Справа № 438/761/15-а
Суддя: Посисень Л. М.
Дата ухвалення: 2015-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 438/761/15-а
Номер провадження № 2-а/438/52/2015
У Х В А Л А

25 грудня 2015 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого-судді Посисень Л.М.

при секретарі Дробчак Г.К.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Бориславі клопотання представника відповідача ОСОБА_1 міської ради Львівської області ОСОБА_2 про закриття провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання протиправним та скасування рішення виконкому ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області № 288 від 17.06.1999 року в частині вимог щодо надання ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки площею 600 кв.метрів для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Дрогобицькій, №138 «а» в м.Бориславі Львівської області, про визнання протиправним та скасування пункту 1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради № 850 від 03.03.2009 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам», в частині вимог щодо приватизації земельної ділянки площею 600 кв.м. в м.Бориславі на вул.Дрогобицькій 138 «а» для громадянки ОСОБА_4 (ід.номер НОМЕР_1), що проживає в м.Борислав на вул.Мазепи 23, про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 від 08.06. 2012 року «Про оформлення права власності на житлові будинки», в частині вимог щодо оформлення право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м. за ОСОБА_4.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 просить визнати протиправним та скасувати рішення виконкому ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області № 288 від 17.06.1999 року в частині вимог щодо надання ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки площею 600 кв.метрів для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Дрогобицькій, №138 «а» в м.Бориславі Львівської області, визнати протиправним та скасувати пункт 1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради № 850 від 03.03.2009 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам», в частині вимог щодо приватизації земельної ділянки площею 600 кв.м. в м.Бориславі на вул.Дрогобицькій 138 «а» для громадянки ОСОБА_4 (ід.номер НОМЕР_1), що проживає в м.Борислав на вул.Мазепи 23, визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 від 08.06.2012 року «Про оформлення права власності на житлові будинки», в частині вимог щодо оформлення право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м. за ОСОБА_4.

В обґрунтування позову, представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 в позовній заяві зазначено, що 17 червня 1999 року ОСОБА_1 міська рада народних депутатів Львівської області, без згоди на вилучення землекористувача ВАТ «ОСОБА_1 завод продтоварів», рішенням № 288 виділила із складу домоволодіння № 138 по вул.Дрогобицькій в м.Бориславі земельну ділянку площею 0,0600 га. та надала її в постійне користування ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку № 138 «а» по вул.Дрогобицькій в м.Бориславі.

В подальшому 03 березня 2009 року, ОСОБА_1 міська рада Львівської області (надалі- відповідач) пунктом 1.3 рішення № 850 передала у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0600 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку №138 «а» по вул.Дрогобицькій.

Разом з тим, пунктом 2 рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 від 08.06.2012 року «Про оформлення права власності на житлові будинки», за ОСОБА_4 оформлено право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м. розміщений на спірній земельній ділянці.

Вказані рішення є незаконними, такими що порушують майнове право позивача у користуванні земельною ділянкою за наступних підстав:

12 жовтня 2004 року, ОСОБА_3 (далі - позивач) та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу серії ВВМ № 818788 від 12 жовтня 2004 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_1 міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 8, придбали в ТзОВ «Завод мінеральних вод» нежитлову будівлю адмінкорпусу розташовану в м.Бориславі, Львівської області по вул.Дрогобицькій, 138 (сто тридцять вісім).

Згідно рішення Дрогобицького державного комунального міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки від 20 жовтня 2004 року про реєстрацію права власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співласниками, в рівних частинах кожний, нежитлової будівлі адмінкорпусу (позначеної на плані під літ. «В-1») загальною площею 161,9 (сто шістдесят одна цілих і девять десятих) кв.м. приналежної до складу домоволодіння 138 (сто тридцять вісім) по вул.Дрогобицькій в м.Бориславі Львівської області. Вказані обставини стверджуються доданим договором ВВМ № 818788 від 12 жовтня 2004 року та витягом про реєстрацію права власності №5134253 від 20.10.2004 року.

