Справа № 809/4382/15
Суддя: Боршовський Т.І.
Дата ухвалення: 2015-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"29" грудня 2015 р. Справа № 809/4382/15
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Боршовського Т.І.
за участю секретаря судового засідання Ферштей А.М.
представника відповідача Боничишина О.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
до Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України
про визнання дій неправомірними, скасування протоколу та зобов`язання до вчинення дій,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України (надалі відповідач, ВЛК Західного регіону), в якому просив суд: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у підтвердженні факту отримання позивачем захворювання під час виконання обов`язків військової служби; скасувати протокол засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України від 08.05.2014 року № 238 та зобов`язати відповідача визнати причинний зв`язок травм і захворювань позивача як таких, що отримані під час виконання обов`язків військової служби.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Військово-лікарська комісія Західного регіону Міністерства оборони України на своєму засідання по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 , протоколом № 238 від 08.05.2014 року протиправно визнала факт отримання позивачем захворювання під час проходження військової служби, а не під час виконання ОСОБА_1 обов`язків військової служби. Позивач стверджує, що зазначений в протоколі висновок Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України про те, що «захворювання пов`язане з проходженням військової служби», не може ґрунтуватись лише на доводах про відсутність документів про обставини одержання травми ОСОБА_1 та є безпідставним, оскільки позивач дійсно отримав травми під час прямування до місця відрядження, виконуючи службове завдання, підтвердженням чого є припис («командировочное предписание») від 10.01.1963 року, медична довідка від 16.02.1963 року. Вказує на те, що для нього не мають наставати негативні правові наслідки через те, що вказане розпорядження не зареєстроване у відповідному журналі, оскільки він не міг впливати на вчинення вказаних дій командиром військової частини, в якій він проходив військову службу.
Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити повністю.
Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, наведених в письмовому запереченні. Зокрема, відповідач посилається на те, що виходячи із змісту наявних у Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України документів, відсутні відомості про обставини отримання позивачем травм. В зв`язку із цим, протоколом № 238 від 08.05.2014 року засідання ВЛК Західного регіону встановлено, що захворювання отримані ОСОБА_1 під час проходження військової служби. Також представник відповідача зазначив, що відповідно до розпорядження голови Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 10.09.2015 року № 3855, копії усіх наявних матеріалів стосовно ОСОБА_1 скеровано до Центральної військово-лікарської комісії для прийняття остаточного рішення. Крім цього, представник відповідача вказав, що Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України має правовий статус суб`єкта без права юридичної особи, і таким чином, даний позов має бути адресований до Міністерства оборони України. В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.
Щодо строків звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Судом також встановлено, що позивач звертався в Івано-Франківську прокуратуру з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, яка в інтересах позивача подала адміністративний позов в Івано-Франківський окружний адміністративний суд про визнання дій Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України неправомірними та зобов`язання вчинити дії. Однак ухвалою суду від 26.08.2014 року у справі № 809/2214/14 позовну заяву залишено без розгляду через повторну неявку у судове засідання військового прокурора.
Як встановлено судом під час судового засідання в цій справі, з дослідження матеріалів адміністративної справи № 809/2214/14, пояснень позивача, ОСОБА_1 не знав про результати розгляду адміністративного позову, поданого в його інтересах Івано-Франківською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України, оскільки через вказану в позовній заяві неправильну адресу місця проживання ОСОБА_1 судові повістки ним не були жодного разу отримані. В суду відсутні дані про те, що Івано-Франківською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України повідомлено ОСОБА_1 про те, що поданий військовим прокурором позов в його інтересах залишено без розгляду. Як пояснив позивач він дізнався про те, що поданий в його інтересах позов по суті не розглянуто, а залишено без розгляду лише в серпні 2015 року, з інформації наданої його дружині безпосередньо канцелярією Івано-Франківського окружного адміністративного суду, оскільки він як інвалід І групи суттєво позбавлений в можливості вільного пересування. Також суд вважає за необхідне зазначити про те, що в суду відсутні дані про те, що протокол засідання відповідача № 238 від 08.05.2014 року направлявся безпосередньо позивачу. За таких обставин, на переконання суду, хоча й у позивача була з листів Івано-Франківського обласного військового комісаріату, Івано-Франківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Західного регіону України від 03.07.2014 року інформація про прийняте Військово-лікарською комісією Західного регіону Міністерства оборони України рішення від 08.05.2014 року, та можливість отримати його копію і подати позов до суду про його скасування, однак, з огляду на поданий в його інтересах позов військовим прокурором, він мав всі законні сподівання на те, що таке право сповна реалізоване в його інтересах військовим прокурором, який здійснить всі необхідні процесуальні дії щодо представництва його інтересів в суді, необхідних для розгляду та вирішення адміністративного позову. Жодних доказів протилежного в суду не має.
