Справа № 2а/1570/3900/11
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" грудня 2015 р. м. Київ К/9991/21234/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Латишева Л.П.,

за участю:

представника позивача - Струкової Крістіни Олексіївни,

представника відповідача - Шипілової Софії-Христини Ігорівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року

у справі № 2а/1570/3900/2011

за позовом Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків по роботі з великими платниками податків у місті Одесі

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Державне підприємство «Одеський морський торговельний порт» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків по роботі з великими платниками податків у місті Одесі (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 27 квітня 2011 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2011 року позов був задоволений у повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі № від 27 квітня 2011 року.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2011 року було скасовано та прийнято нову постанову, якою позов залишено без задоволення.

В касаційній скарзі ДП «Одеський морський торговельний порт», посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року та залишити в силі постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2011 року.

У запереченні на касаційну скаргу СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі провела невиїзну перевірку ДП «Одеський морський торговельний порт» з питання достовірності даних податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2010 року, сформованих за рахунок взаємовідносин з ПП «Статут-Сервіс», за результатами якої був складений акт № 127/15-3/01125666/7 від 07 квітня 2011 року.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені вимоги підпункту «д» підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7, підпунктів 7.4.2, 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до завищення від'ємного значення з податку на додану вартість за грудень 2010 року на суму 653,00 грн.

Зокрема, в акті перевірки було вказано, що ДП «Одеський морський торговельний порт» (покупець) неправомірно включило до складу податкового кредиту грудня 2010 року податок на додану вартість у загальній сумі 1057,29 грн. (у тому числі: по рядку 10.1 - 653,83 грн., по рядку 10.2 - 403,46 грн.) на підставі податкових накладних, виписаних ПП «Статут-Сервіс» (постачальником) згідно договору поставки № КД-15322 від 24 вересня 2010 року, оскільки згідно акту ДПІ у Біляївському районі від 18 березня 2011 року № 473/23/34281107 «Про неможливість проведення документальної перевірки ПП «Статут-Сервіс» з питань правомірності нарахування податкового кредиту з податку на додану вартість за період з 01 грудня 2010 року по 31 грудня 2010 року» на момент складення цього акту щодо ПП «Статут-Сервіс» направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням, що свідчить про те, що у ПП «Статут-Сервіс» відсутній технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби, а правочини, укладені цим підприємством з іншими контрагентами за період з 01 грудня 2010 року по 31 грудня 2010 року, не спричиняють реального настання правових наслідків, а тому є нікчемними.

27 квітня 2011 року СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове повідомлення-рішення , яким згідно з пунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України збільшила ДП «Одеський морський торговельний порт» суму грошового зобов'язання за платежем: податок на додану вартість на 817,29 грн., у тому числі: 653,83 грн. - за основним платежем, 163,46 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з виходив з того, що збільшення податковим органом позивачу суми грошових зобов'язань з податку на додану вартість є безпідставним, оскільки порушення контрагентом постачальника позивача правил здійснення податкової дисципліни та господарської діяльності не є підставою для позбавлення позивача права на отримання податкової вигоди у зв'язку з відсутністю доказів недобросовісності такого платника, з урахуванням того, що реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентом підтверджена належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, складеними належним чином зареєстрованою юридичною особою та платником податку на додану вартість.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволення позовних вимог, виходив з того, що актом ДПІ у Біляївському районі від 18 березня 2011 року № 473/23/34281107 було встановлено неможливість здійснення ПП «Статут-Сервіс» господарської діяльності.

Однак, погодитись з такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не може, з огляду на наступне.

За приписами підпункту 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками реквізити, визначені цим підпунктом, зокрема, місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість (підпункт «д»).

Абзацом 3 підпункту 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Відповідно до абзацу 1 підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Абзацом 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з абзацом 2 підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для відповідальності платника податку є не підтвердження сум податку, включеного до податкового кредиту, на момент перевірки платника податку.

При цьому, відповідальність за правильність виписування податкової накладної покладена не на покупця, а на продавця товарів.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд касаційної інстанції, що недоліки в заповненні реквізитів податкових накладних, не роблять накладні недійсними та не свідчать про їх неналежність та недопустимість як доказів.

Виходячи з аналізу наведених положень Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), підставою для формування податкового кредиту є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка видається платником податку, що поставляє товари (роботи, послуги), на підтвердження здійснення такої поставки.

Тобто, Закон України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язує виникнення у платника податку на додану вартість права на включення сплачених ним сум податку до податкового кредиту із фактичним виконанням робіт (послуг) чи поставкою товарів, у ціні яких цей податок сплачений, а визначальним для бюджетного відшкодування є фактична сплата отримувачем товарів (робіт та послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (робіт та послуг).

У справі, що розглядається, суд першої інстанції встановив, що господарські операції з придбання позивачем у ПП «Статут-Сервіс» цементу мали реальний характер, що підтверджується належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а саме: податковими та видатковими накладними і платіжними дорученнями (арк. справи 30-37).

Також, матеріали справи містять податкову декларацію ПП «Статут-Сервіс» з податку на додану вартість за грудень 2010 року та розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за грудень 2010 року, за показниками яких ПП «Статут-Сервіс» задекларувало податкові зобов'язання по господарських операціях з позивачем у розмірі 1057,29 грн. (арк. справи 52-57).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем були виконані всі необхідні умови, передбачені статтею 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Крім іншого, колегія суддів вказує, що відповідно до пункту 4.4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення перевірок підтвердження отриманих від платника податків (іншої особи) відомостей стосовно відносин з контрагентами та дотримання податкового законодавства, затверджених наказом ДПА України від 01 жовтня 2008 року № 622 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести перевірку контрагента, зокрема у зв'язку із зняттям з обліку, встановленням відсутності контрагента (посадових осіб контрагента) за місцезнаходженням, відповідальний підрозділ не пізніше 2-х робочих днів від дати надходження запиту складає акт «Про неможливість проведення перевірки контрагента з питань підтвердження отриманих від платника податків (іншої особи) відомостей» (додаток 3) та вживає відповідні заходи, передбачені Порядком взаємодії.

З наведеного слідує, що акт про неможливість проведення перевірки контрагента складається не за результатами проведення зустрічної звірки чи перевірки суб'єкта господарювання, а у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, з огляду на що зазначений акт може бути лише носієм інформації щодо наявності фактів, які унеможливлюють проведення зустрічної звірки та не може містити інформацію щодо фінансово-господарських відносин суб'єктів господарювання.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність оспорюваного податкового повідомлення-рпішення та наявність підстав для його скасування, з огляду на що суд апеляційної інстанції дійшов неправомірного висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Враховуючи вищевикладене, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року підлягає скасуванню із залишенням в силі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2011 року.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 226, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державного підприємства «Одеський морський торговельний порт» задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2012 року скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 05 вересня 2011 року залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна