Справа № 825/3752/15-а
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2016 року м. Чернігів Справа № 825/3752/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бородавкіної С.В.,

за участю секретаря Гайдука С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів Дарди О.М., Роєнка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу в частині, поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 07.12.2015 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління національної поліції в Чернігівській області (далі - ГУ НП в Чернігівській області), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - УМВС України в Чернігівській області) та, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області № 416 о/с від 06.11.2015 в частині її звільнення з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) через скорочення штатів на підставі п/п «г» п. 64. Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ;

- поновити її на посаді старшого слідчого слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що правовідносини, пов'язані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї, за загальним правилом, регулюються нормами спеціального законодавства, однак у випадках, якщо нормами спеціальних законів спірні відносини не врегульовано або коли про це прямо вказано у спеціальному законі, до спірних правовідносин застосовується трудове законодавство. Так, напередодні набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» нею разом з іншими співробітниками Ніжинського МВ УМВС на ім'я начальника УМВС області подано рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації)). Однак, незважаючи на виявлення бажання звільнитися тільки з метою продовження служби в утвореному в процесі реорганізації органі, її було звільнено без подальшого прийняття на службу до Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області. При цьому, звільнення здійснено на підставі п. 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», яким можливість звільнення працівника міліції передбачена тільки в разі його відмови від проходження служби в поліції, яка у даному випадку, з огляду на написання нею відповідного рапорту вказаного змісту, місця не мала.

Крім того, вказала, що з 2006 року вона є одинокою матір'ю та виховує доньку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому відповідно до ч. 3 ст. 184 Кодексу законів про працю України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається крім випадків повної ліквідації підприємства, установи організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Однак, УМВС України в Чернігівській області було проігноровано його обов'язок на обов'язкове працевлаштування вищевказаної категорії робітників.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача - УМВС України в Чернігівській області позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення на адміністративний позов та пояснив, що звільнення у зв'язку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації має встановлений порядок (окрему процедуру), дотримання якого є обов'язковим. Так, для переведення працівника на інше підприємство потрібні згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство відбутися не може. Тому, навіть якщо працівник подав заяву з проханням про звільнення з роботи в порядку переведення за пунктом 5 статті 36 КЗпП України, але нема погодження власників зацікавлених підприємств, де працює працівник і куди він бажає працевлаштуватись, або уповноважених ними органів, то оформляти таке звільнення як переведення не можна.

Станом на 07.11.2015 (дата реєстрації Головного управління Національної поліції в Чернігівській області) заява від позивача про прийом на роботу (службу) до підрозділів поліції не надходила, а тому відповідно до п. 10 «Прикінцевих та перехідних положень» працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення (тобто до 07.11.2015 включно), звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. В силу пункту 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Таким чином, вимога про поновлення позивача на посаді в Ніжинському відділі поліції в Чернігівській області є безпідставною, оскільки позивач там службу не проходила, з заявою про прийняття на службу до начальника ГУНП в Чернігівській області не зверталась.

Представник відповідача - ГУ НП у Чернігівській області позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення на адміністративний позов та пояснив, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про Національну поліцію». Підтримав заперечення представника УМВС України у Чернігівській області.

Стосовно обґрунтувань позивача щодо не врахування роботодавцем її статусу одинокої матері, та того, що у неї на утриманні перебуває дитина віком до 14 років зазначив, що відповідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вказаних категорій працівників допускається у випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації, за умови їх обов'язкового працевлаштування. Згідно із ст. 49-2 КЗпП України у разі якщо вивільнення є масовим, відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Так, на виконання вказаного обов'язку Ніжинським МВ УМВС надано лист директору Ніжинського міського центру зайнятості з інформацією про заплановане масове вивільнення працівників відділу. Тобто, Ніжинським МВ УМВС вживались передбачені законодавством заходи для працевлаштування позивача.

Ухвалою Чернігівського окружного суду від 18.12.2015 залучено третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Ніжинський міський відділ УМВС України в Чернігівській області (далі - Ніжинський МВ УМВС).

Представник Ніжинського МВ УМВС в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 35, 65), заперечень до суду не надав.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову має бути відмовлено, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2004 року працювала в органах внутрішніх справ України, що підтверджується витягом з трудової книжки від 05.02.2009 серії НОМЕР_1 (а.с. 14).

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 за № 416 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача було звільнено у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів), з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) (а.с. 13).

