Справа № 335/12926/15-а
Суддя: Воробйов А. В.
Дата ухвалення: 2015-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді Воробйова А.В., при секретарі Зубович А.В. розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

17 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ГУПФУ в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначає, що він народився 21 вересня 1958 року, що підтверджується паспортом серії СВ № 813194, виданим Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області 07.02.2003 року, таким чином 21.09.2003 року йому виповнилось 45 років. На час звільнення зi служби на підставі Наказу УВС області № 72 л/с від 11.06.1992 року його вислуга склала більш, ніж 12 років та 6 місяців, а саме 12 років 08 місяців 24 дня, що підтверджується записами у трудовій книжці серії БТ-І № 1484860. З урахуванням його строку служби 12 років 08 місяців 24 дня та відпрацьованого після звільнення трудового стажу станом на 21.09.2003 року загальний трудовий стаж складає більш, ніж 25 календарних років, що підтверджено записами у трудовій книжці серії БТ-І № 1484860.

В редакції, Закону від 04.07.2002 року, яка діяла до 29.04.2006 року п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 р. № 2262-ХІІ (далі - Закон), було встановлено, що військовослужбовці звільнені зi служби незалежно від підстав та часу звільнення i досягли 45-рiчного віку мають загальний трудовий стаж 25 років i більше, з яких не менше 12 календарних років i 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрiшнix справ, мають право на пенсію за цим Законом.

Тобто, як зазначає позивач, оскільки на час звільнення зі служби його вислуга склала більше 12 років і 6 місяців, загальний трудовий стаж склав більше 25 років, а на день чинності норми Закону йому виповнилось 45 років, він відповідно до п. «б» ст. 12 Закону повинен був отримувати пенсію починаючи з 22.10.2003 року (наступним за датою народження днем).

З питання призначення пенсії позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 20.11.2015 року.

Листом від 01.12.2015 року № 1023/К-9 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у зв'язку з тим, що згідно із новою редакцією Закону він мав би право на пенсію, якби йому на день звільнення зі служби виповнилося 45 років.

На свої звернення до ГУМВС України в Запорізькій області від 20.11.2015 року з проханням підготувати та надати йому відповідну довідку (витяг із послужного списку особової справи) про проходження ним служби з урахуванням строкової військової служби в лавах ЗС УРСР та проханням підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області всі документи, необхідні для призначення мені пенсії з 19.11.2014 року у відповідності до п. б ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб» в редакції від 04.07.2002 року він відповідей до дня подачі адміністративного позову не отримав.

Посилаючись на те, що він із даним рішенням не згоден, ОСОБА_1 просив суд зобовязати ГУПФУ в Запорізькій області призначити та виплатити йому пенсію у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 01.12.2014 року.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується у адміністративних справах про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат.

Згідно п. 4. ч. 1 ст. 183-2 КАС України, суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. За результатами розгляду справи у скороченому провадженні суддя, оцінивши повідомлені позивачем, відповідачем обставини, за наявності достатніх підстав приймає законне та обґрунтоване судове рішення.

25.12.2015 року від ГУПФУ в Запорізькій області надійшли заперечення на адміністративний позов, за змістом яких представник просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі з таких причин.

Статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 2262-XII, 09.04.1992 року (в редакції зі змінами після 29.04.2006) пенсія за вислугу років призначається:

б) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах „б „д статті 12 цього Закону, в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України. Особам, які є інвалідами війни, пенсія на визначених у цьому пункті умовах призначається незалежно від віку.

Позивач не підпадає ні під жодний пункт вищевказаної статті і відповідно не має права на призначення пенсії відповідно до ст. 12 Закону України від 09.04.1992 року № 2262-XII "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", як зазначено ним в позові.

На момент звільнення позивача зі служби він не досяг 45-річного віку та не мав 25 років загального стажу. Тобто, за нормами пенсійного законодавства на той період він теж не мав права на пенсію. Вищезазначене свідчить, що відповідно до норм діючого законодавства набуття необхідного страхового стажу та досягнення 45-річного віку після звільнення зі служби, не є підставою для призначення пенсії за вислугу років, а отже позовні вимоги ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за вислугу років з 01.12.2014 року не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, надані суду заперечення, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився 21 вересня 1958 року, що підтверджується паспортом серії СВ № 813194, виданим Ленінським РВ УМВС України в Запорізькій області 07.02.2003 року. Таким чином 21.09.2003 року йому дійсно виповнилось 45 років. На час звільнення зi служби на підставі Наказу УВС області № 72 л/с від 11.06.1992 року його вислуга склала більш, ніж 12 років та 6 місяців, а саме 12 років 08 місяців 24 дня, що підтверджується записами у трудовій книжці серії БТ-І № 1484860. З урахуванням його строку служби 12 років 08 місяців 24 дня та відпрацьованого після звільнення трудового стажу станом на 21.09.2003 року загальний трудовий стаж складає більш, ніж 25 календарних років, що підтверджено записами у трудовій книжці серії БТ-І № 1484860.

20.11.2015 року позивач звернувся до ГУПФУ в Запорізькій області з відповідною заявою про призначення йому пенсії за вислугу років з урахуванням вислуги років та трудового стажу, але в задоволенні вказаної заяви Відповідач листом від 01.12.205 року № 1023/К-9 відмовив йому у зв'язку з тим, що згідно із новою редакцією Закону він мав би право на пенсію, якби йому на день звільнення зі служби виповнилося 45 років.

