Справа № 139/553/15-а
Суддя: Коломійцева В. І.
Дата ухвалення: 2016-01-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

№139/553/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Коломійцевої В.І.

секретаря Мельник А.О.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Муровані Курилівці адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання дій субєкта владних повноважень протиправними та скасування рішення. Позовні вимоги мотивував тим, що 8 липня 2015 року йому стало відомо, що рішенням 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 5 березня 2015 року заборонено у будь-який спосіб відчуження житлової квартири, в якій він проживає разом із своєю сімєю, а саме: квартири АДРЕСА_1, та включено її до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації. Посилаючись на положення ст. 2, 8, 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Закон України «Про доступ до публічної інформації», просить суд визнати протиправним та скасувати вказане рішення Мурованокуриловецької селищної ради.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не зявився. Надіслав суду заяву в якій просив розгляд справи провести за його відсутності. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення підстав позову, підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити (а.с. 84). Додатково надав суду письмові пояснення у яких зазначив, що Мурованокуриловецька селищна рада 5 березня 2015 року на 49 сесії 6 скликання прийняла протиправне рішення №979, яким заборонила у будь-яких спосіб відчуження житлової квартири, в якій проживає він разом із сімєю, а саме: квартири АДРЕСА_1, та включила її до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, порушуючи та бажаючи обмежити таким чином їх конституційне право на придбання житла у спосіб, визначений Законом, порушивши принцип верховенства; проігнорувавши зміст і спрямованість діяльності держави. Крім того, Мурованокуриловецька селищна рада, приймаючи рішення № 979 від 05.03.2015 року, розпорядилась майном, яке їй не належить, оскільки житловий фонд, що перебуває у державній власності це житловий фонд місцевих рад, до якого відноситься спірна квартира, і житловий фонд державних підприємств, установ та організацій, а це означає, що розпоряджатись житловим фондом органу місцевого самоврядування має право лише держава, яка уже розпорядилась таким своїм майном, прийнявши Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» та гарантувавши право громадян на приватизацію цього майна. Таким чином, повноваження щодо заборони відчуження житлових квартир, до яких відноситься квартира АДРЕСА_2, та включення їх до переліку обєктів, які не підлягають приватизації, належить до виключної компетенції Верховної Ради України, Мурованокуриловецька селищна рада 5 березня 2015 року при прийняття протиправного рішення № 979 перебрала на себе повноваження Верховної Ради України, вийшовши при цьому за межі своєї компетенції, а посилання у цьому рішенні на вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є неправильним застосуванням норм матеріального права з боку селищної ради. Крім того, відповідно до вимог ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону. Цей перелік є вичерпним, розширеному тлумаченню не підлягає і не передбачає можливість прийняття органом місцевого самоврядування рішень про заборону відчуження житлових квартир та включення їх до переліку обєктів, які не підлягають приватизації. Також вважає, що за приписами пункту 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд, з чого слідує, що під час приватизації державного житлового фонду повноваження органу місцевого самоврядування зводяться лише до створення органу приватизації і будь-яких інших повноважень для органу місцевого самоврядування Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду України» не передбачає. Наведене фактично підтверджене постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року у справі № 139/904/13-а, яка міститься в матеріалах справи.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у письмових запереченнях (а.с.81-83). Зазначив, що приймаючи рішення № 979 від 05 березня 2015 року Мурованокуриловецька селищна рада діяла у межах своїх повноважень та із повним дотриманням процедури підготовки до розгляду, власне розгляду та прийняття оспорюваного рішення.

Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків.

Позивач, ОСОБА_2 з 14 листопада 2006 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається з відмітки у паспорті (а.с. 5).

Як встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2012 року (справа № 2-369/2012) та постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року (справа № 139/904/13-а), рішенням Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області від 19.04.2000 року «Про обєкти права комунальної власності селища», квартира АДРЕСА_3 визнана власністю селищної ради. Вказана квартира придбана виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради 22.01.1999 року згідно договору купівлі-продажу (а.с.7-9).

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

05 березня 2015 року 49 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 979 «Про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації», яким заборонено відчуження комунального майна, житлової квартири АДРЕСА_4 будь-яким способом та включено житлову квартиру АДРЕСА_4 до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації (а.с. 6).

У своєму позові та поясненнях до нього позивач посилається на те, що житловий фонд місцевих рад відноситься до державного житлового фонду, тобто належить державі, і лише держава вправі розпоряджатися обєктами цього фонду, а не місцеві ради. Держава фактично уже розпорядилась такими обєктами, забезпечивши право громадян на приватизацію займаного ними житла. Місцеві органи влади та органи місцевого самоврядування зобовязані державою лише створити належні умови для реалізації громадянами свого права і в жодному разі законодавець на надав права органам місцевого самоврядування розпоряджатись майном державного житлового фонду.

Разом з тим, суд вважає, що з норм житлового законодавства та законодавства про приватизацію державного житлового фонду вбачається, що саме обєкти державного житлового фонду перебувають у віданні, у тому числі, органів місцевого самоврядування.

Так, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання.

