Справа № 802/3976/15-а
Суддя: Віятик Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2016-01-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 січня 2016 р. Справа № 802/3976/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Віятик Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренка Ігоря Валерійовича

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Євчук Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Головного управління Національної поліції у Вінницькій області

про: скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробіту за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

27.11.2015 до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу №5 о/с від 19.11.2015 про звільнення зі служби в поліції, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.11.2015 до дня поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим що, оскаржуваний наказ є протиправним, виданим з порушенням вимог чинного законодавства, тому підлягає скасуванню, оскільки поданий ним 17.11.2015 рапорт на звільнення за власним бажанням без зазначення у ньому дати з якої бажає звільнитись. Разом з тим, 18.11.2015 позивач відкликав свій рапорт про звільнення.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з вказаних підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог вказавши на те, що звільнення позивача відбулось у відповідності до «Закону України «Про Національну поліцію». Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що майор поліції ОСОБА_1 в Національній поліції почав працювати з 07.11.2015 та проходив службу на посаді начальника слідчого відділення Ладижинського відділу поліції Бершадського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області. До цього службу проходив в органах внутрішніх справ на посадах: оперуповноваженого групи кримінальної міліції у справах неповнолітніх Ладижинського МВ, слідчого СВ Ладижинського МВ, слідчим відділу розслідування ДТП (підпорядкованого СУ) УМВС України у Вінницькій області, слідчого СВ Ладижинського МВ, старшого слідчого СВ Ладижинського МВ, начальника СВ Ладижинського МВ, старшого слідчого СВ Піщанського РВ, першого заступника начальника Ладижинського МВ УМВС України у Вінницькій області - начальника слідчого відділення.

17.11.2015 майор поліції ОСОБА_1 звернувся до керівництва Ладижинського відділу поліції Бершадського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області з рапортом про звільнення його з Національної поліції за власним бажанням. До рапорту додано службове посвідчення НОМЕР_1.

Крім того, рапорт містить погодження начальника Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_3 та т.в.о. начальника СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4

Відтак, наказом відповідача № 5 о/с від 19.11.2015, підписаного тимчасово виконуючого обов'язки начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції за власним бажанням за п. 7 ст. 77 Закону України "Про національну поліцію".

На думку позивача оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню з огляду на те, що ним було 18.11.2015 відкликано свій рапорт про звільнення за власним бажанням та поданий рапорт про звільнення за власним бажанням не оформлений у відповідності до п. 68 цього Положення про проходження служби особи рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішні справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991 (далі - Положення).

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду для скасування протиправного наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Визначаючись щодо позовних вимог суд враховує наступне.

У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 «Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Як уже зазначалось позивач до звільнення працював на посаді начальника слідчого відділення Ладижинського відділу поліції Бершадського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Відтак, на переконання суду спірні правовідносини у даній справі регулюються Законом України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIІI, як спеціальним законом.

В преамбулі Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що цей Закон визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у тому числі, за власним бажанням.

Разом з тим, позивач вказує, що у даних правовідносинах необхідно застосовувати Положення про проходження служби особи рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішні справ, затвердженого постановою кабінету Міністрів України № 114 від 29.07.1991.

Згідно з п. 68 цього Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Така позиція законодавця, вважає позивач, на відміну від загального правила про обов'язок попередити власника чи уповноважений ним орган про звільнення за власним бажанням за два тижні, обумовлена особливим правовим положенням працівника органу внутрішніх справ, що стосується, наприклад, виконання ним обов'язків по забезпеченню безпеки громадян та громадського порядку, здійснення оперативно-розшукових заходів тощо.

Таким чином, на думку позивача, видача відповідачем наказу про його звільнення зі служби до закінчення передбаченого п. 68 Положення про проходження служби особи рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішні справ строку є протиправним.

Однак, проаналізувавши норми Закону України «Про Національну поліцію», суд дійшов висновку, що даним спеціальним нормативно-правовим актом не передбачено строку, який би мав відпрацювати поліцейський з моменту подачі рапорта про звільнення до моменту звільнення. Одночасно слід зазначити, що іншого нормативного-правового акту, який би регулював проходження служби у поліції немає.

В пункті 1 Положення зазначено, що це положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Відтак, суд дійшов висновку, що Положення про проходження служби особи рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішні справ у даних правовідносинах не застосовується, а застосовується до проходження служби у міліції.

Загальними нормами, зокрема ст. 38 КЗпП України, передбачена можливість розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника, в тому числі і у коротший строк.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 17.11.2015 подав рапорт про звільнення, де містяться погодження начальника Ладижинського ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області та т.в.о. начальника СУ ГУНП у Вінницькій області, тобто дата погоджена керівництвом, тим самим сторони домовились про звільнення у коротший строк.

Крім того, позивачем зазначено, що ним 18.11.2015 було подано рапорт про відкликання рапорта про звільнення, однак вказаний факт не знайшов свого підтвердження, про що свідчить відсутність відповідного запису 18.11.2015 у Журналі реєстрації вхідної документації відповідача. В судовому засіданні позивач пояснив, що усно та письмово із заявами про відкликання рапорту про звільнення до керівництва не звертався.

Разом з тим, слід відмітити, що позивачем при звільнені підписав розписку, в якій зокрема зазначено, що ОСОБА_1 претензій до працівників управління кадрового забезпечення УМВС не має.

Таким чином, враховуючи подання ОСОБА_1 17.11.2015 рапорта про звільнення за власним бажанням, на переконання суду т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції у Вінницькій області керуючись п. 7 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про Національну поліцію» правомірно видано наказ № 5 о/с від 19.11.2015 про звільнення майора поліції ОСОБА_1.

За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 5 о/с від 19.11.2015.

Враховуючи відсутність підстав для визнання протиправним та скасування наказу № 5 о/с від 19.11.2015 - відсутні й підстави для задоволення позову в решті вимог, а саме про поновлення на роботі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Згідно з частиною другою статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно статтями 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак, зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, чого позивачем зроблено не було.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем не переконують у підставності позовних вимог.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Мотивація та докази, надані позивачем не дають суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції позивача покладеної в основу оскаржуваного рішення.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до статті 94 КАС України відшкодування судових витрат позивачеві, якому відмовлено у позові не передбачено.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, Вінницький окружний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повінстю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя/підпис/ Віятик Наталія Володимирівна

Згідно з оригіналом.

Суддя:

Секретар: