Справа № 2а-9094/09/1570
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Київ К/9991/5994/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Бившевої Л.І.,

суддів: Лосєва А.М., Шипуліної Т.М.,

секретар судового засідання Латишева Л.П.,

за участю:

представника позивача - Карпенко Ірини Вікторівни,

представника відповідача - Шипілової Софії-Христини Ігорівни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року

у справі № 2а-9094/09/1570

за позовом Державного підприємства «Одеська залізниця»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А :

Державне підприємство «Одеська залізниця» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі (далі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 12 червня 2009 року № /0 в частині визначення суми податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток у розмірі 601734,70 грн., з яких: 422560,00 грн. - за основним платежем, 179174,70 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року позов був задоволений частково. Скасовано податкове повідомлення-рішення СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі від 12 червня 2009 року № /0 в частині зобов'язань у розмірі 585086,20 грн., з яких за основним платежем - 411461,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 173625,20 грн. В решті позовних вимог було відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року було залишено без змін.

В касаційній скарзі СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

У запереченні на касаційну скаргу ДП «Одеська залізниця», посилаючись на те, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року є законними та обґрунтованими, а положення касаційної скарги жодним чином це не спростовують, просить відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено наступне.

СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі була проведена планова виїзна перевірка ДП «Одеська залізниця» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2007 року по 31 грудня 2008 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2007 року по 31 грудня 2008 року, за результатами якої складений акт від 29 травня 2009 року № 316/15-1/01071315/2.

За висновками акту перевірки позивачем були порушені, зокрема, вимоги підпункту 2.2.2 пункту 2.2 статті 2, підпунктів 4.1.1, 4.1.4, 4.1.6 пункту 4.1 статті 4, пункту 5.1 статті 5, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 5.3.2 пункту 5.3 статті 5, підпунктів 5.4.8, 5.4.10 пункту 5.4 статті 5, пункту 5.9 статті 5, підпункту 8.1.4 пункту 8.1 статті 8, підпунктів 8.2.1, 8.2.2 пункту 8.2 статті 8, підпункту 8.3.1 пункту 8.3 статті 8, підпунктів 8.4.1, 8.4.8, 8.4.9 пункту 8.4 статті 8, підпункту 11.3.1 пункту 11.3 статті 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пункту 3.1 розділу 3 наказу ДПА України від 29 березня 2003 року № 143 «Про затвердження форми декларації з податку на прибуток підприємств та Порядку її складання», в результаті чого занижено податок на прибуток у періоді, який перевірявся, на загальну суму 457077,00 грн., у тому числі: за 2 квартал 2007 року - 15862,00 грн., за 3 квартал 2007 року - 39035,00 грн., за 4 квартал 2007 року - 135694,00 грн., за 1 квартал 2008 року - 56026,00 грн., за 2 квартал 2008 року - 15504,00 грн., за 3 квартал 2008 року - 17969,00 грн., за 4 квартал 2008 року - 176987,00 грн.

12 червня 2009 року СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі на підставі вказаного акту перевірки прийняла податкове-повідомлення-рішення № /0, яким згідно з підпунктом «б» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначила ДП «Одеська залізниця» суму податкового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем: податок на прибуток у розмірі 653510,20 грн., в тому числі: 457077,00 грн. - за основним платежем, 196433,20 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що висновок податкового органу щодо протиправного не включення позивачем до складу валових доходів по Дорожньому фізкультурно-спортивному клубу «Локомотив» вартості спортивних послуг, наданих структурним підрозділам ДП «Одеська залізниця», включення до складу валових витрат витрати зі сплати податку за землю, не включення до складу валового доходу суми компенсації за недостачу, яка перерахована до державного бюджету, та включення до складу валових витрат вартості послуг з оцінки майна, є безпідставним та необґрунтованим. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що: сума компенсації, отримана позивачем від ТОВ «Едельвейс Плес», внаслідок зруйнованих основних засобів 1 групи (за виключенням податку на додану вартість, а також суми компенсації, перерахованої до державного бюджету) підлягає включенню до складу валового доходу; позивач неправомірно визначив амортизаційні відрахування за 4 квартал 2008 року, виходячи із терміну корисного використання отриманої ліцензії на надання послуг фіксованого міжміського телефонного зв'язку із застосуванням лінійного методу; позивач неправомірно збільшив балансову вартість основних фондів 2 групи на вартість придбаного легкового автомобіля з урахуванням податку на додану вартість.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Як вбачається з акту перевірки, підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток слугував висновок податкового органу про те, що ДФСК «Локомотив» у періоді, який перевірявся, не включило до складу валових доходів вартість спортивних послуг, які були надані структурним підрозділам ДП «Одеська залізниця», загальній сумі 27140,00 грн.

