Справа № 525/1425/15-а
Суддя: Ячало Ю. І.
Дата ухвалення: 2015-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 525/1425/15-а
Номер провадження 2-а/525/28/2015
ПОСТАНОВА
Іменем України
28 грудня 2015 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Ячала Ю.І.,

за участю секретаря Пилипенка П.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Ситник О.В.,

представників відповідача Кіяшка О.І., Шульги Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Багачка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Великобагачанської районної державної адміністрації у Полтавській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії, -
встановив:
В грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом, посилаючись на порушення відповідачем його прав щодо встановлення йому статусу інваліда війни другої групи та видачі відповідного посвідчення, просив суд визнати дії відповідача неправомірними та зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Великобагачанської районної державної адміністрації у Полтавській області видати посвідчення інваліда війни.
В обґрунтування своїх позовних вимог вказував, що з 10.08.1976 року по 31.07.1993 року проходив військову службу в Радянській Армії. У званні старшого прапорщика був комісований на підставі свідоцтва про хворобу. Військова частина № НОМЕР_1 , в якій він проходив службу знаходилася на території Чорнобильської зони. На підставі свідоцтва про хворобу № 987 від 07.06.1993 року він визнаний непридатним до військової служби в мирний час, гранично придатний другого ступеня у військовий час. Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку, протокол № 1035 від 15.11.1999 року, вказано, що захворювання старшого прапорщика у відставці ОСОБА_1 , 1946 року народження, зв`язані з наслідками Чорнобильської катастрофи в період проходження військової служби та проходженням військової служби. З огляду на те, що з 05 березня 2002 року йому була встановлена 2 група інвалідності та призначена пенсія по 2-й групі інвалідності в зв`язку з захворюванням, пов`язаним з впливом аварії на ЧАЕС, згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вважав, що відповідно до частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є таким, що має право на отримання статусу інваліда війни, але після його звернення у липні 2015 року до Управління праці та соціального захисту населення Великобагачанської районної державної адміністрації у Полтавській області із заявою про встановлення відповідного статусу та видачу посвідчення отримав відмову, яку вважає незаконною, так як він є інвалідом другої групи по захворюванню, пов`язаному з наслідками Чорнобильської катастрофи, і став інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.
Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позові.
Представники відповідача вважали позов таким, що задоволенню не підлягає, а відмову позивачеві у наданні йому статусу інваліда війни законною.
Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази по справі та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов не підлягає до задоволення з наступних обґрунтувань.
Судом встановлено, що позивач з 10.08.1976 року по 31.07.1993 рік проходив військову службу в Радянській Армії (а.с. 6).
На підставі свідоцтва про хворобу № 987 від 07.06.1993 року ОСОБА_1 визнаний непридатним до військової служби в мирний час, гранично придатний другого ступеня у військовий час (а.с. 13).
Відповідно до запису в трудовій книжці з 19.09.1994 року по 20.07.1999 року ОСОБА_1 працював на посаді оператора ТТО РО 6 групи в реакторному цеху Чорнобильської АЕС (а.с. 7).
Відповідно до витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку, протокол № 1035 від 15.11.1999 року, вказано, що захворювання старшого прапорщика у відставці ОСОБА_1 , 1946 року народження, а саме: 1) гіпертонічна хвороба 2 стадії, атеросклероз судин головного мозку без порушення мозкового кровообігу, хронічний гастрит хвороби, пов`язані з наслідками Чорнобильської катастрофи в період проходження військової служби; 2) двостороння нейросенсорна туговухість, остеохондроз шийного і поперекового відділу хребта, полірадикулярний синдром нерізко виражений зв`язані з проходженням військової служби (а.с. 12).
Відповідно до Довідки медико-соціальної комісії серії КИО-І № 170317 від 05 березня 2002 року ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності довічно, причина інвалідності: захворювання, пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи в період проходження військової служби (а.с. 9).
ОСОБА_1 встановлено статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 від 15.07.2005 року, що надає йому право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с. 10).
З метою отримання посвідчення інваліда війни 2 групи позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Великобагачанської районної державної адміністрації у Полтавській області з письмовою заявою.
Як вбачається з матеріалів справи листом від 06.08.2015 за № 05-22/8 отримав відмову (а.с. 11).

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з того, що правовий статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту визначаються Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
В силу пункту 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать також інваліди з числа військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Аналізуючи пункт 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» суд приходить до висновку, що доводи позивача, що він є інвалідом з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби є обов`язковими, але недостатніми умовами для віднесення його до інвалідів війни. В судовому засіданні не встановлено, що позивач перебував на фронті або в інші періоди виконував обов`язки, пов`язані з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, брав участь у військових навчаннях із застосування ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами. У своїх поясненнях позивач не заперечував того факту, що не брав участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час виконання обов`язків військової служби. На підтвердження даного висновку вказує причина встановлення інвалідності, яка зазначена в довідці МСЕК: захворювання, пов`язане з наслідками Чорнобильської катастрофи в період проходження військової служби. Перебування позивача на Чорнобильській АЕС в період з 19.09.1994 року по 20.07.1999 року на посаді оператора ТТО РО 6 групи в реакторному цеху Чорнобильської АЕС, пов`язане з виконанням його трудових обов`язків і не пов`язане з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС під час виконання обов`язків військової служби.
Відповідно частини 1 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
Аналізуючи положення частини 1 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», суд приходить до висновку, що доводи представника позивача, на які він посилався і в судових дебатах, як на підставу своїх позовних вимог, що позивач є інвалідом з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, одержаного під час виконання обов`язків військової служби є обов`язковими, але недостатніми умовами для віднесення його до інвалідів війни за відповідною частиною статті 7 Закону, з огляду на те, що дана частина містить інші обов`язкові умови, а саме: 1) виконання обов`язків не в будь-який період, а у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирних час; 2) а також належність військовослужбовця до діючої армії та флоту, які в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження.
Абзацом 2 пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранам війни (затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302) відповідно до статті 18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що «Посвідчення інваліда війни» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина. І вказане посвідчення згідно з пунктом 2 зазначеного Положення №302 є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». При цьому в пункті 10 цього ж Положення зазначено, що «Посвідчення інваліда війни» видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.
З огляду на встановлені обставини справи, проведений аналіз, посилання позивача на частину 1 статті 7 та пункт 1 частини 2 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як на правову підставу для встановлення позивачеві статусу інваліда війни ІІ групи та видачі відповідного посвідчення є безпідставними.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
З огляду на вказану норму ст. 19 Конституції України і норми частини 2 ст. 162 КАС України, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити лише ті дії, які він зобов`язаний здійснювати відповідно до Конституції чи законів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Наведена норма вказує на те, що захисту в порядку адміністративного судочинства підлягають лише порушені права, свободи та інтереси особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Суд вважає, що позивачем не обґрунтовано належними та допустимими доказами у справі порушення оскаржуваною відмовою відповідача прав, свобод та законних інтересів позивача.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд вважає, що відповідач надав достатньо доказів і обґрунтував на підставі норм законодавства правомірність свого рішення по відношенню до позивача.
Отже, на підставі встановлених судом обставин та наведених норм Законів, суд дійшов висновку, що відповідач, Управління праці та соціального захисту населення Великобагачанської районної державної адміністрації у Полтавській області, не порушив прав позивача, відмовивши у встановленні статусу інваліда війни і видачі посвідчення інваліда війни, тому позовні вимоги до відповідача є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 2, 6, 9-12, 17, 18, 69-71, 158-163 КАС України, суд
постановив:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Великобагачанської районної державної адміністрації у Полтавській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Великобагачанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії сторонами.
Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст виготовлено 30.12.2015 р.
Суддя Ю.І. Ячало