майновому стані позивача, що відбувалися у звязку із здійсненням оплати за отримані товари.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Так, необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
Зміст договорів ТОВ «НМЗ» з ПП «Хімпотребсоюз», з ТОВ «Арата» та з ТОВ «Вайт Груп» не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо.
Як на час укладення угод між позивачем та його означеними вище контрагентами, так і на час їх виконання, останні знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також, були платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Щодо доводів відповідача про нереальність господарських операцій позивача з ПП «Хімпотребсоюз», з ТОВ «Арата» та з ТОВ «Вайт Груп» з посиланням на отриману інформацію з бази даних АІС, в якій, зокрема, значилося про відсутність у цих контрагентів необхідних умов, матеріальних, транспортних та трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності, а також про відсутність фактів реального здійснення господарських операцій з іншими контрагентами по ланцюгу постачання, суд зазначає наступне.
Навіть якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування податку на додану вартість та віднесення до складу витрат відповідного звітного періоду вартості отриманих товарів (робіт, послуг) за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за отримані товари (роботи, послуги) і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту та здійснених витрат.
При цьому жодною нормою законодавства України не передбачається обовязку платників податків одержувачів товарів вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
За наведених обставин, висновки контролюючого органу про завищення позивачем податкового кредиту та показника собівартості придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг), а також про заниження доходу, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток, по взаємовідносинам з ПП «Хімпотребсоюз», ТОВ «Аратта» та ТОВ «Вайт Групп» є безпідставним та спростовується вищенаведеним.
Так, вказане донарахування грошових зобовязань з податку на додану вартість відбулося у звязку із висновком контролюючого органу про те, що в лютому, липні та жовтні 2013 року ТОВ «Нікопольський механічний завод» здійснювало операції з реалізації готової продукції, товарів та товарно-матеріальних цінностей за цінами нижче собівартості, про що свідчать зведені дані аналізу рахунків 701 «Дохід від реалізації готової продукції», 712 «Дохід від реалізації інших товарно-матеріальних цінностей» та рахунків 90 «Собівартість реалізованої готової продукції», 943 «Собівартість реалізованих товарно-матеріальних цінностей», в той час, як означене суперечить змісту поняття розумної економічної причини (ділової мети), яка передбачає обовязкову спрямованість будь-якої операції платника податків на отримання позитивного економічного ефекту, а за відсутності останнього такі операції не можуть вважатися вчиненими в рамках господарської діяльності підприємства, при цьому п. «г» п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України передбачено обовязок платника податку нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, що позивачем зроблено не було.
Щодо встановленого порушення суд зазначає наступне.
Відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Разом з тим, жодною з норм Податкового кодексу України не передбачено залежність права платника податку на формування податкового кредиту та податкових зобовязань з податку на додану вартість від наявності чи відсутності у нього прибутку за окремими господарськими операціями.
При цьому збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності, як негосподарської. Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не повязана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик неотримання доходу від конкретної господарської операції. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 28.02.2011р. у справі за позовом ДП «Пілснер Україна» до Сквирської міжрайонної державної податкової інспекції Київської області про скасування податкового повідомлення-рішення.
Крім того суд зауважує, що відповідач, стверджуючи про те, що збиткова діяльність позивача здійснюється виключно з метою ухилення від сплати податків і всі його дії завідомо направлені на мінімізацію податкових зобовязань, не надає суду жодних доказів, якими була б встановлена вина посадових осіб позивача у вчинені такого злочину, як ухилення від сплати податків.
Водночас, згідно ст.62 Конституції України, вина особи може бути встановлена лише обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, а до цього особа вважається невинуватою у вчиненні злочину.
Однак відповідачем не надано суду як доказів притягнення посадових осіб ТОВ «НМЗ» до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати податків або за інші податкові правопорушення, так і доказів порушення кримінального провадження за такими статтями Кримінального кодексу України щодо цих осіб або за таким фактом.
Наведене спростовує позицію відповідача з цього приводу.
Як вбачається з податкової декларації ТОВ «НМЗ» з податку на прибуток підприємства за 2013 рік, позивач самостійно задекларував по рядку 05.1 «Собівартість придбаних (виготовлених) та реалізованих товарів (робіт, послуг)» суму у розмірі 12128102грн. (т.3 а.с.87-91).
Разом з тим, згідно наданих до перевірки документів та їх аналізу, що наведений в розрізі бухгалтерських проводок та періодів у додатку №2.4 до акту перевірки, встановлено, що рядок 05.1 податкової декларації з податку на прибуток підприємства за 2013 рік повинен становити 12077300,63грн. (т.1 а.с.94).
При цьому позивачем, як в запереченнях на акт перевірки, так і в судовому засіданні було визнано той факт, що означена розбіжність дійсно має місце і виникла вона у звязку із допущенням ТОВ «НМЗ» арифметичної помилки. Тобто фактично позивач визнає дане порушення.
Проте, суд не погоджується з такою позицією позивача, оскільки, по-перше, підтверджуючих документів відносно зайвого включення доходів як в ході перевірки, так і в ході судового розгляду позивачем надано не було, а по-друге, чинним законодавством не передбачено такого погашення, про яке просить позивач.
Таким чином, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені вищенаведеними належними доказами підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача пропорційно частини задоволених позовних вимог у розмірі 341грн. 04коп.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
п о с т а н о в и в :
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольський механічний завод» до Нікопольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_6