Справа № 804/8945/15
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-10-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 жовтня 2015 р. Справа № 804/8945/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Тьюб" про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені, -
У жовті 2009 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з адміністративним позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Тьюб» суму адміністративно-господарських санкцій та пені за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 1639794,24 грн.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач відповідно до ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» за 24 робочих місця, призначених для працевлаштування інвалідів і не зайнятих інвалідами, повинно до 16.04.2009 року самостійно сплатити адміністративно-господарські санкції, що підтверджується звітом за формою 10-ПІ №6050 від 27.02.2009р. за 2008 рік.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав пояснення, які зазначені у позові. 23.09.15 року подав клопотання про подальший розгляд справи без його участі.
У судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав, зазначених у запереченнях до позову та зазначив, що товариством були здійснені усі можливі заходи для працевлаштування інвалідів.
Заслухавши пояснення сторін, допитав свідків, розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що на Товариство з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Тьюб» ( далі товариство, відповідач) покладається обовязок подавати відділенню Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів.
Судом встановлено, що відповідачем створена необхідна кількість робочих місць для інвалідів, що підтверджується штатним розкладом створених робочих місць для працевлаштування інвалідів на 2008 р. в кількості 156 робочих місць, який був направлений для ознайомлення та з метою направлення інвалідів для працевлаштування до Нікопольского міськрайонного центру зайнятості.
Факт подання відповідачем звіту про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів за формою №3 - ПН підтверджується копіями звітів поданих до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості населення за кожний місяц 2008 року.
У судовому засіданні було допитано у якості свідка ОСОБА_4, як спеціаліста з кадрової роботи Товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_3 Тьюб» з червня 2000 року, яка зазначила, що до її посадових обовязків належить прийняття, звільнення з роботи, переведення на інше місце роботи, звітність, у тому числі щомісячна звітність до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості за формою №3-ПН, працевлаштування інвалідів. Свідок також надала пояснення, що створення робочих місць для інвалідів підтверджується штатним розкладом та зазначила що, згідно з цим штатним розкладом подаються дані до центру зайнятості в залежності від вільних вакансій для працевлаштування інвалідів. У 2008 році щомісячно товариством подавалась звітність за формою №3-ПН до Нікопольского міськрайонного центру зайнятості, що підтверджуєтсья наявними у товариства копіями звітів, де міститься штамп Нікопольскього міськрайонного центру зайнятості та підпис працівників, які приймали ці звіти.
У судовому засіданні було також допитано у якості свідка ОСОБА_5, яка працювала у 2008 році спочатку начальником відділу, а потім заступником директору Нікопольскього міськрайонного центру зайнятості та мала повноваження на рівні з секретарем для прийняття поштової кореспонденції та звітів за формою №3-ПН щомісячно. Свідком було зазначено, що у разі якщо вона здійснювали прийом звітів, то екземпляр кореспондента засвідчувався нею особистим підписом та датою отримання. На наданих відповідачем копіях звіту про наявність вакансій за формою №3- ПН міститься її підпис та підпис схожий на секретаря, який здійснював прийом даних звітів у 2008 році, а також штампи Нікопольского міськрайонного центру зайнятості.
Крім того, у судовому засіданні свідком ОСОБА_5 була підтверджена наявність на копіях звітів за формою №3-ПН штампу Нікопольскього міськрайонного центру зайнятості. Свідок зазначила, що штамп має особливий спосіб зберігання у сейфі та виходячи з цього, підприємство не має можливості самостійно проставити штамп на копіях звіту.
Згідно з наданою довідкою Нікопольскього міськрайонного центру зайнятості від 13.08.15 року № 0797 згідно номенклатури справ Нікопольського міськрайонного центру зайнятості звітність Інформація про попит на робочу силу (вакансії) за формою № 3-ПН на паперових носіях зберігається протягом 3-х років та у звязку зі зміною програмного забезпечення в 2011 році інформаційна електронна база за вказаний період некоректно перенесена, тому надати в повному обсязі інформацію щодо подання ТОВ ОСОБА_3 Тьюб у 2008 році звітності за формою 3-ПН немає можливості. Цей факт також було підтверджено свідком у судовому засіданні.
Виходячи з вищенаведеного, судом встановлено, що відповідачем створена необхідна кількість робочих місць для інвалідів, відповідачем щомісячно надавалися звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН до Нікопольського міськрайонного центру зайнятості населення від: 17.01.2008 р, 20.02.2008 року, 31.03.2008 року, 18.04.2008 року, 12.05.2008 року, 10.06.2008 року, 17.07.2008 року, 11.08.2008 року , 11.09.2008 року, 16.10.2008 року, 01.11.2008 року, 30.12.2008 року. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач намагався здійснити працевлаштування інвалідів також іншими шляхами зокрема шляхом розміщення оголошень у засобах масової інформації.
Надаючи правову оцінку спірних відносин суд виходить з наступного.
За правилами статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ (далі - Закон № 875-ХІІ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.
Згідно з частиною дев'ятої статті 19 Закону № 875-ХІІ підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, в яких за основним місцем роботи працює 8 і більше осіб, реєструються у відповідних відділеннях Фонду соціального захисту інвалідів за своїм місцезнаходженням і щороку подають цим відділенням звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів.
Згідно з положеннями частини четвертої ст.20 Закону України Про зайнятість населення від 01 березня 1991 року №803-XII (чинного на момент виникнення спірних відносин) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття,
щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.
Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.
Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-XII, а заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.
Разом із тим, відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ (у редакції до 18 березня 2006 року) працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» від 23 лютого 2006 року № 3483-IV зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.
З аналізу вказаних положень законодавства вбачається, що Закон зобов'язує підприємства забезпечити працевлаштування інваліда шляхом створення робочих місць для інвалідів з урахуванням стану здоров'я, здібностей і професійних навичок інвалідів, направлених на підприємство органами з їх працевлаштування, визначеними статтею 18 Закону № 875. При цьому нормами чинного законодавства щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні на підприємства покладено обов'язок по забезпеченню певної кількості місць для працевлаштування інвалідів, що не супроводжується обов'язком пошуку інвалідів для працевлаштування на створені ним робочі місця, а створення робочих місць і введення їх в дію має відбуватися з урахування стану здоровя, здібностей и професійних навичок інвалідів, забезпечення прав яких на працевлаштування та оплачувану роботу здійснюється шляхом безпосереднього звернення інвалідів до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.
Відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.
Частиною 2 наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.
Таким чином, для стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.
Необхідно враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками.
Частина 2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.ст.11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Судом встановлено, що відповідач виконував свої обовязки з метою працевлаштування інвалідів на підприємстві, зокрема щомісячно протягом 2008 року подавав звіти про наявність вакансій для працевлаштування інвалідів за формою № 3-ПН до Нікопольскього міськрайонного центру зайнятості, а також намагався здійснити працевлаштування інвалідів також шляхом розміщення оголошень про вакантні посади для працевлаштування інвалідів у засобах масової інформації.
У звязку з тим, що відповідач вжив всіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць та працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування або відсутність за місцем знаходження відповідача інвалідів , які бажають працевлаштуватись.
Позивач не надав доказів того, що відповідач не створив робочі місця для інвалідів, відмовив інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавав службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів або несвоєчасно звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому в діях відповідача суд не вбачає вину, а тому підстави для застосування адміністративно господарських санкцій відсутні.
Таким чином, відповідно до чинного законодавства, обовязок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обовязком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.
Аналогічна правова позиція зі спірного питання висловлена Верховним Судом України у постановах від 20 червня 2011 року № 21-60а11 та від 16 квітня 2013 року №21-81а13.
На підставі викладеного, суд доходить висновку, що відповідачем добросовісно виконані всі вимоги чинного законодавства щодо організації працевлаштування інвалідів на підприємстві, адміністративно-господарські санкції та пеня за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій нараховані позивачем безпідставно, оскільки доказів на підтвердження наявності обов'язку відповідача по сплаті штрафних санкцій позивачем не надано та вина відповідача не доведена.
З урахуванням сукупності викладених обставин, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адмінстративного позову Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_3 Тьюб" про стягнення адміністративно - господарських санкцій та пені - відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 02 листопада 2015 року

Суддя ОСОБА_1