Справа № 265/7204/15-а
Суддя: Щербіна А. В.
Дата ухвалення: 2016-01-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №265/7204/15-а
Провадження №2-а/265/10/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 січня 2016 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суду міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А.В., при секретарі судового засідання Себко Г.Л., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 соціального захисту населення Орджонікідзевського району у м.Маріуполі (надалі ОСОБА_2 соц.захисту) про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, зобовязання вчинити певні дії. В обгрунтування позову зазначив, що він раніше мешкав у місті Луганськ, ОСОБА_3АДРЕСА_1. У звязку з проведенням антитерористичної операції, він вимушений був покинути рідну домівку, оскільки гроші йому не платили та жити у створених там умовах більше не було можливо. Приїхавши до м.Маріуполя, оскільки їхати більше нема куди, він звернувся до ОСОБА_2 соц.захисту з документами, які підтверджують його теперішнє місце проживання, з метою стати на облік, отримати статус вимушеного переселенця, щоб мати можливість отримувати грошову державну допомогу.

Однак, ОСОБА_2 соц.захисту рішенням від 30.09.2015 року відмовило йому, посилаючись на розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №1086-р.

Вважав, що його права були грубо порушені та обмежені з боку посадових осіб ОСОБА_2 соц.захисту. Посилаючись, зокрема на ст.ст.3, 46 Конституції України, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 04 листопада 2014 року (введеного в дію Указом Президента України №875/2014 від 14.11.2014), постанову Кабінету Міністрів України №637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», просив суд: визнати бездіяльність Управляння соц.захисту щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції - протиправною; рішення ОСОБА_2 соц.захисту населення від 30.09.2015 року скасувати; зобовязати ОСОБА_2 соц.захисту видати ОСОБА_1, який тимчасово мешкає по пров.Банний, б.5 в м. Маріуполі Донецької області, довідку про взяття на його облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Відповідач ОСОБА_2 соц.захисту подало до суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначило, що 30.09.2015 ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 соц.захисту із заявою про взяття його на облік як внутрішньо переміщеної особи та видачу відповідної довідки. Вказані довідки видаються згідно Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб». Згідно паспорту громадянина України, ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: м.Луганськ, кв.ОСОБА_3АДРЕСА_2 з 20.12.2012 року, однак був знятий з реєстрації 11.06.2013 року, та з 2013 року ніде не був зареєстрований. 18.09.2015 позивач тимчасово зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 по 18.03.2016 року. При видачі довідок про взяття на облік переміщених осіб, ОСОБА_2 соц.захисту керується розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085 «Про перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження».

Відповідно до Закону України «Про забезпечення прав та свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення особи підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставою взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є реєстрація місця її проживання на території, де виникли обставини, визначені ст.1 вказаного Закону.

У позивача постійне місце реєстрації відсутнє, його було знято з реєстрації у місці Луганську 11.06.2013 року, тобто до початку проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Тимчасово позивач зареєстрований у місті Маріуполі, пров.Банний,5. На підставі вищезазначеного, ОСОБА_1 права на отримання довідки та статусу внутрішньо переміщеної особи не має. У задоволенні позову просило відмовити.

В судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник ОСОБА_2 соц.захисту ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні, проти задоволення позовних вимог заперечувала, підтримала позицію викладену в запереченнях проти позову.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянином України, має статус інваліда з дитинства, якому з 01.08.2008 року безстроково встановлена інвалідність 3 групи (а.с. 3,10).

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду.

Зі змісту ст.36 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вбачається, що матеріальне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових виплат - пенсій, допомог, одноразових виплат.

Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам», громадяни України, які є інвалідами і не одержують пенсію та постійно проживають на території України, мають право на державну соціальну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Таким чином, суд робить висновок, що позивач ОСОБА_1 має право на соціальний захист та отримання відповідного матеріального забезпечення з боку держави.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 до 11.06.2013 року був зареєстрований за адресою: м.Луганськ, ОСОБА_3АДРЕСА_3.

Відповідно до інформації наданої ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Орджонікідзевському районі м.Маріуполя від 15.12.2015 року №28249/11, ОСОБА_1, 11.07.1986 року перебував на обліку, як отримувач пенсії по втраті годувальника в Ленінському районі м.Луганськ. Згідно регіональної бази, пенсію виплачено до 31.07.2014 року, виплата проводилася у м.Луганськ.

В судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 також суду пояснив, що він до серпня 2014 року проживав ІНФОРМАЦІЯ_3 та отримував пенсію у м.Луганск, а потім був вимушений виїхати за межі міста до родичів, які проживають в Автономній Республіці Крим, після чого переїхав до м.Маріуполя.

Відповідно до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частина 1 ст.29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. А частина 6 цієї статті встановлює, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Доказів, які б спростовували обставини проживання позивача ОСОБА_1 у м.Луганськ до серпня 2014 року суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 до серпня 2014 року проживав на території м.Луганськ.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно з Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року №405/2014 в території України в межах населених пунктів, визначених Кабінетом Міністрів України розпочато проведення антитерористичної операції.

Відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 №1053-р та 02.12.2015 №1275-р. прийнятих згідно з п.5 статті 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» м.Луганськ віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Таким чином, суд вважає, що в розумінні змісту ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ОСОБА_1 відноситься до внутрішньо переміщених осіб, оскільки проживав на території м.Луганськ та з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини був вимушений залишити своє місце проживання.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» передбачає, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. №509.

Таким чином, суд робить висновок, що отримання особою, яка є інвалідом та відноситься до соціально незахищених верств населення, гарантованого державою матеріального забезпечення залежить виключно від взяття цієї особи на облік, як внутрішньо переміщеної особи.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підставами для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є наявність реєстрації місця проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Оскільки, звертаючись до ОСОБА_2 соц.захисту, позивач ОСОБА_1 не надав документів, які б підтверджували, що на момент виникнення обставини, зазначених в ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» він мав реєстрацію у м.Луганську, то суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 соц.захситу приймаючи рішення від 30.09.2015 про відмову у видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб діяло правомірно та в межах повноважень, передбачених законом, а тому не має підстав для задоволення позову в частині визнання бездіяльності Управляння соц.захисту щодо відмови ОСОБА_1 у видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції протиправною та скасування відповідного рішення ОСОБА_2 соц.захисту.

В той же час, відповідно до ст.3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

Стаття 22 Конституції України передбачає, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно зі ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

А частина 2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч.1 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства, у віці 29 років має безстроково 3 групу інвалідності, до окупації м.Луганськ отримував пенсію по втраті годувальника, тобто відноситься до соціально незахищених громадян, беручи до уваги положення ст.ст.3, 8, 22, 46 Конституції України, які є нормами прямої дії та мають найвищу юридичну силу, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині зобовязання ОСОБА_2 соц.захисту видати ОСОБА_1, який тимчасово мешкає по пров.Банний, б.5 в м.Маріуполі Донецької області, довідку про взяття на його облік, як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_1 до серпня 2014 року проживав у м.Луганськ.

До того ж, суд вважає, що лише формальний підхід не може бути достатнім виправданням з боку держави для забезпечення реалізації ОСОБА_1 гарантованих йому державою прав на матеріальне забезпечення та підтримку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8-11, 17, 18, 69, 71, 72, 99, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відмови у видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Зобовязати ОСОБА_2 соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради видати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, довідку про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи).

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Ця постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ця постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

5. Ця постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення постанови, а учасниками процесу, що не були присутні при проголошенні, - протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови. У разі проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частини цієї постанови, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови складеної у повному обсязі.

Суддя А.В. Щербіна