Справа № 802/2883/15-а
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2883/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Яремчук К.О.

Суддя-доповідач: Совгира Д. І.

12 січня 2016 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Курка О. П. Білоуса О.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: Соловея О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року адміністративний позов задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з даною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

В судовому засіданні представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги відповідача та просив суд залишити її без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року - без змін.

Представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд задовольнити її.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які прибули в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11.09.2014 року ОСОБА_5 звернувся до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області з клопотанням про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, що знаходиться на території Бохоницької сільської ради Вінницького району.

Листом Головного управління Держземагентства у Вінницькій області № 31-2-0.3-8778/2-14 від 09.10.2014 року у наданні вказаного дозволу ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_5 оскаржив його в судовому порядку. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23.12.2014 року у справі № 802/3947/14-а адміністративний позов ОСОБА_5 задоволено частково, а саме: визнано протиправним та скасовано лист-відмову Головного управління Держземагентства у Вінницькій області від 09.10.2014 року № 31-2-0.3-8778/2-14 та зобов'язано відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_5 від 11.09.2014 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 2,0 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення у власність із врахуванням висновків суду у даній справі. Зазначене рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили.

27.01.2015 року Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області на виконання постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 23.12.2014 року у справі № 802/3947/14-а прийнято наказ № 2-238/15-15-СГ, яким ОСОБА_5 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,500 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району із земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення до межі прибережної захисної суми для ведення особистого селянського господарства.

28.01.2015 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Юридично-земельний союз "Альянс" укладено договір № 26-15 ПВ про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

17.02.2015 року позивач подав Головному управлінню Держземагентства у Вінницькій області клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Бохоницької сільської ради за межами населеного пункту з метою ведення особистого (селянського) господарства, до якого долучив проект землеустрою та копію витягу з Державного земельного кадастру.

Листом № 31-2-0.3-7031/2-15 від 07.04.2015 року Головне управління Держземагентства у Вінницькій області повідомило позивача, що у документації не враховано рекомендації Департаменту екології та природних ресурсів облдержадміністрації, а саме: на картографічних матеріалах не відображено ширину прибережної захисної смуги річки Південний Буг.

Крім того, по всій довжині запроектованої земельної ділянки проходить 10-кіловольтна лінія електропередач, а тому проект потребує погодження з власником лінійних споруд електропередач. Також земельна ділянка відводиться за рахунок пасовища, яке розташоване поряд з населеним пунктом. З метою уникнення соціальної напруги заявнику рекомендовано звернутись до Бохоницької сільської ради для проведення громадського обговорення можливості надання цієї земельної ділянки у власність. Після доопрацювання проектна документація може бути по суті розглянута Головним управлінням Держземагентства у Вінницькій області.

Не погодившись із такою відмовою, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року у справі № 802/1000/15-а визнано протиправними дії та відмову відповідача у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1,30 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району та зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_5 від 17.02.2015 року про затвердження проекту землеустрою.

За результатами розгляду апеляційної скарги Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області Вінницький апеляційний адміністративний суд своєю ухвалою від 21.07.2015 року залишив без змін постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17.06.2015.

29.07.2015 року позивач повторно подав до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Бохоницької сільської ради Вінницького району Вінницької області за межами населеного пункту з метою ведення особистого (селянського) господарства.

Проте, відповідач листом № ДС-31-2-7777.3-4001/19-15 від 03.08.2015 року знову ж відмовив у затвердженні проекту землеустрою, посилаючись на те, що акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання не відповідають вимогам Інструкції про встановлення на місцевості та їх закріплення межовими знаками (відсутня схема прив'язки закладки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості (кроки)), акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання не погоджений Бохоницькою сільською радою як суміжним землекористувачем та всупереч вимогам ст. 34 Закону України «Про державний земельний кадастр» не зазначено кадастровий номер земельної ділянки.

Розглядаючи даний позов суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відсутність законодавчо визначених підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не може свідчити про можливість компетентного органу приймати рішення про відмову затверджувати проект землеустрою кожного разу (коли такий проект подається на затвердження) з різних підстав. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно з ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу (ч. 8 ст. 118 ЗК України).

Крім того, частиною 4 статті 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 14.01.2015 року, Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності та земельних відносин, а також у сфері Державного земельного кадастру.

Згідно з пп. 31, 50 п. 4 Положення Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи; погоджує в межах повноважень, передбачених законом, документацію із землеустрою.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Оскільки спірна земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення, саме до компетенції Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області відноситься розгляд питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги позивач ОСОБА_5 посилаються на те, що в силу вимог статті 186-1 ЗК України відповідач не вправі був повторно відмовляти у затвердженні проекту землеустрою та посилатись на нові недоліки проекту, які не були визначені відмовою від 03.08.2015 року.

Разом із тим, суд зауважує, що положення статті 186-1 ЗК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки цією статтею визначається порядок погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в той час як оскаржуване рішення відповідача стосується відмови у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність, тобто наступної після погодження проекту землеустрою стадії безоплатної приватизації земельної ділянки.

