Справа № 456/3574/14а,2а/456/65/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 р. Справа № 876/5396/15
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря Бадівської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року у справі за її позовом до Підгірцівської сільської ради Стрийського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_2, про визнання частково незаконним та про часткове скасування рішення сільської ради,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до Підгірцівської сільської ради Стрийського району Львівської області (далі Сільська рада) в якому просила визнати частково незаконним та частково скасувати рішення відповідача від 02.08.2012 №688 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці та видачі державних актів на право власності на землю гр. ОСОБА_2Я.» (далі Рішення №688) в частині, що стосується земельної ділянки, площею 0,08га в урочищі «Загони» в с.Підгірці Стрийського району, мотивуючи позовні вимоги тим, що спірна частина земельної ділянки з 2001 року перебувала в її спільному з чоловіком ОСОБА_3 користуванні, та у встановленому порядку не вилучалася. Має переважне право на її приватизацію.

Постановою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року у справі №456/3574/14-а в позові відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржила позивачка, яка покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати відповідну постанову та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві, яким суд не дав належної правової оцінки. Додатково зазначає, що Сільська рада почала вчиняти дії на виконання Рішення №688, прийнявши рішення від 24.09.2014 №1240 «Про внесення змін в рішення сесії Підгірцівської сільської ради №688 від 2.08.2012 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації по підготовці до видачі державних актів на право власності на землю гр. ОСОБА_2Я.» (далі Рішення №1240).

Третя особа в письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивачки та третьої особи, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що чоловік позивачки не оформив у встановленому порядку право власності на спірну земельну ділянку (не виділялася в натурі на місцевості та не була закріплена довгостроковими межовими знаками, відсутні відповідні записи у погосподарських книгах та земельно-облікових документах) та не отримав відповідний документ, який би посвідчував таке право, така не була предметом спадкового майна після його смерті. Після смерті ОСОБА_3 земельна ділянка знову перейшла у комунальну власність територіальної громади. Факт користування спірною земельною ділянкою з 2001 року не підтверджений жодними доказами. Брат покійного чоловіка позивачки ОСОБА_4 у випадку порушення його прав та законних інтересів вправі сам звернутися із самостійним позовом до суду.

Такі висновки суду першої інстанції є частково правильні, з огляду на таке.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення його права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та відповідно заявляючи підставу для предявлення даного позову, позивачка фактично покликалася на те, що спірна земельна ділянка перебувала у правомірному користуванні її чоловіка ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Сільської ради (далі Виконком) від 27.12.2001 №103 «Про вилучення і надання земельних ділянок» (далі Рішення №103), та вважала, що у звязку із його смертю, має переважне право на її приватизацію.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Як передбачено ч.1 ст.2 цього ж Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Із наведених положень убачається, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.

Таким чином, підставами для визнання актів недійсними, є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеної законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт. Крім того, обовязковою умовою визнання акта недійсним є порушення у звязку з прийняттям відповідного акта прав та законних інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Відтак, необхідно встановити, чи дійсно порушуються права чи інтереси позивачки у звязку із прийняттям Рішення №688, а також зясувати, в чому саме полягає порушення її законних прав та інтересів.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є обєктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

ОСОБА_5 до статей 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Субєктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України (далі ЗК) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Статтею 116 ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Отже, розпорядження землями від імені Українського народу здійснюють органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

ОСОБА_5 до частин 1, 2 ст.118 ЗК громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

У п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі Закон №280/97-ВР) визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено, що Рішенням №688 надано ОСОБА_2 дозвіл на виготовлення технічної документації по підготовці та видачі державних актів на право власності на землю орієнтованою площею 0,38га в с.Підгірці, а саме, для ведення особистого селянського господарства в урочищах: «Городи» - 0,18га; «Загони» - 0,20га (а.с.9).

Із записів у погосподарських книгах та земельно-облікових документах Сільської ради №0113-1 вбачається, що у користуванні (закріплена) ОСОБА_2 перебуває земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,44га (а.с.14).

Позивачка була дружиною ОСОБА_3, який помер 12.04.2006 (а.с.4-6).

Немає жодних належних і допустимих доказів про те, що у правомірному користуванні ОСОБА_3, а після його смерті ОСОБА_1, перебувала земельна ділянка площею 0,08га в урочищі «Загони» в с.Підгірці.

Даючи правову оцінку Рішенню №103 апеляційний суд відзначає таке.

Ршенням №103 Виконком, керуючись статями 19, 33 Земельного кодексу України (від 18.12.1990 №561-XII; далі ЗК 1990 року) вилучив у ОСОБА_6 земельну ділянку в розмірі 0,08га в урочищі «Загони» в с.Підгірці та надав дану земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 0,04га (а.с.7).

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

У відповідності до частин 1-3, 8 ст.17 (Передача земельних ділянок у власність ОСОБА_5 народних депутатів) ЗК 1990 року (в редакції, чинній на час прийняття Рішення №103) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться ОСОБА_5 народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ОСОБА_5 народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

ОСОБА_5 народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) ОСОБА_5 народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) ОСОБА_5 народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими ОСОБА_5 народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Стаття 19 ЗК 1990 року регулювала питання надання земельних ділянок у користування.

Так, сільські, селищні ОСОБА_5 народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів (ч.1).