Відповідно до пункту 1.31 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) продаж товарів - це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію, незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів. Не вважаються продажем операції з надання товарів у межах договорів комісії, схову (відповідального зберігання), доручення, інших цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу прав власності на такі товари. Продаж результатів робіт (послуг) - це будь-які операції цивільно-правового характеру з надання результатів робіт (послуг), з надання права на користування або на розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими ніж товари, об'єктами власності за компенсацію, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг). Продаж результатів робіт (послуг) включає, зокрема, надання права на користування товарами у межах договорів лізингу (оренди), продаж, передачу права на підставі авторських або ліцензійних договорів, а також інші способи передачі об'єктів авторського права, патентів, знаків для товарів і послуг, інших об'єктів права інтелектуальної, в тому числі промислової, власності.

Згідно з підпунктом 4.1.1 пункту 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) валовий доход включає загальні доходи від продажу товарів (робіт, послуг), у тому числі допоміжних та обслуговуючих виробництв, що не мають статусу юридичної особи, а також доходи від продажу цінних паперів, деривативів, іпотечних сертифікатів участі, іпотечних сертифікатів з фіксованою дохідністю, сертифікатів фондів операцій з нерухомістю (за винятком операцій з їх первинного випуску (розміщення), операцій з їх кінцевого погашення (ліквідації) та операцій з консолідованим іпотечним боргом відповідно до закону).

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджується матеріалами справи, зокрема, Положенням про відокремлений структурний підрозділ - ДФСК «Локомотив», затвердженим начальником ДП «Одеська залізниця» (т.1 арк. справи 42-48) та витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (т.1 арк. справи 49-50), ДФСК «Локомотив» є структурним підрозділом ДП «Одеська залізниця» та надавало послуги іншим структурним підрозділам ДП «Одеська залізниця», тобто у межах однієї юридичної особи, що не призводить до переходу права власності на такі послуги.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що надання спортивних послуг ДФСК «Локомотив» іншим структурним підрозділам позивача не можна вважати продажем послуг, з огляду на що ДФСК «Локомотив» правомірно не включало їх вартість до складу валових доходів структурного підрозділу, з урахуванням того, що ДФСК «Локомотив» відноситься до об'єктів соціальної сфери, у зв'язку з чим витрати на його утримання не відносяться до складу валових витрат відповідно до положень підпункту 5.4.9 пункту 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Як вбачається з матеріалів справи, ДФСК «Локомотив» у період з 20 листопада 1946 року по 01 січня 2008 року користувалося земельною ділянкою площею 2,32 га, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, 3, на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 1181 від 20 листопада 1946 року «Про відведення Управлінню Одеської залізниці для спорудження складських приміщень» відповідну дільницю на території колишнього стадіону «Локомотив».

20 березня 2006 року між ДП «Одеська залізниця» та ТОВ «Едельвейс Плес» був укладений договір № ОД/НФ-06-247-НЮ, відповідно до умов якого ТОВ «Едельвейс Плес» за рахунок власних коштів здійснює проектування, фінансування будівництва та здачу в експлуатацію житлового комплексу на обумовленій земельній ділянці, розташованій за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва - територія незавершеної реконструкції комплексу стадіонів «Локомотив» (т.1 арк. справи 51-55).