Як зазначив представник позивача, що чинним земельним законодавством не передбачено можливості прийняття відповідачем рішення про відмову у затвердженні проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність за наявності проекту землеустрою, погодженого в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України.

Однак, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з вказаними твердженнями у зв'язку з наступним.

В силу положень ч. 9 ст. 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Водночас згідно з ч. 10 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (ч. 11 ст. 118 ЗК України).

Аналіз наведених вище норм закону дає підстави для висновку, що розглядаючи питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відповідний суб'єкт владних повноважень може прийняти одне з двох рішень: або затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надати її у власність, або ж відмовити у вчиненні таких дій.

Отже, відповідні повноваження органу виконавчої влади мають дискреційний характер, тобто дають можливість на власний розсуд вибрати один з кількох варіантів рішень.

Крім того, згідно з ч. 13 ст. 123 ЗК України норму, підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у користування може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відтак, суд не вбачає перешкод для застосування при вирішенні даної справи вищевказаних положень за аналогією закону (ч. 7 ст. 9 КАС України).

Більше того, відповідно до п. 4.1 Порядку взаємодії між територіальними органами Держгеокадастру/Держземагенства під час реалізації повноважень з передачі земель та земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) для всіх потреб, затвердженого наказом Держгеокадастру № 95 від 04.06.2015 року (далі - Порядок № 95), при надходженні до територіального органу проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та проекту договору оренди земельної ділянки, підписаного юридичною або фізичною особою (у разі передачі земельної ділянки в оренду), відповідний територіальний орган у строк, що не перевищує п'яти днів, перевіряє відповідність документації із землеустрою вимогам законодавства:

зміст проекту землеустрою на відповідність вимогам статті 50 Закону України "Про землеустрій", статті 186-1 Кодексу та Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за № 391/17686 (далі - Інструкція № 376);

зміст технічної документації із землеустрою на відповідність вимогам статті 55 Закону України "Про землеустрій" та Інструкції № 376;

зміст проекту договору оренди земельної ділянки на відповідність вимогам Закону України "Про оренду землі" (у разі передачі земельної ділянки в оренду).

Згідно з пп. 4.2.2 п. 4.2 Порядку № 95 у разі невідповідності земельному законодавству або наявності зауважень до матеріалів, зазначених у пункті 4.1. Порядку, інформується заявник про відмову у наданні земельної ділянки із зазначенням конкретних причин відмови (частина тринадцята статті 123 Кодексу).

Водночас пунктом 2 вказаного Порядку на начальників головних управління Держгеокадастру в областях покладено обов'язок дотримуватись його вимог.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність проекту вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Щодо правомірності відмови Головного управління Держземагенства у Вінницькій області у затвердженні проекту землеустрою та передачі позивачу у власність спірної земельної ділянки, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Приймаючи оскаржуване рішення відповідач посилався на те, що у кадастровому плані проекту землеустрою не зазначено кадастрового номера земельної ділянки, що суперечить ст. 34 Закону України "Про державний земельний кадастр".

Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає кадастровий план земельної ділянки.

В силу положень абз. 5 ч. 1 ст. 34 Закону України "Про державний земельний кадастр" та абз. 4 п. 17 Порядку складання та затвердження індексних кадастрових карт (планів) і кадастрових планів земельних ділянок, вимоги до їх оформлення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1117 від 08.12.2010 року, на кадастровому плані земельної ділянки відображається кадастровий номер земельної ділянки.

Відповідно до примірника № 3 проекту землеустрою, який був долучений позивачем до клопотання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 65-98), на кадастровому плані земельної ділянки, яку позивач бажає отримати у власність, кадастровий номер земельної ділянки зазначено: НОМЕР_1 (а.с. 89).

При цьому, суд не бере до уваги твердження представника відповідача про відсутність відомостей щодо кадастрового номеру земельної ділянки на момент розгляду проекту землеустрою, оскільки такі твердження є безпідставними та жодними належними доказами не підтверджуються.

Отже, посилання відповідача на порушення вимог ст. 34 Закону України "Про державний земельний кадастр", що нібито допущені при складанні кадастрового плану спірної земельної ділянки, в ході розгляду справи не підтвердились.

Крім того, згідно з листом-відмовою № ДС 31-2-7777.3-4001/19-15 від 03.08.2015 року Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області посилається також на те, що у плані відведення земельної ділянки як суміжного землекористувача зазначено Бохоницьку сільську раду. Однак, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 30.01.2015 року не погоджений із цим суміжним землекористувачем, хоча відповідно до пункту "б" частини другої статті 198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами.

Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Частиною 1 статті 198 ЗК України передбачено, що кадастрова зйомка - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок.

Згідно з п. "б" ч.2 ст. 198 ЗК України кадастрова зйомка включає в себе й погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами.

Таке погодження відбувається на етапі визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що здійснюється відповідно до вимог Інструкції № 376.

Як вбачається з матеріалів справи земельна ділянка, що виділяється позивачу, розташована у східній частині Бохоницької сільської ради та межує:

- з південно-східної та південно-західної сторони із землями сільської ради;

- з північно-східної та північно-західної сторони із землями загального користування.

