Справа № 22-а/0690/239/11
Суддя: Забродський М. І.
Дата ухвалення: 2011-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Апеляційний суд Житомирської області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2011 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді: Забродського М.І,

суддів: Трояновської Г.С., Миніч Т.І.

з участю секретаря судового засідання: Григоровича А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення

Олевської районної державної адміністрації ради (надалі - Управління )

на постанову Олевського районного суду Житомирської області від 16 вересня

2009 року,

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та стягнення коштів, передбачених Законом України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи"" (надалі - Закон №79612),

встанови ла:

У вересні 2009 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача та просив стягнути з останнього не виплачені кошти передбачені ст. ст. 37, 39 Закону №796/12 за період з 01.05. 2001 року по 01.08.2009 року по доплаті до заробітної плати в сумі 60143 грн. та грошову допомогу у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства за період з 01.08.2008 року по 01.08.2009 року в розмірі 2798,8 грн.

В обгрунтування позову зазначав, що ці виплати він отримував у відповідача не в кратному відношенні до мінімальної заробітної плати, як це визначено Законом, а згідно постанови Кабінету Міністрів України №836 від 26 липня 1996 року, що призвело до порушення її прав.

Постановою Олевського районного суду від 16 вересня 2009 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії відповідача, щодо виплати коштів у розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України №836 від 26 липня 1996 року

1 Стягнуто з управління праці та соціального захисту населення на користь

ОСОБА_2 за період з 1 вересня 2008 року по 1 серпня 2009 року 2842,90 грн. допомогу у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування, передбачених ст. 37 Закону, та доплату до заробітної плати у розмірі 43316,91 грн., передбачену ст.393акону за період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 1 травня 2008 року по 1 серпня 2009 року.

В апеляційній скарзі Управління просить постанову районного суду скасувати та ухвалити нову про відмову у задоволенні позову.

Посилається на те, що судом порушено норми матеріального і процесуального права. Зокрема судом не враховано що виплата компенсацій і допомог, передбачених Законом № 796-12 працюючим громадянам проводиться підприємствами де вони працюють після того коли надійдуть кошти до управління. Крім того позивачем пропущений річний строк для звернення до суду, встановлений статтею 99 КАС України.

Виплати Управлінням проводилися позивачу на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836, а виконання оскаржуваної постанови призведе до нецільового використання коштів Державного бюджету та суперечить вимогам ст. 24 Конституції України, щодо рівності конституційних прав і свобод громадян.

Переглянувши постанову суду першої інстанції в межах визначених ст. 195 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Із змісту ст.ст. 37, 39 Закону №796-12 (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) убачається, що громадянам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення виплачується щомісячна грошова допомога у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування місцевого виробництва та особистого підсобного господарства у зоні гарантованого добровільного відселення - 40% від мінімальної заробітної плати, а також громадянам які працюють на території зони гарантованого добровільного відселення проводиться доплата до заробітної плати у розмірі 2 мінімальних заробітних плат.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом ОСОБА_1 проживає і працює сільським головою в с. Тепениця Олевського району., яке віднесено до зони гарантованого добровільного відселення. Є потерпілим З категорії внаслідок аварії на ЧАЕС(а.с.5,10).

Відповідно до ст. 37 Закону №796 - 12, він отримував грошову допомогу у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування у розмірі 2 грн. 10 коп. щомісячно (а.с.7).

Згідно довідки Тепеницької сільської ради від 6 серпня 2009 року йому здійснювалася доплата за роботу на радіоактивно забрудненій території у розмфі 10,50 грн. щомісячно (а.с.7).

Враховуючи наведене позивач має право на отримання допомоги та доплати в розмірах, зазначених в ст. ст. 37, 39, Закону №796 - 12.

Проте передбачена Законом допомога та доплата проводилася йому

частково, у фіксованому розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №836 „Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а не в кратному відношення до мінімальної заробітної плати.

Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що при визначенні розміру спірних виплат застосуванню підлягає саме ст.ст. 37, 39, Закону №796-12, а не постанова Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року за №836, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав та правильно вирішив спір.

Крім того суд першої інстанції правильно вважав, що виплати передбачені ст. ст. 37, Закону №796-12 повинні бути стягнуті з Управління, яке виплачувало позивачу грошову допомогу у зв'язку з обмеженням споживання продуктів харчування згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №836, а також доплату до заробітної плати.

Разом з тим суд не врахував, що Закон України "Про оплату праці" визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, відповідно до ст.ст. 1,2,4,21,22 якого заробітна плата є гарантованою винагородою працівника за роботу, яку роботодавець виплачує на підставі трудового договору і джерелом оплати якої є дохід та інші кошти підприємства або бюджетні кошти виділені на ці цілі.

У той же час передбачені ст.39 Закону № 796-12 виплати не входять до структури заробітної плати, а відповідно до Закону України "Про формування, порядок надходження і використання коштів Фонду для здійснення заходів щодо ліквідації Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення" від 10.02,2000 р. фінансуються для здійснення заходів щодо ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи та соціального захисту населення та інших джерел визначених законом.

Виходячи з наведеного доплата до заробітної плати ОСОБА_2, як працюючому є соціальною гарантією і не входить у структуру заробітної плати.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково застосував ст. 233 КЗпП України відповідно до якої працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому сум заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 99 КАС України, яка діяла на момент звернення ОСОБА_1 до суду, встановлено річний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів.

З матеріалів справи убачається, що позивач звернувся до суду 2 вересня 2009 року та просив стягнути доплату до заробітної плати за період з 01.05. 2001 року по 01.08.2009 року.

Проте суд першої інстанції, в порушення строків звернення до суду, стягнув заробітну плату з Управління за період його роботи сільським головою з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 1 травня 2008 року по 1 серпня 2009 року у розмірі 43316,91 грн.

скільки ОСОБА_1. не клопотав про поновлення строку для звернення до суду в задоволенні вимог до Управління про стягнення доплати до заробітної плати за період з 9 липня 2007 року по вересень 2008 року слід відмовити за пропуском звернення до суду.

Виходячи з наведеного в цій частині постанова Олевського районного суду від 16 вересня 2009 року підлягає скасуванню з ухваленням нової про відмову у позові за пропуском строку звернення до суду.

В решті її слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160,195,196,198,201,207 КАС України, колегія суддів цивільної палати,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації Житомрської області задовольнити частково.

Постанову Олевського районного суду Житомирської області від 16 вересня 2009 року, в частині вимог про стягнення доплати до заробітної за період з 9 липня 2007 року по вересень 2008 року скасувати та ухвалити нову.

Стягнути з управління праці та соціального захисту населення Олевської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 доплату за роботу у зоні гарантованого добровільного відселення за період з вересня 2008 року по вересень 2009 року у розмірі 13000,80 грн.

В решті постанову суду залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.