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок (частини 5, 6).

За змістом статей 22, 23 цього ж Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними ОСОБА_5 народних депутатів.

За п.7 Перехідних положень ЗК громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Як наведено вище, на цей момент (прийняття Рішення №103) вже діяв Закон №280/97-ВР, а відповідно і вимоги, передбачені п.34 ч.1 ст.26 такого.

Системний аналіз наведених вимог ЗК 1990 року та Закону №280/97-ВР дає підстави для висновку, що на момент прийняття Рішення №103 повноваження щодо передачі земельних ділянок у колективну та приватну власність були надані, зокрема, виключно сільським радам, а не їх виконавчим комітетам, така передача здійснювалася за проектом відведення земельної ділянки, і посвідчувалася відповідним державним актом.

ЗК 1990 року та Законом №280/97-ВР, в редакції, чинній на час прийняття Рішення №103, вже не надавалося право радам народних депутатів делегувати свої повноваження в галузі земельних відносин відповідним виконавчим комітетам.

Додатково, Сільська рада у листі від 17.04.2013 №02-24/129 підтверджує несплату позивачкою плати за землю за спірну земельну ділянку (а.с.8).

Отже, оскарженим Рішенням №688 права позивачки не порушені за жодних обставин, оскільки ні її покійний чоловік ОСОБА_3, ні вона, не набули право власності або право користування спірною земельною ділянкою.

Також є безпідставним покликання позивачки на тривале фактичне користування спірною земельною ділянкою, як підстави для набуття права на неї.

ОСОБА_5 до ст.119 ЗК громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, зі змісту вказаної статті вбачається, що сама по собі наявність строку набувальної давності не є єдиною та безпосередньою підставою для виникнення у особи права власності або права користування земельною ділянкою. Вона є лише умовою для застосування інших способів встановлення цих прав. Набувальна давність користування земельною ділянкою згідно з вказаною статтею є лише підставою для звернення до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з відповідним клопотання щодо офомлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Разом з тим, за змістом п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України таке право в особи може виникнути не раніше 01.01.2017.

Таким чином, можна прийти до висновку, що ні ОСОБА_3, ні позивачка жодних прав на спірну земельну ділянку, у встановленому, як раніше (станом на 2001 рік), так і в подальшому, чинним законодавством, не набули.

Отже, з врахуванням всього вищенаведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що Рішення №688 прийнято Сільською радою відповідно до вимог земельного законодавства, без порушення прав та законних інтересів позивачки.

І останнє.

Рішення, прийняті субєктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин 1, 2 ст.55 Конституції України.

Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних субєктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Частиною 4 ст.6 КАС передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

В матеріалах справи наявна ухвала Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2013 року у справі №456/4687/13-а про відмову у відкриті провадження у цій адміністративній справі за аналогічним позовом, з підстав передбачених п.1 ч.1 ст.109 КАС. В ухвалі розяснено, що позивачці слід звернутися до суду із цим позовом в порядку цивільного судочинства (а.с.17).

Частиною 5 ст.109 КАС визначено, що повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

За змістом п.2 ч.1 цієї ж статті суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі лише, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили, зокрема, ухвала суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі.

В продовження, суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами (п.4 ч.1 ст.157 КАС).

Тобто, формально постановлена ухвала Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 серпня 2013 року є перешкодою для звернення позивачки із цим позовом та розгляду даної справи.

Водночас треба констатувати, що ухвалою апеляційного суду Львівської області від 19 червня 2014 року скасовано рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11 лютого 2014 року в цивільній справі №456/5261/13-ц за аналогічним позовом та закрито провадження у цій справі (а.с.15-16, 31-34).

Враховуючи наведене, апеляційний суд звертає увагу, що в рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ, Суд) від 23 листопада 2014 року, ухваленому у справі «Вінтман проти України» (набуло статусу остаточного 23 січня 2015 року) констатовано порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (право на повагу до приватного сімейного життя) та ст.13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) у поєднанні з порушенням ст.8 Конвенції.

У цьому рішенні ЄСПЛ зазначив, що відсутність ясності як у законодавстві, так і в судовій практиці стосовно підсудності адміністративним судам рішень пенітенціарних органів про переведення засуджених з однієї колонії до іншої достатня, щоб показати Суду, що зазначений засіб юридичного захисту не може вважатися «ефективним» ані в теорії, ані на практиці.

Додатково, Рішенням від 17 січня 2013 року у справі «Мосендз проти України» (17 квітня 2013 року набуло статусу остаточного), ЄСПЛ, серед іншого, встановив порушення ст.13 Конвенції з огляду на те, що позов заявниці про відшкодування моральної шкоди залишився без розгляду і вона не мала національного засобу юридичного захисту за її скаргами у звязку з юрисдикційним конфліктом між національними цивільними та адміністративними судами.

Відтак, юрисдикційна невизначеність у вирішенні справ даної категорії, яка фактично існує в судовій системі України з моменту набрання чинності КАС, не може бути перешкодою для вирішення даної справи в порядку адміністративного судочинства та забезпечення права позивачки на судовий захист.

В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Міркування і твердження позивачки не спростовують правильності основних правових висновків цього рішення, у звязку з чим її апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС, суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 20 квітня 2015 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 22 грудня 2015 року.