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення про проходження служби).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до ст. 1 Закону передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, позивач попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу закону. Крім того, на виконання вищевказаних вимог Ніжинським МВ УМВС було додатково ознайомлено працівників відділу з вимогами п. 8, 11 розділу ІХ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію», про що складено відомість (а.с. 46-48). При цьому, суд звертає увагу, що у вказаній відомості міститься підпис позивача про ознайомлення, в позиції № 71 .

Приписами пунктів 9,10,11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Отже, Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчується 06.11.2015. однак, як вбачається з довідки Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 24.12.2015 № 2/14-299, станом на 07.11.2015, заява про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП в Чернігівській області від ОСОБА_5 не надходила (а.с. 55).

Як вбачається з матеріалів справи, з відповідною заявою позивач звернулась до т.в.о. начальника ГУ НП в Чернігівській області лише 11.11.2015 (отримане 17.11.2015) та листом від 08.12.2015 № 2/13-Б-15 їй було повідомлено, що при проведенні конкурсного відбору вказана заява буде врахована конкурсною комісією, за умови надання позивачем до комісії всіх необхідних документів, визначених п. 54 Закону України «Про національну поліцію» (а.с. 68, 69).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що УМВС України в Чернігівській області діяло на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с щодо звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади старшого слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) є необґрунтованими.

Також, згідно пунктом 64 «з» Положення про проходження служби, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Нормами Кодексу законів про працю України передбачено, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для переведення працівника на інше підприємство необхідним є наявність певних фактів: згода працівника (заява) та відповідний наказ, в якому як підстави зазначаються реквізити заяви працівника про звільнення та реквізити листа-запиту, що в даному випадку позивачем не надано.

Однак, відповідно до довідки УМВС України в Чернігівській області від 24.12.2015 № 2/14-298 станом на 06.11.2015 рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ України за п. 64 «з» (у зв'язку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації)) Положення про проходження служби від ОСОБА_1 до УМВС України в Чернігівській області не надходив (а.с. 54).

В своєму позові ОСОБА_1 посилається на порушення процедури звільнення, як на підставу поновлення на посаді. Однак, саме порушення процедури звільнення не може вплинути на матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права, і полягає в неможливості поновлення на посаді ліквідованого державного органу, який припинив всі свої права і обов'язки без визначення правонаступника.

При цьому суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначений законом компетенції органу, який видав цей акт. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його протиправним, якщо інше не передбачено законодавством.

Щодо вимог про поновлення на посаді старшого слідчого слідчого відділу новоутвореного Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області у спеціальному званні майор поліції, то суд вважає їх безпідставними, оскільки поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно-правом актом України не передбачено.

Крім того, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Роз'ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011р. "Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації" чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Оскільки позивачем не надано докази щодо її переведення та призначення у новоутворений Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області, то підстави для її поновлення на посаді старшого слідчого цього відділу поліції відсутні.

Стосовно доводів позивача, що ліквідація міліції та створення Національної поліції є реорганізацією органу державної влади, а тому згідно ч. 3 ст. 36 КЗпП України дія трудового договору працівника продовжується, суд зазначає таке.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 16.09.2015 № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано як юридичну особу публічного права Ніжинський міський відділ УМВС в Чернігівській області та утворено Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Згідно положень ст. 104 ЦК України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Оскільки в даному випадку має місце ліквідації органу публічного права, тому приписи ч.3 ст. 36 КЗпП України в спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Щодо тверджень позивача, що вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки є одинокою матір'ю та виховує дитину віком до 14 років (2006 р.н.), суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

З наведеного вбачається, що працевлаштування вказаних категорій працівників є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Вказана позиція кореспондує положенню, передбаченому пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням).

Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до частини другої статті 232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця, а не про поновлення на попередній роботі. Оскільки згідно зі статтею 235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за пунктом 2 статті 36 КЗпП, зокрема одинокої матері, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.10.2013 справа № 21-303а13.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Так, на виконання вказаного обов'язку Ніжинським МВ УМВС надано лист директору Ніжинського міського центру зайнятості від 18.08.2015 № 29115 з інформацією про заплановане масове вивільнення працівників Відділу (а.с. 49-53). Тобто, Ніжинським МВ УМВС вживалися передбачені законодавством заходи для працевлаштування ОСОБА_1

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, в даному випадку, і було належним чином зроблено представниками Головного управління національної поліції в Чернігівській області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області при розгляді даної справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна