Справа № 522/2184/15-а
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали подання начальника Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про заборону у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИВ:

Начальник Другого Приморського відділу ДВС ОМУЮ 09.06.2015 року звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 у звязку з тим, що він ухиляється від виконання виконавчого листа, виданого Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової суми 402 507, 00 грн. (а.с.167-168).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2015 року у задоволенні вищезгаданого подання було відмовлено (а.с.181). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.11.2015 року за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ухвалу суду 1-ї інстанції від 07.07.2015 року скасовано та питання за поданням передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Матеріали справи разом з вказаним поданням надійшли до провадження судді Домусчі Л.В. 26.11.2015 року.

У судове засідання 21.12.2015 року представник Другого Приморського відділу державної виконавчої служби та інші сторони справи не зявилися, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлялися належним чином у встановленому порядку, чим позбавили суд можливості вислухати їх думки по суті. Представник заявника був сповіщений належним чином, про що свідчить його підпис на рекомендованому поштовому повідомленні про вручення поштового відправлення, наявного у матеріалах справи.

Зважаючи на те, що подання вже перебувало на розгляду суду, та від представника заявника жодних клопотань суду не заявлено, причин неявки не повідомлено, суд вважає за можливе розглянути вказане питання по суті.

Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України суд під час судового розгляду справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши вказане вище подання, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що подання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується судом за правилами цивільного судочинства в порядку, передбаченому ст. 377-1 ЦПК. На підставі цієї статті вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується в порядку, встановленому ЦПК, щодо боржників у виконавчому провадженні за будь-якими виконавчими документами, передбаченими ст. 17 Закону № 606-XIV, примусове виконання яких здійснюється державною виконавчою службою.

Згідно зі ст. 377-1 ЦПК питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим із начальником відділу державної виконавчої служби.

На підставі п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV державний виконавець у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням.

Підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон визначені Законом "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" .

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань (п. 5); якщо щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі (п. 8).

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

В аналізі судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01 лютого 2013 року ВСУ вказав, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України за відсутності державного виконавця не є виправданим, оскільки саме він зобовязаний довести суду, надавши відповідні матеріали виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Другому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції знаходиться виконавчий лист, виданий Приморським районним судом м. Одеси за № 2-12785/11 від 17.12.2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 402 507,00 гривень.

Виконавче провадження за виконавчим листом № 2-12785/11 від 17.12.2014 року відкрито постановою про відкриття провадження № 47716321 від 22 травня 2015 року (а. с. 169).

Як вбачається із відповіді Центру № 1 надання послуг, повязаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговуванням м. Одеси підпорядкованого УДАІ ГУМВСУ на запит начальника Другого Приморського ВДВС ОСОБА_4 за № В-2/471 від 22.05.2015 року за ОСОБА_1 транспортних засобів не зареєстровано (а. с. 177).

Відповідно до акту державного виконавця другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 від 01.06.2015 року, встановлено, що на момент повторного виходу за вказаною адресою боржника не розшукано, майна належного боржнику не виявлено. Іншого місцезнаходження не встановлено. Мешканцям будинку про боржника нічого не відомо (а. с. 178).

Як вбачається із відповіді Державної податкової служби України за № НОМЕР_1 від

03.06.2015року платник податку з податковим номером НОМЕР_2 на обліку в органах ДПС не перебуває (а. с. 170).

Як вбачається із відповіді Державної податкової служби України за № НОМЕР_3 від

03.06.2015року інформації стосовно боржників-фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня (а. с. 171).

Згідно відповіді Пенсійного фонду України за № НОМЕР_4 від 03.06.2015 року інформації щодо отримання ОСОБА_1 пенсії не знайдено (а. с. 172).

Згідно відповіді Пенсійного фонду України за № НОМЕР_5 від 03.06.2015 року інформації щодо праці ОСОБА_1 за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи не знайдено (а. с. 173).

Відповідно до Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна в порядку доступу державних виконавців за № 98927988 від 05.06.2015 року щодо наявності майна у ОСОБА_1 відомості відсутні (а. с. 174-175).

Звертаюсь до суду з відповідним поданням, заявник посилався на наявність у ОСОБА_1 невиконаного зобовязання, покладеного на нього судовим рішенням, а також ухилення останнього від виконання вказаного судового рішення.

Однак, із надісланих матеріалів подання суду не вбачається, а заявником не надано доказів, які свідчили б про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судом. Крім того, відсутні відомості про обізнаність боржника з наявністю відкритого виконавчого провадження та строками його добровільного виконання.

Згідно ч.2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні подання начальника Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про заборону у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст.. 1, 3, 11, 15, 57, 60, 197, 208-210, 212, 377-1 ЦПК України; п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання начальника Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про заборону у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали, згідно ч.2 ст. 294 ЦПК України.

Суддя Домусчі Л.В.

17.12.2015