26 грудня 2007 року між ТОВ «Едельвейс плес» і Одеською міською радою був укладений договір оренди землі, згідно з яким орендарю з 01 січня 2008 року надано в короткострокову оренду земельну ділянку площею 2,0978 га за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Цвєтаєва, 11, для проектування й будівництва жилого будинку. У період оформлення землевідводу з 20 березня 2006 року по 01 січня 2008 року до укладення договору оренди ТОВ «Едельвейс Плес» відшкодовувало позивачу витрати на сплату податку за землю.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом.

Статтею 5 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди. Суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар.

За змістом частини 1 статті 15 Закону України «Про плату за землю» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) власники землі та землекористувачі сплачують земельний податок, а також орендну плату за земельні ділянки державної та комунальної власності з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У частинах 1, 2 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Статтею 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 Земельного кодексу України та 377 Цивільного кодексу України.

Зокрема, частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції від 02 березня 2006 року) було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Згідно з частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України (в редакції від 20 червня 2007 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Таким чином, положення статті 120 Земельного кодексу України не забороняли ТОВ «Едельвейс плес» як фактичному землекористувачу до дати оформлення договору, який посвідчує право користування земельною ділянкою, відшкодовувати позивачу витрати на сплату податку за землю, які останній сплачував до бюджету як особа, якій така земельна ділянка була виділена на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №1181 від 20 листопада 1946 року.

Відповідно до підпункту 5.2.5 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових витрат включаються суми внесених (нарахованих) податків, зборів (обов'язкових платежів), установлених Законом України «Про систему оподаткування» (крім тих, що прямо не визначені у переліку податків, зборів (обов'язкових платежів), визначених зазначеним Законом), включаючи акцизний збір та рентні платежі, а також збір у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на електричну та теплову енергію, за винятком податків, зборів (обов'язкових платежів), передбачених підпунктами 5.3.3, 5.3.4, та пені, штрафів, неустойок, передбачених підпунктом 5.3.5 цієї статті.

Оскільки з 20 листопада 1946 року по 01 січня 2008 року ДФСК «Локомотив» володів земельною ділянкою на праві постійного користування відповідно до статті 92 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та сплачував податок за землю відповідно до вимог статей 2, 7, 15 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), то позивач мав право віднести до складу валових витрат суму сплаченого податку на землю в сумі 133555,79 грн.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ДФСК «Локомотив» було проведено інвентаризацію активів та зобов'язань станом на 01 січня 2008 року, за результатами якої вставлено нестачу у сумі 13277,00 грн. (встановлено відсутність у наявності будівель та споруд стадіону остаточною вартістю 13277,00 грн.), у зв'язку з чим на адресу ТОВ «Едельвейс Плес» (винної особи) позивачем був надісланий лист від 25 січня 2008 року №НФ-10/27 про відшкодування збитків у розмірі 32533,96 грн.

Зазначена сума збитків була розрахована відповідно до Порядку визначення розміру збитків від розкрадення, нестачі, знищення матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 116 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яким визначено, що зі стягнутих сум підприємству відшкодовуються лише прямі збитки, а залишок коштів перераховується до Державного бюджету України.

За визначенням, наведеним у пункті 4.1 статті 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), валовий доход - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Згідно з положеннями підпункту «а» підпункту 8.4.9 пункту 8.4 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі коли страхова організація або інша юридична чи фізична особа, визнана винною у заподіяній шкоді, компенсує платнику податку втрати, пов'язані з виникненням обставин, визначених у підпункті 8.4.8 цього пункту, платник податку в податковий період, на який припадає така компенсація, збільшує валовий дохід на суму компенсації за основні фонди групи 1 (окремий об'єкт основних фондів групи 1).