Первісним власником домоволодіння 138 по вул.Дрогобицькій (надалі - домоволодіння) був ДКП «ОСОБА_1 завод продовольчих товарів», від якого до позивача та ОСОБА_5 на підставі цивільно-правових угод перейшло право власності на нежитлову будівлю адмінкорпусу.

Відповідно до наказу представництва фонду державного майна України в м.Бориславі від 15.09.1997 року державне комунальне підприємство «ОСОБА_1 завод продтоварів» перетворено у відкрите акціонерне товариство «ОСОБА_1 завод продовольчих товарів».

Рішенням виконавчого комітету ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів № 25 від 20 січня 1983 року «Про результати обміру земель забудованих кварталів № 29, 37, 76 в м.Бориславі та про часткові зміни рішень виконкому від 05.04.79 № 128, від 17.01.80 № 18», за домоволодінням № 138 закріплено в користування земельну ділянку площею - 2488 кв.метри, про що свідчить копія витягу міського державного архіву ОСОБА_1 міської ради № 75/3-6 від 07.05.2015 року.

Відповідно державному акту на право постійного користування землею ЛВ №035, виданому ОСОБА_1 міською радою в червні 1999 року, ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку площею 600 кв.метрів для забудови.

Згідно рішення ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області №288 від 17.06.1999 року, ОСОБА_4 передано земельну ділянку площею 600 кв.метрів (надалі - Земельна ділянка) для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Дрогобицькій, №138 «а» в м.Бориславі.

Натомість вказаним рішенням фактично, без згоди на вилучення, припинено право ВАТ «ОСОБА_1 завод продовольчих товарів» у користуванні частиною земельної ділянки, що входила до складу земель будинковолодіння № 138.

03 березня 2009 року, згідно з пунктом 1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 850 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам», зазначену земельну ділянку було приватизовано ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно державному акту на право власності на земельну ділянку ЯЗ №225877, виданому 20.05.2009 року управлінням Держкомзему у місті Бориславі Львівської області, ОСОБА_4 передано у власність вказану земельну ділянку.

08 червня 2012 року, відповідно до пункту 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 «Про оформлення права власності на житлові будинки», за ОСОБА_4 оформлено право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м. розміщений на спірній земельній ділянці.

Відповідно до ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Субєктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Згідно із ч. 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом.

Згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.

Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливості такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Таким чином, стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Конституція України (стаття 13) не виключає можливості для громадян користуватися землею на визначених у законі різних правових титулах, гарантуючи при цьому громадянам право власності на землю.

Чинний Земельний Кодекс України є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116). Однак громадяни і юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Таку позицію висловив Конституційний суд 22 вересня 2005 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) Справа № 1-17/2005 .

Земельний кодекс Української Радянської Соціалістичної Республіки від 8 липня 1970 року (далі - ЗК Української РСР 1970 року), який був чинним на час прийняття рішення виконавчим комітетом ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів від 20 січня 1983 року № 25 «Про результати обміру земель забудованих кварталів №29, 37, 76 в м.Бориславі» щодо надання землекористувачам земельної ділянки площею - 2488 кв.метри для обслуговування будинковолодіння № 138 по вул.Дрогобицька в м.Борислав, встановлював безстрокове (постійне) і тимчасове користування землею (стаття 15).

Землекористувачами визначалися: колгоспи, радгоспи, інші сільськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації і установи; промислові, транспортні, інші несшьськогосподарські державні, кооперативні, громадські підприємства, організації та установи; громадяни (стаття 13).

Згідно зі ст.16 ЗК Української РСР 1970 року надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому ст.ст. 37-41 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 ст.87 ЗК Української РСР 1970 року, земельні ділянки для житлового, промислового та іншого капітального будівництва надаються державним підприємствам, організаціям і установам тощо.., у безстрокове користування за рішенням виконавчого комітету міської Ради народних депутатів у відповідності з генеральним планом розвитку і забудови міста.