Відповідно до даного закону, державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Стаття 5 ЖК України встановлює, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 9-рп від 1 липня 1998 року у справі щодо приватизації державного майна, зазначив зокрема, що регулювання відносин власності закріплено в Конституції України, яка визначила коло обєктів і субєктів права власності (статті 13. 41, 142, 143), рівність усіх субєктів права власності (стаття 13), гарантії права власності й обовязки власників (статті 13, 41) та встановила, що правовий режим власності має визначатися виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Із змісту наведених статей випливає, що на конституційному рівні принципово відокремлено комунальну власність від державної власності. Комунальна власність не входить до складу державної, є самостійним обєктом права власності, управління якою здійснює безпосередньо територіальна громада або створені нею органи.

Більше того, частиною другою статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Як уже зазначалося, спірна квартира придбана виконавчим комітетом Мурованокуриловецької селищної ради та визнана власністю вказаної селищної ради.

Таким чином, при вирішенні даної справи, суд виходить з того, що спірна квартира перебуває саме у комунальній власності відповідача, а не у державній, як вважає позивач.

Згідно вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Система та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції місцевих рад належить прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Пункт 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Частиною 6 статті 60 цього Закону передбачено, що доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Таким чином, органи місцевого самоврядування будучи власником чи володільцем того чи іншого майна, мають право реалізовувати свою волю власника (володільця) у спосіб визначений законами України та у межах своїх повноважень.

Разом з тим, накладення тих чи інших заборон на майно, зокрема заборони відчуження, має ряд особливостей в силу яких зазначену дію мають право здійснювати лише визначені чинним законодавством органи чи особи. Та й процедура реєстрації встановлення такої заборони визначається спеціальним законом, яким є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Так, відповідно до ст. 19 зазначеного Закону (в редакції яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі:

1) встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном;

2) рішень судів, що набрали законної сили;

3) ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно;

4) накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом;

5) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду;

6) інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом;

7) договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, рішення органу Мурованокуриловецької селищної ради в частині заборони відчуження квартири АДРЕСА_4 будь-яким способом не може вважатися таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки підставою для накладення такої заборони, здійсненої органом місцевого самоврядування, може бути лише його рішення про віднесення обєктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду, але аж ніяк не рішення про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації.

Що ж до власне включення спірної квартири до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, суд зазначає наступне.

Як уже зазначалося, відносини щодо приватизації державного житлового фонду регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Так, дійсно, частина 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наводить перелік обєктів, які не підлягають приватизації. Такими, зокрема, є: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Разом з тим, думка позивача про те, що інші обєкти, які не входять до даного переліку не можуть бути включені до тих обєктів, які не підлягають приватизації є помилковою, оскільки законодавець передбачає, що дані обєкти в усіх випадках не можуть бути приватизованими. Але місцева рада, враховуючи вимоги Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», може віднести до обєктів, що не підлягають приватизації, будь-яке інше майно, що їй належить, зважаючи на доцільність та інтереси територіальної громади.

Аналогічну правову позицію з цього питання висловив і Верховний Суд України у своїй постанові № 21-1762во08 від 20 січня 2009 року.

Отже, скасовуючи оспорюване рішення і таким чином виключаючи спірну будівлю з переліку обєктів, які не підлягають приватизації, суд вийшов би за межі своїх повноважень і фактично підмінив би місцеву раду у вирішенні цього питання.

У своїх поясненнях до позову позивач також вказує на те, що у оспорюваному рішенні Мурованокуриловецької селищної ради повноваження сесії селищної ради відображені не повністю, як це прописано в Законі, а саме: в Законі затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, а в рішенні лише перелік обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації. Отже, ці повноваження стосуються обєктів комунальної власності нежитлового фонду (нежитлових приміщень, місцеві програми приватизації державного житлового фонду не приймаються) і на обєкти державного житлового фонду не розповсюджуються, тобто відповідач невірно трактує норми матеріального права. Крім того в ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» не прописано, що органи місцевого самоврядування мають право включати обєкти житлового фонду до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації.

Так, дійсно, у п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації.

Разом з тим, суд звертає увагу, що ні в зазначеному Законі, ні в указаній нормі не має виключаючих положень, відповідно до яких вказані повноваження стосуються лише обєктів комунальної власності нежитлового фонду (нежитлових приміщень).

Так, приватизація обєктів комунальної власності державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Разом з тим, приватизація комунального майна здійснюється на підставі положень Закону України «Про приватизацію державного майна». Зокрема, відчуження майна, що є комунальною власністю, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється, відповідно до частини 4 статті 3 Закону, органами місцевого самоврядування. Продаж такого майна здійснюють органи, створені відповідними місцевими радами. Зазначені органи діють у межах повноважень, визначених відповідними місцевими радами, та, відповідно до пункту 7 статті 7 Закону, є їм підпорядкованими, підзвітними і підконтрольними.

Тому суд приходить до висновку, що наведені у п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» повноваження місцевої ради стосуються як обєктів житлового фонду комунальної власності (порядок приватизації яких встановлюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду») так і інших обєктів комунальної власності (порядок приватизації яких встановлюється Законом України «Про приватизацію державного майна»).

Щодо посилання позивача на те, що під час приватизації державного житлового фонду повноваження органу місцевого самоврядування зводяться лише до створення органу приватизації і будь-яких інших повноважень для органу місцевого самоврядування Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду України» не передбачає і що наведене фактично підтверджене постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.12.2013 року у справі № 139/904/13-а, суд вважає, що вказане ґрунтується на трактуванні позивача на власний розсуд рішень та дій відповідача, судових рішень, повязаних з питанням приватизації спірної квартири, а не відповідно до діючих правових норм відносно визначених правовідносин, тому вони є безпідставними.

Що ж до, в цілому, права органу місцевого самоврядування включати обєкти житлового фонду до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації, то суд приходить до висновку, що вказаний перелік не є постійним і незмінюваним і місцева рада може вносити до нього відповідні зміни, включаючи чи виключаючи ті чи інші обєкти, дотримуючись при цьому вимог чинного законодавства.

За таких обставин, Мурованокуриловецька селищна рада Вінницької області, як орган місцевого самоврядування, при ухваленні спірного рішення в частині віднесення житлової квартири АДРЕСА_5 до переліку обєктів, які не підлягають приватизації,діяла у спосіб та в межах повноважень, передбачених Конституцією та законами України.

В обґрунтування своїх вимог, позивач також зазначив, що ні проект рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 5 березня 2015 року, а ні саме рішення відповідачем оприлюднено не було.

Однак суд вважає, що дана обставина не знайшла свого підтвердження та була спростована в судовому засіданні.

Так, за змістом ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов'язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Статтею 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядники інформації зобов'язані оприлюднювати нормативно-правові акти, акти індивідуальної дії (крім внутрішньоорганізаційних), прийняті розпорядником, проекти рішень, що підлягають обговоренню, інформацію про нормативно-правові засади діяльності та іншу інформацію про діяльність суб'єктів владних повноважень, порядок обов'язкового оприлюднення якої встановлений законом.

Вказана інформація підлягає обов'язковому оприлюдненню невідкладно, але не пізніше п'яти робочих днів з дня затвердження документа. У разі наявності у розпорядника інформації офіційного веб-сайту така інформація оприлюднюється на веб-сайті із зазначенням дати оприлюднення документа і дати оновлення інформації.

Проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Невідкладному оприлюдненню підлягає будь-яка інформація про факти, що загрожують життю, здоров'ю та/або майну осіб, і про заходи, які застосовуються у зв'язку з цим.

Отже, виходячи з аналізу вказаних правових норм вбачається, що відповідач, як розпорядник інформації зобовязаний був оприлюднити її у порядку та спосіб передбачений Законом України «Про доступ до публічної інформації».

Згідно листа № 02-13/519 від 04.09.2015 року у Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області відсутній офіційний веб-сайт (а.с.72).

Таким чином, реалізація відповідних положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», що стосуються забезпечення доступу та оприлюднення інформації розпорядником якої є Мурованокуриловецька селищна рада Вінницької області здійснюється іншими шляхами, передбаченими Законом, зокрема розміщенням її на інформаційному стенді.

Як встановлено в судовому засіданні, особою відповідальною за виконання положень Закону України «Про доступ до публічної інформації», в тому числі за розміщення матеріалів на стенді Мурованокуриловецької селищної ради є секретар ради ОСОБА_3

Суд, шляхом допиту вказаної особи, вважає доведеним, що проект рішення № 979 «Про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» так і саме рішення від 05.03.2015 року були оприлюднені на інформаційному стенді відповідача у строки та порядку встановленому законом.

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Мурованокуриловецькою селищною радою при прийнятті рішення № 979 від 5 березня 2015 року «Про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» дотримані вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації»

Разом з тим, як вбачається із матеріалів справи, а відповідачем не подано доказів іншого, позивач ОСОБА_2 з листопада 2006 року зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5).

Суд звертає увагу на те, що Мурованокуриловецька селищна рада Вінницької області, приймаючи рішення про заборону відчуження квартири, в якій зареєстрований позивач та включивши її до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації розглянула дане питання без участі осіб, які в ній зареєстровані. Однак дана обставина не впливає на законність прийнятого рішення, оскільки відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування (Частина 1 статті 327 ЦК України). А згідно ст. 18 ЖК України, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.

Відповідно до ст. 94 КАС, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 15 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.ст. 16, 24, 26, 59, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», статтями 11, 14, 18, 69, 70, 71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Дії Мурованокуриловецької селищної ради, повязані із прийняттям 49 сесією 6 скликання рішення № 979 від 5 березня 2015 року «Про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» визнати протиправними в частині встановлення заборони відчуження комунального майна, житлової квартири АДРЕСА_5 будь-яким способом.

Виключити з пункту 1 рішення 49 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 979 від 5 березня 2015 року «Про включення до переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації» слова «Заборонити відчуження комунального майна, житлової квартири АДРЕСА_5 будь-яким способом та ».

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з бюджету Мурованокуриловецької селищної ради на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 73 (сімдесят три) грн. 08 копійок.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова в повному обсязі складена 18.01.2016 року.

Суддя