У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що за поданих позивачем доказів, а також за відсутності доказів з боку відповідача в заперечення заявлених позивачем обставин щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом, залишення позовної заяви без розгляду з формальних причин пропуску позивачем строку звернення до суду, фактично позбавить його можливості захистити свої права та інтереси, право на захист яких в адміністративному суді гарантовано статтею 6 Європейської Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод», статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України. За таких обставин, суд постановив протокольну ухвалу, якою визнав поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду з цим позовом.
Розглянувши адміністративний позов, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані суду письмові докази та інші матеріали справи, суд встановив таке.
ОСОБА_1 проходив військову службу з 20.05.1952 року по 20.12.1955 року та з 26.07.1961 року по 30.04.1983 року, що підтверджується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_1 № 4/500/7 від 05.02.2013 року (а.с. 40).
Судом встановлено, що під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , позивач на підставі припису командира військової частини від 10.01.1963 року був направлений до міста Потсдам для виконання службового завдання строком на 2 дні з 10.01.1963 року по 11.01.1963 року (а.с. 37).
Під час відрядження ОСОБА_1 у зв`язку із одержанням травм потрапив у військовий госпіталь - військову частину НОМЕР_2 , де знаходився на лікуванні з 10.01.1963 року по 19.02.1963 року, що підтверджується довідкою про лікування від 19.02.1963 року за № 517, оригінал якої оглянуто судом, а завірену копію долучено до матеріалів справи (а.с.36).
13.01.1983 року Військово-лікарською комісією військової частини НОМЕР_3 визнано позивача непридатним до військової служби у зв`язку з отриманням захворювання в період проходження військової служби, що підтверджується свідоцтвом про хворобу за № 10 (а.с. 41-43).
За скеруванням військового комісара Івано-Франківського ОВК № 4/517/7 від 06.02.2013 року у ВЛК Західного регіону поступили документи позивача: особова справа, копія свідоцтва про хворобу № 10 від 13.01.1983 року, довідка про проходження військової служби, копія припису про відрядження без номера від 10.01.1963 року, копія довідки МСЕК про надання ІІ гр. інвалідності від захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби, заява ОСОБА_1 від 31.01.2013 року, ВЛК Західного регіону визнала постанову по свідоцтву про хворобу № 10 від 1983 року обгрунтованою, такою, що відповідає діючому на той час наказу Міністерства оборони № 185-1973 року, та вимогам чинного наказу Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 року і перегляду не підлягає.
Івано-Франківський ОВК повторно направив відповідачу супровідним листом за № 4/4343/7 від 07.10.2013 року особову справу ОСОБА_1 . До попереднього переліку документів були додатково додані: копія посвідчення учасника війни (без участі у бойових діях), копія довідки МСЕК про надання І гр. інвалідності від захворювання, що пов`язане з проходженням військової служби та подану особисто заявником в оригіналі та копії довідку № 517 від 19.02.1963 року про стаціонарне лікування ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_2 з 10.01.1963 року по 19.02.1963 року.
Щодо норм права, якими врегульовано спірні правовідносини.
Порядок встановлення причинного зв`язку захворювань (поранень, контузій, травм, каліцтв) у військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, які призвані на збори, та колишніх військовослужбовців зі службою у Збройних Силах України встановлено Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 402 від 14.08.2008 року (надалі Положення).
Так, відповідно до пункту 1.2 Положення, військово-лікарська експертиза це, зокрема, установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів.
Для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі). Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК приймають постанови. Постанови ВЛК оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця (пункт 2.1 Положення).
Причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців визначають штатні ВЛК; у колишніх військовослужбовців інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та військових формувань колишнього СРСР, правонаступниками яких вони стали, - штатні ВЛК цих військових формувань та оформлюють протоколом за формою, наведеною в додатку 19 (пункт 21.3 Положення).
Позивач не погоджується з таким формулюванням, оскільки вважає, що травми, які спричинили вказані захворювання, він отримав під час виконання службового завдання за приписом командира військової частини НОМЕР_1 , коли прямував під час відрядження на поїзді в місто Потсдам 10.01.1963 року. На спростування твердження відповідача про те, що відсутні документи, які б підтвердили відомості про вибуття у службове відрядження 10.01.1963 року, ОСОБА_1 надав суду оригінал припису командира військової частини НОМЕР_1 («командировочное предписание») від 10.01.1963 року, в якому зазначено про відрядження позивача для виконання службового завдання в місто Потсдам строком на два дня: з 10.01.1963 року по 11.01.1963 року. Судом оглянуто оригінал цього припису, та завірену судом копію долучено до матеріалів справи (а.с. 37). Копія припису командира від 10.01.1963 року надавалася відповідачу разом з матеріалами особової справи ОСОБА_1 , що підтверджується вищевказаними супровідними листами ІНФОРМАЦІЯ_1 та протоколом засідання комісії № 238 від 08.05.2014 року.
Однак, як вбачається з протоколу засідання № 238 від 08.05.2014 року, пояснень представника відповідача, згаданий припис командира військової частини НОМЕР_1 від 10.01.1963 року не був взятий до уваги, оскільки не зареєстрований в книзі наказів по військовій частині.
Таким чином, відповідач не заперечував проти даного документа з тих підстав, що останній є недостовірним доказом, оскільки є підробленим, чи містить недостовірні дані, однак взяв до уваги той факт, що даний припис командира не зареєстрований в книзі наказів по військовій частині та не містить номеру.
Суд вважає, що дана обставина жодним чином не пов`язана із діями позивача, оскільки належала до повноважень командира військової частини, в якій проходив військову службу позивач. Відповідач при прийнятті рішення про причинний зв`язок захворювань у колишнього військовослужбовця ОСОБА_1 мав розглядати даний припис про відрядження в сукупності з іншими наявними в справі документами, які підтверджують отримання позивачем травм саме в період його відрядження: з 10.01.1963 року по 11.01.1963 року, та обставинами щодо місця та часу лікування позивача: госпіталь м. Тойпіц в період з 10.01.1963 року по 19.02.1963 року.
Відповідно до підпункту б) пункту 21.5 Положення, постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв можуть бути прийняті в такому формулюванні: "Поранення (контузія, травма, каліцтво), ТАК, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби" - якщо поранення (травма, контузія, каліцтво) одержане (крім випадків протиправного діяння), у разі фактичного виконання службових обов`язків під час проходження військової служби в частинах, які не входили до складу діючої армії.
Також варто зазначити, що згідно пункту 21.7 Положення (в редакції, яка була чинна на момент прийняття відповідачем рішення), постанова ВЛК про причинний зв`язок поранення (травми, контузії, каліцтва) приймається відповідно до висновку, зазначеного в довідці про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва), у якій зазначається, що військовослужбовець (військовозобов`язаний, резервіст) проходив військову службу (збори) в момент одержання поранення (контузії, травми, каліцтва). Детальне зазначення обставин отримання поранення (контузії, травми, каліцтва) у довідці обов`язкове. При цьому ВЛК бере до уваги оригінал довідки, складеної не пізніше ніж через 30 діб після одержання військовослужбовцем поранення (травми, контузії, каліцтва). На військовослужбовців за контрактом довідка оформляється у 2-х примірниках, перший подається у госпітальну (гарнізонну) ВЛК, а другий зберігається постійно в особовій справі військовослужбовця. У виняткових випадках допускається розгляд ВЛК копії задовільної якості указаної довідки, засвідченої відповідною посадовою особою та скріпленої гербовою печаткою військової частини (військового лікувального закладу).