Статтею 20 ЗК Української РСР 1970 року, право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Земельний Кодекс України 1990 року (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 13 березня 1992 року № 2196-ХІІ)), який був чинним на час прийняття рішення ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів Львівської області від червня 1999 року № 288 про надання ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки площею 600 кв.метрів для будівництва та обслуговування житлового будинку, закріпив як право власності громадян на землю так і право користування землею на умовах постійного або тимчасового користування.

Зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) встановлено статтею 6 ЗК України 1990 року. Натомість, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства із земель, що перебувають у державній власності, земля надавалася у постійне користування (без заздалегідь установленого строку) тощо ..(стаття 7).

Згідно з частиною шостою ст.19 ЗК України 1990 року, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок (частина 7).

Підприємство, установа, організація та громадяни, заінтересовані в одержанні земельних ділянок, звертаються з відповідним клопотанням (громадянин з заявою) до місцевої Ради народних депутатів, яка має право надавати земельні ділянки (частина 12).

До клопотання додаються: копія генерального плану будівництва або інші графічні матеріали, що обгрунтовують розмір намічуваної для відведення площі, титульний список або довідка про фінансування будівництва, проект рекультивації земель, інші матеріали (частина 13).

У заяві громадянина про надання земельної ділянки вказуються бажані її розмір і місце розташування, мета використання (частина 14).

Відповідна місцева Рада народних депутатів розглядає клопотання (заяву) у строк не більше місяця, дає дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки і одночасно повідомляє про це Раду народних депутатів, на території якої розташована намічувана для відведення земельна ділянка (частина 15).

Проект відведення земельної ділянки погоджується з власником землі або землекористувачем та подається до сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка розглядає його у місячний строк і в межах своєї компетенції приймає рішення про надання земель (частина 16).

Статтею 31 ЗК України 1990 року передбачено, що вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів.

Разом з тим статтею 29 ЗК України 1990 року визначено, припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Наведені норми права ЗК України 1990 року в їх сукупності свідчать про те, що на час прийняття рішення ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів Львівської області від червня 1999 року № 288 про надання ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку діяв порядок, відповідно до якого громадянам земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за рішенням міських Рад народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки в постійне користування не надавались, оскільки повинні були передаватись у власність.

В той же час, надання в користування земельної ділянки повинно здійснюватись за проектами її відведення, що погоджується з власником землі або землекористувачем. При цьому, розробленню проекту відведення земельної ділянки повинна передувати згода землекористувача на вилучення та рішення міської Ради про надання дозволу на складання проекту відведення земельної ділянки.

Чинний Земельний Кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, зі змінами та доповненнями на дату прийняття пункту 1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради Львівської області (надалі- відповідач) № 850 від 03.03.2009 року про приватизацію ОСОБА_8 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92). При цьому, норма статті 92 чинного Земельного Кодексу України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте в установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року і до його переоформлення.

Отже, підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 ЗК та 377 ЦК.

Нинішня редакція цих норм чітко встановлює, що з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей обєкт. Водночас ст.120 ЗК та 377 ЦК і в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, не давали підстав для іншого розуміння їх змісту. Таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 24 грудня 2010 року, розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справу за позовом акціонерного товариства закритого типу «Консул» до Державної податкової інспекції у Подільському районі м. Києва про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень.

Рішення про закріплення за будинковолодінням №138 земельної ділянки винесено в січні 1983 року, тому слід врахувати чинну на той час Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР (затверджену 31.01.1966 р. Міністерством комунального господарства УРСР), за змістом якої обєктом правової реєстрації (будинковолодіння), в розумінні абз.3 п.2 частини 2 Інструкції, є два і більше будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

За змістом абз.1 п.2 частини 4 цієї Інструкції, реєстрації підлягають всі будинки і будинковолодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям тощо..

Таким чином, з огляду на вищевказані норми ЗК Української РСР 1970 року, первісному власнику обєкта правової реєстрації (будинковолодіння № 138) згідно рішення виконкому ОСОБА_1 міської Ради народних депутатів від 20 січня 1983 року № 25 було передано в користування земельну ділянку площею - 2488 кв.метри.

Згідно інформації зазначеної в інвентарній справі № 4654 від 1998 року, домоволодіння № 138 складалось із 14 будівель та споруд, до складу якого входила і нежитлова будівля адмінкорпусу, що належить позивачу.

ОСОБА_5 та позивач за договором ВВМ № 818788 від 12 жовтня 2004 року набули право власності на нежитлову будівлю адмінкорпусу (позначену на плані під літ. «В-1») , приналежну до будинковолодіння 138.

Земельна ділянка для обслуговування будинковолодіння № 138 не була предметом купівлі-продажу за договором ВВМ №818788, тому з врахуванням наведених норм права слід прийти до висновку, що до позивача перейшло право користування земельною ділянкою на тих умовах та обсягах, які були у попереднього землекористувача.

Схемою земель по кварталу № 29 в м.Бориславі визначено конфігурацію та лінійні проміри меж будинковолодіння № 138 . Цією ж схемою визначено і підїзний шлях до нежитлової будівлі «В-1», що належить позивачу. Тобто в схемі вказано те, що підїзний шлях входить у земельну ділянку площею 2488 кв.метри.

Таким чином, з переходом права власності на нежитлову будівлю до позивача перейшло і право користування земельною ділянкою площею - 2488 кв.метри. Відтак, ОСОБА_5 та позивач є добросовісними землекористувачами, які користується земельною ділянкою по вулиці Дрогобицька, 138 в м.Бориславі на законних підставах, і які зберігають своє право на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю або землекористування.

Як вказано вище, рішенням ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області № 288 від 17.06. 1999 року, із земельної ділянки будинковолодіння №138, фактично вилучено частину земельної ділянки площею 0,0600 га. призначеної для заїзду та надано ОСОБА_4 в постійне користування для забудови, в той час як диспозиція статтей 6 та 7 3К України 1990 року не встановлювала право громадян на отримання у постійне користування земельних ділянок для будівництва та обслуговування будинку. При цьому наданню повинна була передувати згода землекористувача на вилучення.

Ст.141 ЗК України, визначає перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, серед іншого це добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та (або) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом.

Як відомо позивачу, правонаступник та землекористувач ВАТ «ОСОБА_1 завод продовольчих товарів» згоди на вилучення земельної ділянки ОСОБА_1 міській раді на користь ОСОБА_4 - не надавав. Доказів надання ВАТ «ОСОБА_1 завод продовольчих товарів» згоди на вилучення земельної ділянки в користь ОСОБА_4, ОСОБА_1 міська рада суду - не надала.

Натомість ВАТ «ОСОБА_1 завод продовольчих товарів» звертався до відповідача листом від 18.05.2004 року про вилучення із користування земельної ділянки, на якій розміщена будівля адмінкорпусу на користь нових власників обєктів нерухомого майна, зокрема нежитлової будівлі адмінкорпусу.

Проте міська рада не переоформила на позивача речове право на земельну ділянку зайняту його нерухомим майном, а лише порушила процедуру переоформлення.

Виходячи з норм ст.116 ЗК рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку.

За змістом ст.152 ЗК, визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документа зазначеною нормою не передбачено.

Захист порушених прав власника на землю здійснюється заінтересованою особою шляхом звернення до суду з вимогою визнання недійсним відповідного рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки.

Разом з тим стаття 152 Земельного кодексу України дає право землекористувачу вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці права не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

За таких обставин, позивач вважає, що між сторонами виникли правовідносини відповідно до яких землекористувач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування земельною ділянкою.

Таким чином, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст.155 ЗК). Разом з тим, Державний акт на право власності на земельну ділянку (рішення, розпорядження), виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним (постанова Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-103цс12).

Таким чином, є підстави прийти до висновку про незаконність рішення № 288 від 17.06.1999 року ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області, в частині прав та інтерес ОСОБА_4

Оскільки, земельну ділянку було надано в користування з порушенням Закону та прав попереднього землекористувача є підстави прийти до висновку і про незаконність рішення 39 сесії 5- го скликання ОСОБА_1 міської ради від 03.03.2009 року № 850, щодо передачі у власність ОСОБА_4 вказаної земельної ділянки площею 0,0600 га. на вул.Дрогобицькій 138 «а» в м.Бориславі.

Водночас є підстави прийти до висновку і про незаконність пункту 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 про оформлення за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м., оскільки будинок розміщений на земельній ділянці, що не належить останній. Крім того, будинок загороджує проїзд до нерухомого майна позивача.

Щодо розрахунку строку звернення до адміністративного суду з уточненими позовними вимогами:

Про порушення прав позивача як і про зміст предмету оскарження та юридичні факти повязані з прийняттям пункту 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 від 08.06.2012 року про оформлення за ОСОБА_9 права власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» він, ОСОБА_6 дізнався із витягу з рішення № 154 виданого ОСОБА_1 міською радою 13.03.2015 року та надісланого листом у відповідь на його інформаційний запит від 04.03.2015 року.

Поштове відправлення № 3-47/47 від 19.03.2015 року із якого він ознайомився із змістом рішення № 154, дізнався про зміст предмету оскарження та юридичні факти повязані з його прийняттям, отримано 28 квітня 2015 року.

Таким чином, з огляду на вимоги ч.2 ст.99 КАС України, перебіг строку позовної давності оскарження пункту 2 рішення № 154 від 08.06.2012 року пов'язаний з 20.04.2015 роком з датою отримання витягу з рішення, тобто коли він дізнався про юридичний характер порушення прав ОСОБА_3 рішенням № 154 від 08.06.2012 .

Про порушення прав його довірительки, повязані з прийняттям рішення ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області № 288 від 17.06.1999 року, йому стало відомо із аналізу світлокопії державного акту на право постійного користування землею ЛВ №035 від 17 червня 1999 року, який відповідач не погоджуючись з позовом подав разом із запереченнями під час попереднього розгляду цієї адміністративної справи. Про дату винесення рішення № 288 він дізнався в судовому засіданні 19 жовтня 2015 року.

Варто зазначити, що позивачка з 2000 року працює за кордоном в Іспанії. Раніше дізнатись про оскаржувані рішення позивачка не мала можливості, оскільки приймались вони без її участі та без повідомлення про дату їх прийняття. В той же час належно завірена копія оскаржуваних рішень на адресу за реєстрацією її місця проживання - не надсилалась.

Цей уточнений позов він подає 27 жовтня 2015 року, тобто строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 - не пропущено.

Представник відповідача ОСОБА_1 міської ради Львівської області ОСОБА_2 подав суду письмове клопотання про закриття провадження у даній адміністративній справі, зазначаючи, що позовними вимогами у вказаній справі є вимоги позивача щодо скасування рішень та пунктів рішень, а саме:

рішення виконкому ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області № 288 від 17.06.1999 року в частині вимог щодо надання ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки площею 600 кв.метрів для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Дрогобицькій, №138 «а» в м.Бориславі Львівської області;

пункт 1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради № 850 від 03.03.2009 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам», в частині вимог щодо приватизації земельної ділянки площею 600 кв.м. в м.Бориславі на вул.Дрогобицькій 138 «а» для громадянки ОСОБА_4, що проживає в м.Борислав на вул.Мазепи 23;

пункт 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 від 08.06.2012 року «Про оформлення права власності на житлові будинки», в частині вимог щодо оформлення право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м. за ОСОБА_4.

