Справа № 803/3415/15
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2016-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 р. Справа № 876/11867/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання Омеляновської Л.В.,

прокурора Шимін Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01.09.2015 року звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування наказу УДМС у Волинській області від 15.05.2015 року № 58, рішення ДМС України від 31.07.2015 року № 19-15 та зобовязання УДМСУ у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов повністю.

Апеляційну скаргу також подано ОСОБА_1 в якій просить постанову скасувати та прийняти нову та задовольнити позов повністю, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подані скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі матеріалів особової справи ОСОБА_1 № 2015 LT 0014 встановлено, що 23.04.2015 року за дорученням позивача адвокат ОСОБА_3 повторно подав звернення до УДМСУ у Волинській області разом із заявою-анкетою про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом УДМСУ у Волинській області від 15.05.2015 року № 58 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину ОСОБА_4 Білорусь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 18.05.2015 року № 12 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМСУ від 31.07.2015 року № 19-15 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 25.08.2015 року № 17 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Обєднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною 1 статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин 4, 6 статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з частиною 11 статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновком Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.05.2015 року, на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 15.05.2015 року № 58, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із тим, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, відповідач УДМСУ у Волинській області виходив з того, що: позивач вчинив на території ОСОБА_4 Білорусь злочин неполітичного характеру та мотивом його звернення із зазначеною заявою є намагання уникнути відбування покарання в місцях позбавлення волі за вчинені злочини в країні громадянської належності та притягнення до кримінальної відповідальності за втечу з місць позбавлення волі; значна тривалість часу між виїздом з країни громадянської належності та прибуттям в Україну свідчить про відсутність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши за участю адвоката співбесіду, оформлену протоколом від 12.05.2015 року, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Як встановлено судом ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, за віросповіданням християнин, розлучений, в минулому неодноразово судимий.

30.06.1998 року ОСОБА_1 засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 88 («хищение имущества путем грабежа»), статтею 43 Кримінального кодексу ОСОБА_4 Білорусь (в редакції 1960 року) (далі КК РБ) до 3-х років позбавлення волі з випробовувальним терміном на 2 роки що відповідає частині другій статті 186 Кримінального кодексу України (далі КК України). 05.11.2001 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів передбачених частиною другою статті 207, статтею 70 КК РБ («разбой, совершенный с проникновением в жилище, либо повторно, либо группой лиц, либо с целью завладения имуществом в крупном размере») до 3-х років позбавлення волі, що відповідає частинам першій, четвертій статті 187 КК України. 16.12.2004 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 43, статтею 421 КК РБ («несоблюдение требований превентивного надзора») до 3-х місяців позбавлення волі, що відповідає частині четвертій статті 104 КК України. 14.03.2007 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 339, частиною третьою статті 339, пунктом 2 частини другої статті 43, частиною другою статті 62, частиною першою статті 71 КК РБ до 6-ти років позбавлення волі, що відповідає частині першій статті 296, частині четвертій статті 296 КК України. 05.02.2008 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 339, частиною другою статті 72 КК РБ до 5-ти років позбавлення волі, що відповідає частинам першій, четвертій статті 296 КК України.

Позивач був засуджений вироком суду Кобринського району від 23.02.2012 року за вчинення злочинів, передбачених пунктом 2 частини другої статті 43, частиною другою статті 65, частиною другою статті 208 КК РБ до 6-ти років позбавлення волі з конфіскацією майна, з відбуванням покарання в виправній колонії в умовах суворого режиму, що відповідає частинам першій, третій, четвертій статті 189 КК України.

Згідно з протоколом співбесіди, ОСОБА_1 06.12.2014 року втік з місця позбавлення волі, а 10.12.2014 року слідчим СВ Дятловського РВ Слідчого комітету ОСОБА_4 Білорусь оголошений в міжнародний розшук, за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 413 КК ОСОБА_4 Білорусь (втеча з виправної установи, вчинена особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі), що відповідає частині першій статті 393 КК України.

З пояснень позивача, наданих під час співбесіди та у суді першої інстанції, державний кордон перетнув пішки, поза пунктом пропуску, прямував з с. Дивин Кобринського району. 23.01.2015 року близько 10 год. 00 хв. ОСОБА_1 затримано в порядку статті 208 КПК України працівниками ВКР ОСОБА_5 та поміщено в ізолятор тимчасового тримання ОСОБА_5

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.03.2015 року у справі № 161/2970/15-к за клопотанням заступника прокурора Волинської області Сліпчука О.М. про застосування запобіжного заходу екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_1 клопотання задоволено, застосовано до ОСОБА_1 екстрадиційний арешт до 12 місяців до вирішення питання Генеральною прокуратурою України про його видачу та фактичної передачі до ОСОБА_4 Білорусь. При цьому, з тексту вказаної ухвали суду слідує, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 413 КК РБ (втеча з виправної установи, вчинена особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, що відповідає частині першій статті 393 КК України), вчинив вказаний злочин на території ОСОБА_4 Білорусь.

Отже, враховуючи, що позивач вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну, який відповідно до КК України належить до тяжких злочинів, за що засуджений вироком суду Кобринського району від 23.02.2012 року, тому позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд враховує, що призначене за цим вироком покарання позивач не відбув та втік з місць позбавлення волі, вчинивши новий злочин. При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про незаконність його засудження на території ОСОБА_4 Білорусь, оскільки відсутні судові рішення, які б виправдовували позивача по обвинуваченню у скоєнні цих злочинів неполітичного характеру.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 вбачається, що причиною залишення країни постійного проживання ОСОБА_4 Білорусь стали переслідування останнього з боку правоохоронних органів за політичними ознаками. Такі твердження позивача ґрунтуються на тому, що в країні його громадянської належності він був активним учасником демократичної опозиції, перебував в незареєстрованій недержавній опозиційній організації «Бєлпартизан», брав участь у політичних акціях (зокрема, 05.11.1998 року у проведенні агітаційної компанії, організованої СПБ у звязку з фальсифікацією виборів; 17.10.1999 року в акції «Марш Свободи» в м. Мінську; 25.03.2001 року в акції, присвяченій до «Дня Волі»; в маршах протесту «Роздавимо фашистську гадину», «Так жити не можна», «За краще життя»; в акціях проти фальсифікації виборів в 2001, 2004, 2006 роках; в грудні 2006 року був затриманий за участь в акції солідарності з політичним вязнем ОСОБА_6; у вересні 2009 року приймав участь в акціях проти вводу військ Російської Федерації на територію ОСОБА_4 Білорусь для спільних навчань, у зв'язку з чим неодноразово затримувався правоохоронними органами ОСОБА_4 Білорусь). Позивач вказує, що основна причина звернення за захистом це побоювання за своє життя та здоровя через політичну діяльність.

Колегія суддів погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що твердження позивача стосовно фізичної розправи та особистого переслідування в ОСОБА_4 Білорусь не підтверджуються конкретними фактами, аргументованих та правдоподібних пояснень він не навів, а доводи є непереконливими та ґрунтуються лише на припущеннях. Будь-яких належних доказів, що підтверджують його участь в організації «Бєлпартизан» не надано, у відкритих інформаційних джерелах не міститься будь-яких відомостей щодо вказаної політичної організації. В ході перевірки заяви позивача було встановлено, що «Білоруський партизан» це незалежний громадсько-політичний сайт новин, який є одним з популярних суспільно-політичних інтернет-проектів у Білорусії, заснований у листопаді 2005 року з ініціативи ОСОБА_7, мінських журналістів та їх колег, які виїхали з ОСОБА_4 Білорусь в інші країни. Водночас, інформація про ОСОБА_1 в інтернет-ресурсах відсутня. Крім того, заявник не надав пояснень щодо лідерів зазначеної партії, будь-якої іншої суттєвої інформації про дану організацію, а лише обмежився загальними формулюваннями щодо її цілей та завдань. Щодо зазначеного в апеляційній скарзі про блог ОСОБА_1 в мережі Інтернет, як доказ його політичної діяльності, то суд вважає, що статті які зазначені у ньому містять інформативний характер та здійснені ще в 2010 році, тобто ним не доказано та не зазначено звязку щодо кримінальних правопорушень вчиненим ним на території його країни, за які він відбував покарання та те що він може постраждати за вказані висловлювання. Також протягом останніх чотирьох років до моменту прибуття в Україну позивач відбував покарання за скоєння тяжких злочинів в місцях позбавлення волі, а тому обєктивно не міг займатися відкритою політичною діяльністю в ОСОБА_4 Білорусь. Суд також не бере до уваги подані позивачем фотографії, оскільки вказані фотографії, виходячи з того, що на них відображено, не підтверджують участь позивача в опозиційній політичній діяльності на території ОСОБА_4 Білорусь.

Крім того, побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не навів правдоподібних фактів та доказів щодо свого перебування в політичних організаціях та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б повязані з його політичними поглядами, а як встановлено судом ОСОБА_1 перебуває в міжнародному розшуку за вчинення злочину. А тому відповідачами прийняті правомірні рішення, заяву позивача про надання статусу біженця в Україні вирішено з дотриманням вимог чинного законодавства України та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а постанови суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2015 року у справі №803/3415/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили, а в разі складення такої в порядку ч.3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий Н.В. Ільчишин

Судді М.А. Пліш

ОСОБА_8

Повний текст ухвали виготовлено 12.01.2016 року