Крім того, вказані відомості також підтверджуються й іншими матеріалами проекту землеустрою, зокрема графічними (планом відведення земельної ділянки та кадастровим планом земельної ділянки).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ 015 від 16.02.2015 року земельна ділянка, що виділяється ОСОБА_5 межує із земельною ділянкою ОСОБА_7, землями загального користування та землями сільської ради (а.с. 18-19).

Таким чином, колегія суддів погоджується з твердженнями представника відповідача про те, що надані на затвердження матеріали проекту землеустрою допускають неоднозначне розуміння інформації про наявність суміжних землекористувачів та дають можливість зробити висновок про існування такого землекористувача як Бохоницька сільська рада.

Як слідує з листа управління Держгеокадастру у Вінницькому район Вінницької області за № 01-184 від 05.10.2015 року, земельна ділянка, суміжна до ділянки, яка відводиться ОСОБА_5, з півдня віднесена до категорії земель водного фонду державної власності (запас), за межами населеного пункту; зі сходу та заходу - до категорії земель сільськогосподарського призначення державної власності (запас), за межами населеного пункту; з півночі - до категорії земель сільськогосподарського призначення державної власності (землі загального користування, дороги), за межами населеного пункту (а.с. 106).

Тому, враховуючи вищезазначене колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що не є обов'язковим погодження акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання з Бохоницької сільської ради як суміжного землекористувача спірної земельної ділянки.

Щодо відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у затвердженні проекту землеустрою з мотивів невідповідності акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання вимогам Інструкції № 376, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки включає, зокрема, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання (у разі формування земельної ділянки).

При цьому механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками визначено Інструкцією № 376.

Так, згідно з п. 1.2 Інструкції № 376 встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється для визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Пунктом 1.3 Інструкції № 376 передбачено, що межовий знак - це спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

В силу вимог п. 2.1 Інструкції № 376 встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Додатком 2 до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затверджено форму акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання, яка включає в себе список межових знаків, переданих на зберігання, та кроки межового знака.

При цьому аналіз вказаної форми акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання дає підстави для висновку про те, що список межових знаків, переданих на зберігання, та кроки межового знака є невід'ємними складовими частинами відповідного акта, відсутність яких свідчить про невідповідність акта затвердженій Інструкцією формі.

Як слідує з матеріалів справи, що до проекту землеустрою, наданого позивачем на затвердження в Головне управління Держгеокдастру у Вінницькій області, долучено акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 30.01.2015 року, згідно з яким межі земельної ділянки закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у кількості 10 шт., список яких додається. Також в акті зазначено, що до нього додаються схеми прив'язки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості/абриси (кроки), додатки на 2 арк. (а.с. 90).

Однак, судом апеляційної інстанції встановлено, що схема прив'язки закладки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості (кроки межових знаків) землевпорядною організацією не складались та до акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання не долучались.

Представники позивача у судовому засіданні пояснив, що вказаний додаток до акта долучається до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність вже після його затвердження, що слідує з положень пункту 2.1 Інструкції № 376.

Однак, відповідно до Інструкції встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється в одному з трьох випадків: 1) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 2) на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок; 3) на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Таким чином, згідно з п. 2.1 Інструкції № 376 самостійною підставою для встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) слід вважати розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі її формування), на що опосередковано вказує ч. 3 ст. 50 Закону України "Про землеустрій", відповідно до якої акт приймання-передачі межових знаків на зберігання є частиною проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

А тому, враховуючи вищезазначене суд апеляційної інстанції не бере до уваги твердження позивача про необхідність попереднього затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як обов'язкової умови для вчинення дій щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання за формою, затвердженою Інструкцією № 376, є складовою проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у разі її формування та по суті єдиним документом, який засвідчує встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Водночас кроки межового знака є необхідними для визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки та повинні включати інформацію про номер такого межового знака, опис його місцезнаходження, точку закріплення, видимість на суміжні межові знаки тощо.

Відтак, відсутність вказаного документа або не відповідність його форми вимогам чинного законодавства, на переконання суду, може бути підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, оскільки свідчить про невідповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Підсумовуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що Головне управління Держземагенства у Вінницькій області правомірно відмовило позивачу у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,30 га на території Бохоницької сільської ради (кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0012) з підстав невідповідності акта прийомки-передачі межових знаків на зберігання вимогам Інструкції № 376, яка полягає у відсутності схеми прив'язки закладки межових знаків до об'єктів і контурів місцевості (кроків межових знаків).

А тому, суд першої інстанції передчасно та необґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_5 та визнав протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_5 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,3 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району, а також зобов'язав Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_5 земельної ділянки площею 1,3 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району.

Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що дії Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_5 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 1,3 га на території Бохоницької сільської ради Вінницького району відповідають нормам чинного законодавства України.

В силу пункту 3 частини 1 статті 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

З огляду на викладене, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 3 ч. 1 ст. 202 КАС України, суд апеляційної інстанції, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, вирішив скасувати її та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову, з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області задовольнити повністю.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 06 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволені адміністративного позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий Совгира Д. І.

Судді Курко О. П. Білоус О.В.