Пунктом 3 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 3 „Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ визначено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) (далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

А п.7 вказаної постанови зазначено, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗКта інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Беручи до уваги вищенаведене, керуючись постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013року № 3 „Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ, ст.157 Кодексу адміністративного судочинства України, просить суд закрити провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 міської ради Львівської області, за участі ОСОБА_4 про визнання протиправним та скасування п.1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради №850 від 03.03.2009 року та визнання протиправними та скасування пунктів рішень виконавчого комітету, як такій що не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Клопотання просить задоволити.

Вислухавши пояснення представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6, який заперечив щодо клопотання представника відповідача ОСОБА_1 міської ради Львівської області ОСОБА_2 про закриття провадження у даній адміністративній справі, пояснення представника третьої особи ОСОБА_4 ОСОБА_10, яка вважає, що клопотання представника ОСОБА_1 міської ради Львівської області ОСОБА_2 є підставним та підлягає до задоволення, суд дійшов висновку, що провадження у даній адміністративній справі підлягає закриттю із наступних підстав.

С У Д О М В С Т А Н О В Л Е Н О, що позовними вимогами позивача ОСОБА_3 у даній адміністративній справі є вимоги щодо скасування рішень та пунктів рішень, а саме:

рішення виконкому ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області № 288 від 17.06.1999 року в частині вимог щодо надання ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки площею 600 кв.метрів для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Дрогобицькій, №138 «а» в м.Бориславі Львівської області;

пункт 1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради № 850 від 03.03.2009 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам», в частині вимог щодо приватизації земельної ділянки площею 600 кв.м. в м.Бориславі на вул.Дрогобицькій 138 «а» для громадянки ОСОБА_4, що проживає в м.Борислав на вул.Мазепи 23;

пункт 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 від 08.06.2012 року «Про оформлення права власності на житлові будинки», в частині вимог щодо оформлення право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м. за ОСОБА_4.

Позивач ОСОБА_3 заявлений нею спір просить вирішити судом на підставі ст.16 ЦК України, ст.16 та 20 Земельного Кодексу України, спір виник з приводу володіння і користування земельною ділянкою, яку передано у приватну власність третій особі ОСОБА_4, згідно державного акту, тобто даний спір не є публічно-правовим спором.

Отже, з врахуванням вищенаведеного, дану адміністративну справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, тому провадження у справі підлягає закриттю на підставі п.1.ч.1 ст.157 КАС України, роз»яснивши позивачу ОСОБА_3, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції Бориславського міського суду Львівської області.

Керуючись п.1 ч.1 ст.157 КАС України,

суд,-

У Х В А Л И В:

Клопотання представника відповідача ОСОБА_1 міської ради Львівської області ОСОБА_2 про закриття провадження у адміністративній справі задоволити.

Закрити провадження у адміністративній справі за позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 міської ради, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання протиправним та скасування рішення виконкому ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Львівської області № 288 від 17.06.1999 року в частині вимог щодо надання ОСОБА_4 в постійне користування земельної ділянки площею 600 кв.метрів для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул.Дрогобицькій, №138 «а» в м.Бориславі Львівської області, про визнання протиправним та скасування пункту 1.3 рішення ОСОБА_1 міської ради № 850 від 03.03.2009 року «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам», в частині вимог щодо приватизації земельної ділянки площею 600 кв.м. в м.Бориславі на вул.Дрогобицькій 138 «а» для громадянки ОСОБА_4 (ід.номер НОМЕР_1), що проживає в м.Борислав на вул.Мазепи 23, про визнання протиправним та скасування пункту 2 рішення виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради Львівської області № 154 від 08.06. 2012 року «Про оформлення права власності на житлові будинки», в частині вимог щодо оформлення право власності на житловий будинок по вул.Дрогобицька, 138 «А» загальною площею 191,0 кв.м., житловою площею 63,4 кв.м. за ОСОБА_4.

Роз»яснити позивачу ОСОБА_3, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції Бориславського міського суду Львівської області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Бориславський міський суд Львівської області протягом п"яти днів з дня її проголошення.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

С У Д Д Я: