Справа № 428/8506/14-а
Суддя: Олійник В. М.
Дата ухвалення: 2015-02-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № Справа № 428/8506/14-а
Провадження № 2-а/428/64/2015
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2015 року м.Сєвєродонецьк

Суддя Сєвєродонецького міського суду Луганської області Олійник В.М., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій протиправними, зобовязання нарахувати та виплатити пенсію, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі ГУПФУ в Луганській області), в якому просила визнати дії ГУПФУ в Луганській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті їй пенсії неправомірними, зобовязати ГУПФУ в Луганській області нарахувати та виплатити їй пенсію з першого липня 2014 року.

В обґрунтування зазначених вимог позивач вказала, що вона є пенсіонером та отримує пенсію за вислугою років. Вона постійно мешкає і зареєстрована за адресою: м. Луганськ, кв. ВатутінаАДРЕСА_1, та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Жовтневому районі м. Луганська. Проте, починаючи з липня 2014 року вона не отримує пенсію. Вважає дії відповідача щодо не нарахування та не виплати їй суми пенсії неправомірними, оскільки вони суперечать вимогам діючого законодавства.

Представник відповідача надав письмові заперечення на позов, в яких позовні вимоги не визнав, посилаючись на постанови КМУ від 07.11.2014 року № 595, від 01.10.2014 року № 509 та на те, що доставку пенсії, згідно законодавства здійснюють уповноважені банки, відділення звязку за містом проживання пенсіонера, з якими управління Пенсійного фонду України уклало відповідні договори. На даний час, управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Луганська не може здійснювати в повному обсязі функції, зокрема в частині нарахування та виплати пенсій, оскільки м. Луганськ знаходиться на території, яка не контролюється українською владою. У звязку із цим, Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області просило відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є громадянином України, пенсіонером та їй призначена пенсія за вислугою років за місцем її проживання та реєстрації в Україні у м. Луганську. Вказані обставини не заперечувалися відповідачем у запереченнях на позов.

01.12.2014 року позивач звернулася до ГУПФУ в Луганській області із заявою про нарахування та сплату пенсії з липня 2014 року, яка була отримана відповідачем 05.12.2014 року.

Відомостей про надання відповідачем письмової відповіді на вказану заяву позивача до суду надано не було, проте у позовній заяві позивач стверджує, що 08.12.2014 року представник ГУПФУ в Луганській області за допомогою телефонного звязку повідомила їй про неможливість нарахування пенсії до моменту звільнення території Луганської області.

Судом встановлено, що Кабінетом Міністрів України 07.11.2014 року було прийнято постанову № 595 від 07.11.2014 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей».

Вказаною постановою було затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. Пунктом 2 цього тимчасового порядку встановлюється, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007, зазначено, що відповідно до статей 8 та 22 ОСОБА_2 України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених ОСОБА_2 України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися ОСОБА_2 України як актом прямої дії.

У відповідності до положень статі 3 ОСОБА_2 України (№ 254к/96-ВР від 28.06.1996, далі - ОСОБА_2 України) людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією ОСОБА_2 межах і відповідно до законів України (ст. 8 ОСОБА_2 України).

ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії (ст. 8 ОСОБА_2 України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України (ч. 2 ст. 19 ОСОБА_2 України).

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (ст. 21 ОСОБА_2 України).

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (ч. 3 ст. 22 ОСОБА_2 України ).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ч. 1, 2 ст. 24 ОСОБА_2 України).

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 46 ОСОБА_2 України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ст. 55 ОСОБА_2 України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_2 України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї ОСОБА_2 (ст. 46 ОСОБА_2 України).

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту (п. 1, 6, частини 1 ст. 92 ОСОБА_2 України).

Рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання (ст. 69 Закону України "Про Конституційний Суд України", № 422/96-ВР від 16.10.1996).

Вирішуючи справу по суті, суд приймає до уваги положення п. 2 рішення Конституційного Суду України № 12-рп/98 від 09.07.1998 року згідно якого було встановлено, що ОСОБА_2 України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після ОСОБА_2 України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 ОСОБА_2 України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов'язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Суд також враховує зміст п. 3 рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2000 від 14.12.2000 року, згідно якого Конституційний Суд України зазначив, що виходячи з ОСОБА_2 України Закон України «Про Рахункову палату Верховної ОСОБА_3 України» від 11 липня 1996 року, як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна ОСОБА_3 України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 ОСОБА_2 України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 ОСОБА_2 України), належить виключно ОСОБА_3 України (пункт 3 частини першої статті 85 ОСОБА_2 України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 ОСОБА_2 України). З наведеного випливає, що Верховна ОСОБА_3 України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом (ст. 117 ОСОБА_2 України).

Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.

Так, згідно преамбули Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (1058-IV від 09.07.2003) встановлено, що цей Закон, розроблений відповідно до ОСОБА_2 України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом. Зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на ОСОБА_2 України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. 3. Виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення.

Поряд з цим, стаття 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством (ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Згідно із ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України; (положення пункту 2 частини першої статті 49 визнано такими, що не відповідають ОСОБА_2 України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009)

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

Як встановлено судом із заперечень відповідача на позов, які містяться в матеріалах справи, у населеному пункті, в якому зареєстрований та проживає позивач, видатки державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування не здійснюються на підставі п. 2 затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 595 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей.

Враховуючи вищевикладені норми ОСОБА_2 України, законів, зміст рішень Конституційного Суду України, суд дійшов висновку, що встановлені законом права громадянина, в тому числі, щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпечення) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених ОСОБА_2 України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, проте на час розгляду справи воєнний або надзвичайний стан в Україні відсутній.

Постанова Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 595 не є законом, а тому не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Більш того, вищевказана Постанова Кабінету Міністрів України на думку суду створює ситуацію, за якої всупереч вимог ч. 2 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» позивач за його ознакою місця проживання зазнає обмеження у визнанні, реалізації та користуванні конституційним правом на соціальний захист шляхом отримання пенсії за вислугою років.

Отже, Постанова Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 р. N 595 не підлягає застосуванню судом як нормативно-правовий акт, яким в дискримінацій спосіб за ознакою місця проживання скасовується конституційне право позивача на соціальний захист шляхом отримання пенсії в разі втрати годувальника.

Інших підстав не нарахування та не виплати позивачу пенсії, окрім проживання позивача в населеному пункті, який знаходиться не під контролем української влади, відповідачем наведено не було.

Таким чином, судом встановлено факт порушення прав позивача на нарахування та виплату пенсії за вислугою років з 1 липня 2014 року по 17 грудня 2014 року (дата підписання позовної заяви, в якій викладено обставини порушення прав позивача).

Водночас, згідно із пунктом 1.1. розділу І Положення про головні управління Пенсійного фонду України, в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 27.06.2002 р. № 11-2 (в редакції, яка була чинною до опублікування 03.02.2015 року Постанови Правління ПФУ від 22.12.2014 року № 28-2, далі Положення), головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) разом з управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах утворюють систему територіальних органів Пенсійного фонду України (далі - Фонд), який є центральним органом виконавчої влади. Управління підпорядковані фонду.

Підпунктом 5 пункту 2.2. розділу ІІ Положення передбачено, що Управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює призначення (перерахунок) та виплату пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей), які мають право на пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області здійснює призначення (перерахунок) лише пенсій військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу та іншим особам, які мають право на пенсію згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Призначення пенсій іншим категоріям осіб за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» здійснюють районні управління Пенсійного фонду України, які згідно постанови правління Пенсійного фонду України №8-2 від 30.04.2002 р. є самостійними юридичними особами, хоч і підвідомчими Головним управлінням в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, до повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області не віднесено повноваження по нарахуванню та виплаті пенсій за вислугою років, у звязку із чим належить відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання дій ГУПФУ в Луганській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті пенсії за вислугою років, зобовязання ГУПФУ в Луганській області нарахувати та виплатити пенсію за вислугою років з першого липня 2014 року.

Разом з тим, суд враховує, що одним з основних завдань ГУПФУ в Луганській області є забезпечення призначення (перерахунку) пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці та підготовка документів для їх виплати (підпункт 2 пункту 2.1 Положення).

Також, ГУПФУ в Луганській області відповідно до покладених на нього завдань:

- організовує роботу підвідомчих управлінь Фонду в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - підвідомчі органи) щодо призначення (перерахунку) і виплати пенсій, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці (абзац 6 підпункту 3 пункту 2.2 Положення);

- забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, щомісячного довічного утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством, здійснює з цією метою перерозподіл коштів між районами (містами) (підпункт 4 пункту 2.2 Положення).

Враховуючи викладене, з метою повного захисту порушеного права позивача на нарахування та виплату пенсії за вислугою років з 1 липня 2014 року по 17 грудня 2014 року, про захист якого просить позивач, із урахуванням того, що ГУПФУ в Луганській області було обізнано про таке порушення прав позивача і допустило бездіяльність щодо забезпечення своєчасних і в повному обсязі фінансування та виплати пенсії позивачу, внаслідок чого було порушено принцип рівності перед законом та допущено дискримінацію у відношенні позивача, суд вважає необхідним на підставі ч. 2 ст. 11 КАС України вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною бездіяльність ГУПФУ в Луганській області щодо незабезпечення призначення пенсії за вислугою років ОСОБА_1 в період з 1 липня 2014 року по 17 грудня 2014 року, а також зобовязати ГУПФУ в Луганській області забезпечити своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 в період з 1 липня 2014 року по 17 грудня 2014 року.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6-1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», в той час як відповідачем не вказано про здійснення ним судових витрат.

Керуючись ст.ст. 4, 8, 11, 17, 86, 94, 138, 143, 158-163, 183-2, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій протиправними, зобовязання нарахувати та виплатити пенсію задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо незабезпечення призначення пенсії за вислугою років ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 1 липня 2014 року по 17 грудня 2014 року.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області забезпечити своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 1 липня 2014 року по 17 грудня 2014 року.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня отримання копії постанови шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області разом із одночасним надісланням копії апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В. М. Олійник