Зазначені факти сторонами визнаються і не оспорюються, а тому, на підставі ч.3 ст.72 КАС України ці обставини судом вважаються такими, що не підлягають доказуванню.

Україна є правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, закони приймаються на її основі і повинні відповідати їй. Конституція України гарантує впевненість громадян у тому, що їхнє теперішнє становище не буде погіршено прийняттям нового закону чи іншого нормативно-правового акта; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є її головним обов'язком (статті 1, 3 Конституції України). При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України), усі люди є рівні у своїх правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, не може бути привілеїв чи обмежень прав і свобод громадян за будь-якими ознаками (стаття 21, частина перша статті 24 Основного Закону України).

Складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

Відповідно до статті 1 Закону України від 9 квітня 1992 року N 2262-XII „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом за наявності встановленої ним вислуги на військовій службі та службі в органах внутрішніх справ, мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Редакція пункту „б статті 12 Закону N 2262-XII протягом дії цього закону змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби. У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець (прирівняні до них особи) міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років за наявності трудового стажу 25 років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить вислуга в органах внутрішніх справ та на військовій службі.

Так, пункт „б ст. 12 Закону України „Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб в редакції Закону від 4 лютого 1994 року передбачав право на пенсію за вислугу років осіб офіцерського складу та осіб середнього, старшого і вищого складу органів внутрішніх справ, які звільнені зі служби за віком, у зв'язку із хворобою, скороченням штатів або обмеженим станом здоров'я і які на день звільнення досягли 45-річного віку та мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Проте, в редакції п. „б ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб" від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення, була замінена словами „незалежно від підстав та часу звільнення.

Тобто після набрання чинності зазначеного Закону в редакції від 4 липня 2002 року умова досягнення 45-річного віку та наявності загального трудового стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ саме на день звільнення відпала та братися до уваги не може.

Крім того, у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.04.05 року № 4 «Про окремі питання застосування судами України законодавства про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» роз'яснено, що може бути призначена пенсія військовослужбовцям раніше звільненим зі служби за умов встановлених пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури тощо [Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій (далі - Рішення N 5-рп/2002)]. Отже, для окремих категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обов'язків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, пов'язаних з ризиком для життя та здоровя, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб. Обмеження цих гарантій не відповідає статтям 3, 22, 48 Конституції України. Тому право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню або обмеженню згідно з вимогами статей 22 та 64 Конституції України.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Саме до цього зводяться правові висновки, висловлені Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2015 року у справі № 21-630а14, в постанові від 06 лютого 2012 року у справі № 21-322а11 та в постанові від 25 вересня 2012 року у справі № 21-230а12 (рішення № 42905865, 23740249 та № 27362826 відповідно у Єдиному державному реєстрі судових рішень), ухвалених за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносин.

Оскільки Конституція України, як зазначено в її ст. 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй (п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).

Відповідно до ст. 2 Положення про Пенсійний фонд України (затверджено Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 384/2011), Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Таким чином, починаючи з 6 серпня 2002 р. до внесення 04 квітня 2006 року змін до закону, незалежно від підстав та часу звільнення, військовослужбовцям та особам, які мають право на пенсію згідно із Законом N 2262-XII, може бути призначена пенсія за вислугу років, за умови, що цим особам виповнилося 45 років і що вони мають загальний трудовий стаж 25 років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить вислуга в органах внутрішніх справ та на військовій службі.

Відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» який діяв на день виникнення права на пенсію, за загальний трудовий стаж 25 років призначається пенсія в розмірі 50 процентів i за кожний рік стажу понад 25 років - один процент відповідних сум грошового забезпечення.

З огляду на викладене, особи, які звертаються (незалежно від часу) за призначенням пенсії за вислугою років, на підставах передбачених пунктом «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб», яким в період з 04 липня 2002 року по 29 квітня 2006 року виповнилось 45 років та наявний загальний трудовий стажу 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, мають право на призначення такого виду пенсії незалежно від підстав та часу звільнення зі служби.

Враховуючи те, що у період дії Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб в редакції від 04.07.2002 року, позивач досяг 45-річного віку, має загальний трудовий стаж понад 25 років, з яких вислуга в органах внутрішніх справ становить більше 12 років і 6 місяців (без врахування днів), суд приходить до висновку, що він має право на призначення пенсії за вислугу років на підставі пункту „б статті 12 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Відтак, з урахуванням, положень статей 21, 22, 24 та 64 Конституції України Головне Управління пенсійного фонду України в Запорізькій області повинно призначити позивачу пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб».

Стосовно строку, з якого має бути призначена та виплачена пенсія, в даних правовідносинах мають застосовуватись спеціальні норми закону. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», суми пенсії, нараховані пенсіонерові з числа військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом та членів їх сімей і не одержані ним своєчасно, виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за її одержанням. Таким чином, позов має бути задоволено з 01.12.2014 року.

Керуючись ст. ст. 11, 17, 71, 86, 183-2 КАС України, ст.ст. 19, 22 Конституції України, постановою ВСУ від 06 лютого 2012 року у справі № 21-322а11, Законом України від 09.04.1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплатити ОСОБА_1 пенсію у відповідності до п. «б» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького i рядового складу, органів внутрiшнix справ та деяких інших осіб», в редакції від 04.07.2002 року, починаючи з 01.12.2014 року.

На постанову протягом 10 днів з дня отримання її копії може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя: А.В. Воробйов