Справа № 817/2398/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2398/15

04 грудня 2015 року 15год. 55хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: не з'явився

третьої особи відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
до ОСОБА_4, державного реєстратора - приватного нотаріуса, Київського міського нотаріального округу, м.Київ третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс"
про визнання протиправним та скасування рішення
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі Позивач, Іпотекодавець) звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_4, державного реєстратора - приватного нотаріуса, Київського міського нотаріальног округу, м.Київ (далі Відповідач, Нотаріус) в якому, просила суд визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу, індексний номер: 21043927 від 30.04.2015) державного реєстратора - приватного нотаріуса ОСОБА_6, Київським міський нотаріальний округ, м. Київ про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 за ТзОВ Факторингова компанія "Вектор Плюс", номер запису про право власності: 9540658.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що оспорюване рішення є протиправним з тих підстав, що при його винесенні нотаріус, діючи як державний реєстратор, діяв не в межах, у спосіб та порядку передбаченому законодавством.

Зазначає, що жодних нотаріальних дій щодо нерухомого майна приватним нотаріусом не вчинялось, відтак він не набув повноважень державного реєстратора; нотаріусом не перевірено подані заявником документи для здійснення реєстрації права власності, зокрема щодо своєчасного повідомлення боржника про намір звернути стягнення на майно в позасудовому порядку; покликається на те, що право на звернення стягнення на іпотечне майно вже реалізовано позивачем в судовому порядку і існує рішення, яке набрало законної сили; вказує на те, що на момент винесення спірного рішення тривало виконавче провадження по примусовій реалізації нерухомого майна, яке є предметом іпотечного договору та на нього державним виконавцем накладено арешт; стверджує, що іпотечним договором передбачено використання лише одного із можливих способів задоволення вимог іпотекодержателя і він ним уже використаний раніше; наголошує на порушенні права неповнолітньої дитини, яка зареєстрована у квартирі та порушення відповідачем вимог законодавства при проведенні реєстраційної дії.

Ухвалою суду від 18.08.2015 залучено до розгляду справи в якості треттьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс (далі - Третя особа, Іпотекодержатель).

В судовому засіданні під час розгляду справи позивач та представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач - ОСОБА_4, державний реєстратор - приватний нотаріус, Київського міського нотаріального округу, м.Київ до суду не з'явилася, про причини неприбуття суд не повідомила, заперечень проти позову, будь-яких пояснень, заяв чи клопотань до суду не надходило.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс позовні вимоги не визнало, подало до суду письмові заперечення в яких зазначало про правомірність дій нотаріуса та прийнятого ним рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру за іпотекодержателем в силу приписів ст.37 Закону України Про іпотеку. Представник третьої особи просив в позові відмовити.

Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України, у разі не прибуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи, дослідивши докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30.09.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Сведбанк" (далі -Банк) та ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3В.) укладений договір про надання споживчого кредиту №1701/0908/71-140 (далі -кредитний договір), відповідно до умов якого Банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 39 000,00 доларів США, а остання зобов'язалася у свою чергув порядку та на умовах визначених кредитним договором повертати кредит, сплачувати відсотки за користування кредитом, комісію та інші платежі у сумі, строки та на умовах, що передбачені графіком погашенн кредиту. (а.с.117-124)

На забезпечення виконання зобов'язань за вкзаним Кредитним договором між Позивачем та Банком 30.09.208 укладено Договір іпотеки №1701/0908/71-140-Z-1 (далі - договір іпотеки), посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с.12-15) Відповідно до умов вказаного Договору іпотеки в іпотеку передана квартира №26 в будинку БОС №303 по вул. Дубенська,в м. Рівне, загальною площею 63,2 кв.м.,житловою площею 48,0 кв.м., і складається із 3 (трьох) житлових кімнат.

28 листопада 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" було укладено Договір факторингу № 15, відповідно до якого було відступлено право вимоги виконання боржниками, в т.ч. і ОСОБА_8 по укладених договорах застави та іпотеки до ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс". При цьому Сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах та права вимоги по Договорам забезпечення, укладених з боржниками відступаються Банком Фактору на основі "як є" без надання будь-яких повязаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому Договорі.

З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржникам щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів. Внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ "Факориногова компанія "Вектор Плюс" набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором, укладеним між ПАТ "Сведбанк" та ОСОБА_9

28 листопада 2012 року між ПАТ Сведбанк (Первісний іпотекодержатель) та ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс (Новий іпотекодержатель) укладено договір, предметом якого стало відступлення права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними реєстрі, в тому числі за договором №1701/0908/71-140-Z-1 від 30.09.2008 укладеним з ОСОБА_8

30 квітня 2015 року на підставі заяви уповноваженої особи ТОВ Факторингова компанія Вектор Плюс ОСОБА_10 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01, номер запису про право власності: 9540658 від 30.04.2015) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю Факторингова компанія Вектор Плюс , на об'єкт нерухомого майна: трикімнатну квартира № 26, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Дубенська, будинок БОС 303, загальною площею 63,2 кв.м., яка є предметом Іпотечного договору №1701/0908/71-140-Z-1 від 30.09.2008.

Не погоджуючись із вказаним рішенням приватного нотаріуса позивач звернувся із позовом до нього, як державного реєстратора до адміністративного суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-IV від 01.07.2004 (далі Закон №1952-IV), цей Закон регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ч.1 ст.2 Закону №1952-IV).

Частиною 5 ст.3 Закону №1952-IV встановлено, що державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Статтею 9 Закону №1952-IV визначено коло осіб, які можуть бути державними реєстраторами, а саме: державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

За змістом частини 9 статті 15 Закону України №1952-IV, державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії.

Згідно із ч.10 ст.16 Закону №1952-IV, під час подання заяви про державну реєстрацію прав особи, визначені у частині сьомій цієї статті (власник, інший правонабувач, сторона правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи), повинні повідомити орган державної реєстрації прав, державного реєстратора про наявність встановленої законом заборони на відчуження нерухомого майна.

Абзацом 7 пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 №868 (надалі Порядок), встановлено, що нотаріус, яким вчинено нотаріальну дію з нерухомим майном, проводить державну реєстрацію прав, набутих виключно у результаті вчинення такої дії, крім випадків, визначених Законом України №1952-IV.

В силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України №1952-IV нотаріус, як спеціальний суб'єкт, здійснює функції державного реєстратора, в тому числі, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновків, що чинне законодавство наділяє нотаріуса окремими повноваженнями державного реєстратора щодо прав на нерухоме майно, які виникають лише у результаті вчинення нотаріальних дій з таким майном, які також повинні реалізовуватися одночасно з їх вчиненням та за наслідками перевірки правильності оформлення документів в офіційному порядку, що дозволяє забезпечити належний рівень захисту гарантованих Конституцією України речових прав осіб на нерухоме майно.

Отже, законодавством не передбачено можливості проведення державної реєстрації речових прав на обєкт нерухомого майна нотаріусом без вчинення нотаріальної дії, повязаної з переходом таких прав на обєкт нерухомості.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було здійснено нотаріальну дію - засвідчення справжності підпису, перевірка дієздатності та повноважень уповноваженої особи ТОВ "Факторингова компанія "Вектор Плюс" ОСОБА_10 під час складення заяви від 30.04.2015 реєстраційний №11229077 про виключення іпотеки, накладеної на квартиру за адресою м. Рівне, вул. Дубенська, будинок БОС 303, кв.26 згідно договору іпотеки №1701/0908/71-140-Z-1 від 30.09.2008 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Судом досліджено іпотечний договір №1701/0908/71-140-Z-1 від 30.09.2008, зокрема, положення п.12 щодо способів задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до п. 12 Іпотечного договору № 1701/0908/71-140-7-1, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_7, іпотекодержатель може задовольнити свої вимоги одним з таких способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

п. 12.1. за рішенням суду;

п. 12.2. на підставі виконавчого напису нотаріуса;

п. 12.3. згідно з договором задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2:

п. 12.3.1. передбачає право іпотекодержателя в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є договір задоволення вимог або застереженням в договорі, яке прирівнюється до такого договору.

п. 12.3.2. передбачає право іпотекодержателя в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку», продати від свого імені предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Тобто умовами договору не передбачено можливість прийняття рішення нотаріусом щодо позбавлення права власності на квартиру шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем. Нотаріус при реалізації п. 12.3. іпотечного договору має право виключно посвідчити договір купівлі-продажу предмету іпотеки і не більше.

Частиною 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: рішення суду; виконавчий напис нотаріуса; договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 цього Закону, договором про задоволення вимог іпотекодержателя також вважається і відповідне застереження в іпотечному договорі.

Частина 3 тієї ж статті розкриває способи позасудового врегулювання спору за договором про задоволення вимог іпотекодержателя - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону та право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону "Про іпотеку", іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 9 ст. 38 Закону України "Про іпотеку", договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Аналіз вищевикладених норм Закону, дозволяє зробити висновок щодо способу звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому нотаріус приймає участь, а точніше передбачена участь нотаріуса на законодавчому рівні. Та які дії може вчиняти, а які ні.

Отже, в силу норм Закону України «Про іпотеку», нотаріус, в процесі звернення стягнення на предмет іпотеки має право посвідчувати договори купівлі-продажу іпотечного майна, що укладаються між іпотекодержателем та будь-якою особою-покупцем та відповідно вносити записи до державного реєстру про перехід права власності до особи покупця на підставі договору купівлі-продажу, але ні в якому разі не приймати рішення щодо наділення чи позбавлення ту чи іншу особу права власності, всупереч вимогам закону порушуючи фундаментальні принципи права та норми діючого законодавства.

Нотаріус у сфері реєстрації прав власності є спеціальним суб'єктом, котрий виконує функцію державного реєстратора тільки в тих випадках, коли здійснює нотаріальну дію, оскільки є спеціальним суб'єктом у цій сфері у зв'язку з суміжним родом діяльності.

А відтак дії нотаріуса з реєстрації права власності на користь іпотекодержателя (до того ж, не ВАТ «Сведбанк» а іншої юридичної особи - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») за договором іпотеки або застереження в такому договорі без здійснення нотаріальної дії, що ретранслює перехід права власності від однієї особи до іншої - не законно.

Крім того, суд звертає увагу на те, що як встановлено з досліджених у справі доказів, на час вчинення оскаржуваних реєстраційних дій, які фактично призвели до відчуження від позивача квартири. в останній зареєстровані і проживають двоє малолітніх дітей: ОСОБА_11 та ОСОБА_12.

Відповідно до пп. 3.1. Глави 1 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частина 3 тієї ж статті говорить про те, що органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Заборона на примусове відчуження нерухомого майна, наданих на забезпечення кредитів у іноземній валюті(якию по суті і є спірна квартира) накладена також Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 21043927 від 30.04.2015 державного реєстратора - приватного нотаріуса ОСОБА_6, Київським міський нотаріальний округ, м. Київ про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 за ТзОВ Факторингова компанія "Вектор Плюс", номер запису про право власності: 9540658.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.