Як встановлено судами попередніх інстанцій, сума компенсації, отримана позивачем від ТОВ «Едельвейс Плес» внаслідок зруйнованих основних засобів 1 групи, за виключенням суми податку на додану вартість та суми, перерахованої до Державного бюджету України, склала 13277,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що саме ця сума повинна включатися до складу валових доходів позивача, оскільки сума перерахованих до Державного бюджету коштів у розмірі 16545,84 грн. в силу положень пункту 4.1 статті 4, підпункту 8.4.8 пункту 8.4 статті 8 Закону України «Про податок на прибуток» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до складу валових доходів не влючається, оскільки не залишається у платника податку.

Крім викладеного вище, підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток слугував висновок податкового органу про завищення позивачем валових витрат внаслідок неправомірного включення до їх складу вартості послуг з оцінки майна у загальній сумі 1465917,00 грн.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Підприємство самостійно визначає облікову політику підприємства та обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних.

Згідно з пунктом 4.6 статті 4 Облікової політики, затвердженої наказом начальника ДП «Одеська залізниця» від 24 грудня 2007 року № 620/Н, об'єкт основних засобів переоцінюється, якщо залишкова вартість його об'єкта суттєво відрізняється від його справедливої вартості на дату балансу та за умови врахування результатів переоцінки у фінансових планах структурних підрозділів. Переоцінка основних засобів тієї групи (підгрупи), об'єкти якої вже зазнали переоцінки, надалі має проводитись з такою регулярністю, щоб їх залишкова вартість на дату балансу суттєво не відрізнялась від справедливої вартості (т.1 арк. справи 59-62).

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 16 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підприємство може переоцінювати об'єкт основних засобів, якщо залишкова вартість цього об'єкта суттєво відрізняється від його справедливої вартості на дату балансу. У разі переоцінки об'єкта основних засобів на ту саму дату здійснюється переоцінка всіх об'єктів групи основних засобів, до якої належить цей об'єкт. Переоцінка основних засобів тієї групи, об'єкти якої вже зазнали переоцінки, надалі має проводитися з такою регулярністю, щоб їх залишкова вартість на дату балансу суттєво не відрізнялася від справедливої вартості.

Пунктом 19 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що сума дооцінки залишкової вартості об'єкта основних засобів включається до складу додаткового капіталу, а сума уцінки - до складу витрат, крім випадків, що наведені в пункті 20 Положення (стандарту) 7.

Згідно з пунктом 31 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) втрати від зменшення корисності об'єктів основних засобів включаються до складу витрат звітного періоду із збільшенням у балансі суми зносу основних засобів, а щодо об'єктів основних засобів, відображених в обліку за переоціненою вартістю, - відображаються у порядку, передбаченому абзацом другим пункту 20 Положення (стандарту) 7.

Приписами підпункту 36.3.3 пункту 36 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що у примітках до фінансової звітності щодо кожної групи основних засобів наводиться така інформація, зокрема, сума зміни первісної (переоціненої) вартості та зносу основних засобів у результаті переоцінки.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, проведення переоцінки основних засобів зумовлене необхідністю відображення у бухгалтерському обліку достовірної інформації щодо вартості (первісної, переоціненої та залишкової) відповідних груп основних засобів у фінансовій звітності підприємства.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За визначенням, наведеним у пункті 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що валові витрати виробництва та обігу - це сума будь - яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів послуг), які придбаваються (виготовляються) таким, платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач правомірно включив до складу валових витрат вартість послуг переоцінки основних засобів.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог та скасування оспорюваного податкового повідомлення-рішення в частині визначення позивачу податкових зобов'язань (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) з податку на прибуток у розмірі 585086,20 грн.

Доводи касаційної скарги викладеного не спростовують.

З огляду на те, що касаційна скарга не містить посилань на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень згідно положень частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, касаційна скарга СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі підлягає залишенню без задоволення, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року та ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року підлягають залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у місті Одесі залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2010 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2011 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: _____________________ Л.І. Бившева

Судді: _____________________ А.М. Лосєв

_____________________ Т.М. Шипуліна