Суд звертає увагу на те, що відповідно до пункту 21.8 Положення (в редакції, яка була чинна на момент прийняття відповідачем рішення), при медичному огляді колишніх військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на збори, які одержали поранення (травму, контузію, каліцтво) до введення в дію Положення про військово-лікарську експертизу та медичний огляд у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 4 січня 1994 року № 2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 липня 1994 року за N 177/386, і не мають довідки, виданої військовою частиною, ВЛК можуть бути прийняті до уваги достовірні документи про причини і обставини одержання військовослужбовцем поранення (контузії, травми, каліцтва) (записи про первинне звернення по медичну допомогу із зазначенням обставин одержання поранення (травми), витяг із історії хвороби, матеріали службового розслідування, дізнання, досудового слідства за фактом поранення (травми) та інші медичні або військово-облікові документи). В даному випадку до таких документів відноситься і припис командира військової частини НОМЕР_1 від 10.01.1963 року про відрядження позивача.
В силу вимог пункту 21.31 Положення, військові комісаріати при зверненні до штатної ВЛК з питання причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) особи, яка звільнена з військової служби, видають довідку про проходження нею військової служби, вказують повну назву військової частини та її підпорядкованість, термін служби в ній і перебування у діючій армії, час і причину звільнення з військової служби. Крім того, залежно від конкретного випадку військові комісаріати надають до ВЛК: військово-медичні та військово-облікові документи, які підтверджують факт медичного огляду ВЛК колишнього військовослужбовця у період проходження ним військової служби, оригінал свідоцтва про хворобу або довідку ВЛК (або їх копії, завірені військовим комісаром), довідки з архівів про перебування у військових (цивільних) лікувально-профілактичних закладах, про медичний огляд ВЛК, медичну книжку військовослужбовця, книжку червоноармійця, прохідне свідоцтво, витяг із наказу по частині про звільнення, свідоцтво про звільнення від військового обов`язку, військовий квиток тощо; інші документи, які є в наявності у військовому комісаріаті або у колишнього військовослужбовця, які прямо чи опосередковано підтверджують військову службу, перебування на лікуванні, медичному огляді у ВЛК та інші документи.
З огляду на вказане, суд вважає, що рішення ВКЛ від 08.05.2014 року, формально відповідаючи вимогам законності, не може вважатися таким, що прийняте обґрунтовано, тобто з врахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Окрім цього, вищевказані обставини також свідчать про те, що таке рішення не відповідає критерію пропорційності, оскільки не дотримано необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та інтересів позивача внаслідок його прийняття (позбавлення права на зміну відповідного соціального статусу) та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Також суд наголошує на тому, що з огляду на зміст п. 2.4.5 Положення, прийняття рішення щодо перегляду постанов ВЛК про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та смерті у осіб, звільнених з військової служби, з військовою службою, належить до виключної компетенції такої комісії, а тому суд встановивши факт протиправності рішення ВЛК, не вправі перебирати на себе повноваження такої комісії та встановлювати факт того причинного зв`язку. При цьому, суд встановивши, що рішення ВЛК є протиправним з підстав його обґрунтованості, пропорційності, вправі лише зобов`язати таку комісію повторно повно, всебічно та об`єктивно розглянути заяву колишнього військовослужбовця позивача у справі.
Щодо твердження відповідача про те, даний адміністративний позов має бути адресований до Міністерства оборони України, оскільки Військово-лікарська комісія Західного регіону Міністерства оборони України має правовий статус суб`єкта - без права юридичної особи, то суд вказує на таке.
Відповідно до статті 48 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі Кодекс), адміністративна процесуальна правосуб`єктність поєднує в собі здатність особи мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) і здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність). Згідно положень пункту 7 частини 1 статті 3, частини 3 статті 50 Кодексу, відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено законом. При цьому, процесуальний закон, з огляду на зміст вищевказаних норм, не пов`язує факт наявності процесуальної правосуб`єктності у відповідача - суб`єкта владних повноважень (на відміну від позивача не суб`єкта владних повноважень), з наявністю у нього статусу юридичної особи в розумінні матеріальної правосуб`єктості згідно статей 80, 91, 92 Цивільного кодексу України.
Пунктом 2.2 Положення, штатні ВЛК є військово-медичними установами, до яких належать, в тому числі, і Військово-лікарська комісія Західного регіону Міністерства оборони України.
Оскільки відповідач відповідно до пункту 2.4.5 Положення наділений повноваженнями щодо прийняття постанов, а за необхідності, також переглядати свої постанови про причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та смерті у осіб, звільнених з військової служби, з військовою службою, то ВЛК Західного регіону, відповідно має також і обов`язки щодо доказування правомірності прийнятих своїх рішень, дій чи бездіяльності.
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що Військово-лікарська комісія Західного регіону Міністерства оборони України є належним відповідачем в даному адміністративному позові.
З огляду на вказану норму, суд також вважає що оскільки за результатами розгляду, ВЛК приймає рішення, яке оформляється протоколом, то предметом судового розгляду є саме правомірність рішення цієї комісії від 08.05.2014 року, відображеного в протоколі № 238. При цьому, перевірка судом правомірності дій відповідача щодо зроблених у рішенні висновків, є складовим елементом встановлення правомірності самого рішення ВЛК.
Представник відповідача в судовому засіданні також зазначив, що відповідно до розпорядження голови Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 10.09.2015 року № 3855, копії усіх наявних матеріалів стосовно ОСОБА_1 скеровано до Центральної військово-лікарської комісії, і у зв`язку з цим розгляд даного адміністративного позову можна буде здійснювати лише після прийняття Центральною військово-лікарською комісією Міністерства оборони України остаточного рішення.
Суд не погоджується з наведеною думкою представника відповідача з огляду на таке.
Відповідно до пункту 2.3.4 Положення, Центральна військово-лікарська комісія має право розглядати, переглядати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК Збройних Сил України, а згідно пункту 2.3.5 постанови Центральної військово-лікарської комісії можуть бути оскаржені в судовому порядку.
Суд не ставить під сумнів повноваження Центральної військово-лікарської комісії щодо перегляду рішень Військово-лікарських комісій, однак у відповідності до вимог частини 1 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Аналогічне положення міститься також в частині 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. В зв`язку з наведеним, твердження відповідача про те, що позивач може подавати даний адміністративний позов лише після прийняття остаточного рішення Центральною військово-лікарською комісією, можна розцінювати як позбавлення позивача гарантованого Конституцією України права на судовий захист, що з точки зору принципу верховенства права є неприпустимим.
З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку частково задовольнити позов в адміністративній справі: визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформлене протоколом № 238 від 08 травня 2014 року, та зобов`язати Військово-лікарську комісію Західного регіону Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , скеровану ІНФОРМАЦІЯ_2 за № 4/4343/7 від 07.10.2013 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
За відсутності доказів понесення сторонами судових витрат, згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України немає підстав для їх розподілу.
Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-
ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Військово-лікарської комісії Західного регіону Міністерства оборони України, оформлене протоколом № 238 від 08 травня 2014 року.
Зобов`язати Військово-лікарську комісію Західного регіону Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , скеровану Івано-Франківським військовим комісаріатом за № 4/4343/7 від 07.10.2013 року.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя /підпис/ Боршовський Т.І.

Постанова складена в повному обсязі 04.01.2016 року.