Справа № 803/3775/15
Суддя: Денисюк Руслан Степанович
Дата ухвалення: 2015-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 рокуСправа № 803/3775/15

Волинський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Денисюка Р.С.,

суддів Валюха В.М., Димарчук Т.М.,

при секретарі судового засідання Пухер Л.Р.,

з участю представників відповідачів Марцих Є.Г., Котухи С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26.10.2015 № 721-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати дії Управління Державної міграційної служби України у Волинській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства; зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути справу позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є неправомірним, прийнятим без оцінки ситуації з правами людини в країні походження позивача. Зазначає, що однією з причин еміграції є та обставина, що його переслідує армія Шрі-Ланки у зв'язку із участю в організації ТВТІ (Тигри визволення Таміл-Ілама), був підданий тортурам, його дядько також був членом цієї організації. Крім того, позивач вказав, що є тамілом, а тому в разі повернення стане жертвою переслідування або буде вбитий. Також позивач вказує, що Управлінням Державної міграційної служби України в Волинській області було порушено встановлений законом порядок повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення, а також в повідомленні не викладено причин та обґрунтування відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повідомленні про відмову фактично процитовано статтю закону.

В судовому засіданні 21.12.2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав повністю із підстав, викладених у позовній заяві та просив задовольнити позовні вимоги повністю. Представник позивача в судове засідання 29.12.2015 року не прибув. Подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Додатково в ньому пояснив, що відповідачами не було враховано постанову Волинського окружного адміністративного суду в справі №803/25/15-а, про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ДМСУ та Управління ДМСУ у Волинській області, в якій було вказано про необхідність дослідження належної інформації по країні походження та факту застосування тортур до позивача. Також вказав, що з позивачем було проведено неповну співбесіду, нез'ясовано обставини його діяльності. Крім того, зазначив, що відповідачами при прийнятті оскаржуваних рішень було використано інформацію туристичного призначення, добуту із сумнівних джерел, і не взято до уваги фотографії, надані позивачем, з яких видно, що до нього застосовувались тортури. З наведених підстав представник позивача підтримав позовні вимоги повністю та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, просили в задоволенні позову відмовити повністю. Пояснили, що відповідачами було вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку чим з урахуванням приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки було встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань. Представник відповідача Державної Міграційної служби України в судовому засіданні та письмових запереченнях від 10.12.2015 року (а.с. 26-28) зазначила, що позивач є економічним мігрантом, а не біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, вказала що з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність обґрунтування побоювань зазнати переслідувань з боку компетентних органів Шрі-Ланки. Крім того, зазначила, що позивач після фактичної ліквідації у 2009 році угрупування «Тигри визволення Таміл-Іламу», до якого мав відношення позивач, він тривалий час прожив на батьківщині й безперешкодно залишив її територію. Вказала на ту обставину, що в співбесіді позивач повідомив, що він бажав потрапити до країн Західної Європи, що підтверджує його відношення до категорії економічних мігрантів. Вважає, що територіальним органом ДМСУ було належним чином та в повному обсязі проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу, країну походження та причини звернення за захистом і прийнято обґрунтоване рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З наведених підстав просила в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - Управління Державної міграційної служби України у Волинській області позовні вимоги заперечив, зазначив, що позивача було повідомлено про прийняття рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у встановлений законом спосіб та строк. Також вказав, що в повідомленні не розписуються підстави прийняття тих чи інших рішень ДМС. Крім того зазначив, що по наданих позивачем фотографіях в обґрунтування застосування до нього тортур, не можливо встановити причинний зв'язок між зафіксованими на фото травмами та твердженням позивача про застосування тортур. Також вказав, що побоювання позивача повертатись у Шрі-Ланку з мотивів приналежності його до тамілів, є необґрунтованими, в 2013 році на півночі Шрі-Ланки вибори були виграні партією тамілів, що свідчить про відсутність утисків даної національної меншини.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з врахуванням наступного.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2014 LT 0014 (а. с. 31-90) встановлено, що позивач ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року в Шрі-Ланці, м. Джафна, шріланкієць, сповідує індуїзм, освіта середня, неодружений, громадянин Шрі-Ланки, 18.06.2014 року подав до заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 34-36).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 29.08.2014 року № 76 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" відмовлено громадянину Шрі-Ланка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 55 ). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 01.09.2014 року № 0701/14 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 55 зворот).

Рішенням ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 відхилено скаргу ОСОБА_3 на рішення УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 58). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 27.10.2014 року № 23 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 64).

Наказ №76 від 29.08.2014 року та Рішенням ДМСУ від 14.10.2014 року № 40-14 були оскаржені позивачем в судовому порядку. Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 року в справі №803/25/15-а позов було задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано наказ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області від 29 серпня 2014 року № 76 та рішення Державної міграційної служби України від 14 жовтня 2014 року № 40-14, і зобов'язано Управління Державної міграційної служби України у Волинській області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.05.2015 року УДМСУ у Волинській області видано наказ № 57 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», почато процедуру оформлення документів громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_3 для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 73).

Судом встановлено, що УДМСУ у Волинській області було проведено процедуру ідентифікації позивача (а.с. 74), направлено запит до Управління СБУ для здійснення перевірки наявності обставин , за яких позивача не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 75). Крім того, проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол №2 від 26.06.2015 року, в ході якої встановлювались обставини приналежності позивача, обставини його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять, відношення позивача до угрупування «Тигри визволення Таміл - Іламу» (а.с. 76-77 ).

За результатами розгляду справи громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_3, збору документів та відомостей, УДМСУ у Волинській області було зроблено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с. 83-87).

Суд зазначає, що з аналізу вказаного висновку вбачається дослідження відповідачем наступних питань: аналіз безпекової ситуації в країні перебування позивача; дослідження зазначених позивачем підстав для побоювань повернення до країни походження; аналіз правдоподібності тверджень позивача, зазначених у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в ході якого з'ясовувалась приналежність позивача до громадянства Шрі-Ланки, аналізувалась ситуація в Шрі-Ланці станом на липень 2015 року з використанням інформації з відкритих джерел.

Рішенням № 721-15 від 26.10.2015 року Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89).

Повідомленням від 20.11.2015 року УДМСУ №25 у Волинській області позивача було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89 зворот).

Вищезазначеним рішенням підтримано висновок Управління Державної міграційної служби України в Волинській області (а.с. 76-77), яким встановлено відсутність умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відповідно до абзацу п'ятого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Оскаржуване рішення № 721-15 від 26.10.2015 відповідачем було винесено відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При проходженні співбесід та заповнення реєстраційного листа (а.с. 34-43, 46-47, 51-52, 76-77) позивач зазначив, що він мав відношення до організації «Тигри визволення Таміл - Іламу», а тому побоюється за свою безпеку у випадку повернення до Шрі-Ланки, проте доказів переслідувань окрім фотографій травмованих нижніх кінцівок (а.с. 63 зворот).

Суд зазначає, що дані фотографії не містять прив'язки до якоїсь конкретної особи, та не встановлюють обставин отримання травм, зафіксованих на даних фотознімках, неможливо встановити причинного зв'язку з отриманими травмами та твердженням про застосування тортур.

Крім того, суд зазначає, що перебуваючи в Україні з 03.06.2014 позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 11.08.2014 року та лише після затримання прикордонним загоном за спробу незаконного перетинання державного кордону з України в Словаччину поза межами пункту пропуску, що підтверджується постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.06.2014 року у справі № 308/7367/14-а та ставить під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця. Також з протоколів співбесід вбачається, що позивач не збирався залишатись в Україні, його шлях прямував до країн Західної Європи, про що прямо вказано ним на співбесіді.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В матеріалах справи міститься висновок УДМСУ у Волинській області (а.с. 83-87), яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина п'ята статті 10 Закону).

З викладеного слідує, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято рішення про відмову у визнанні біженцям або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною тринадцятою статті 10 Закону передбачено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Суд зазначає, що відповідачі використали інформацію про країну походження з актуальних джерел, з посилання на використану інформацію про країну походження заявника (включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, отриману з декількох джерел).

За наведених обставин суд погоджується із доводами відповідачів, що аналіз матеріалів по країні походження позивача в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, не дає підстав вважати, що він прибув в Україну саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що пояснення позивача про переслідування в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань ОСОБА_3 в країні його громадянської належності (Шрі-Ланка) та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМС України у Волинській області було належним чином проаналізовано всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформацію по країні походження і на підставі статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", у зв'язку з тим, що у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, прийнято висновок яким рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі якого Державною міграційною службою України було прийнято наказ № 721-15 від 26.10.2015 року, яким було відмовлено позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Отже, на думку суду, оскаржуване рішення ДМС України № 721-15 від 26.10.2015 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскаржене позивачем в судовому порядку із дотриманням встановленого Законом строку; відповідає вимогам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки у встановленому порядку та строки справу позивача було розглянуто по суті та обґрунтовано відмовлено у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Відтак, з наведених вище підстав, у задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним наказу № 721-15 від 26.10.2015 року слід відмовити повністю.

Враховуючи обґрунтованість та законність наказу ДМС України № 721-15 від 26.10.2015 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про зобов'язання Державної Міграційної служби України переглянути справу громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване рішення № 721-15 від 26.10.2015 отримано Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області 16.11.2015. (а.с. 88)

20.11.2015 Управлінням Державної міграційної служби України у Волинській області було сформовано повідомлення № 25, з якого вбачається, що ОСОБА_3 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до статті 6 Закону № 3671-VI. Вказане повідомлення було вручено позивачу 23.11.2015 року.

Представник позивача вважає, що текст повідомлення не містить викладення причин, через які було відмовлено у визнанні біженцем. Повідомлення лише відтворює текст відповідного абзацу Закону, що є підставою відмови, однак не містить жодної згадки чи пояснення причин відмови, як того вимагає частина 13 статті 10 Закону.

Представник позивача зазначає, що текст повідомлення не містить викладення причин, через які було відмовлено у визнанні біженцем. Повідомлення лише відтворює текст відповідного абзацу Закону, що є підставою відмови, однак не містить жодної згадки чи пояснення причин відмови, як того вимагає частина 13 статті 10 Закону.

Відповідно до частини 13 статті 10 Закону № 3671-VI у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Відтак, повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 20.11.2015 №25 відповідає вимогам закону, оскільки містить всі необхідні реквізити та інформацію, що передбачена Законом, а тому позовна вимога щодо визнання дій Управління Державної міграційної служби України у Волинській області незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, не підлягає до задоволення.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів, враховуючи пояснення представників відповідачів, приходить до висновку, що законність та обґрунтованість зроблених висновків та прийнятих рішень відповідачами доведено належними та допустимими доказами, а тому в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірним та скасування рішення, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії необхідно відмовити повністю.

Інші доводи представника позивача не спростовують висновків суду, зроблених в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 158, 160 ч.3 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №721-15 від 26.10.2015 року та зобов'язання переглянути справу ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнання протиправними дій відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі до 04.01.2016 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий Р.С. Денисюк

Судді В.М. Валюх

Т.М. Димарчук