Справа № 802/2770/15-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2015 р. м. Вінниця

Справа № 802/2770/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Кулика Віталія Віталійовича,

представників позивача: Радомської Л.Б., Кучабської В.В.,

представника відповідача: Пилипіва С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державної фінансової інспекції у Вінницькій області до військової частина НОМЕР_1 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась Державна фінансова інспекція у Вінницькій області з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що відповідачем в порушення законодавства у сфері державного фінансового контролю не виконано вимоги п. 2, 3, 6, 7, 14, 17, відображені у листі - вимозі Державної фінансової інспекції у Вінницькій області № 02-08-28-14/2538 від 08 травня 2015 року, зокрема, щодо усунення порушень при використані коштів, виділених з резервного фонду державного бюджету у зв`язку з оголошеною мобілізацією, за період з 01.01.2013 по 01.01.2015.

В зв`язку з чим, на виконання наданих повноважень позивач звернувся до суду з даним позовом щодо стягнення з підконтрольної установи коштів у відшкодування завданих збитків.

Ухвалою суду від 23.09.2015 адміністративний позов Державної фінансової інспекції у Вінницькій області в частині позовних вимог про стягнення з військової частина НОМЕР_1 матеріальної шкоди в сумі 11688,02 грн., завдану внаслідок виплати грошової винагороди військовослужбовцям, які у відповідному періоді не приймали участі у проведенні антитерористичної операції, залишено без розгляду.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, зареєстровану в канцелярії суду за вх. №28241 від 30.09.2015, підтримали в повному обсязі та просили адміністративний позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наданих в судовому засіданні поясненнях ( т. 2 а.с. 48 49 ).

Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях ( том 1 а.с. 50-54 ) та наданих в судовому засіданні поясненнях, зазначив, що військовою частиною НОМЕР_1 частково виконано вимоги позивача, а щодо решти вимог, відповідач вважає, що всі кошти, використані для забезпечення військовослужбовців, виплачені відповідно до норм чинного законодавства України, а тому вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, просив в їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконання п. 1.1.6.1 Плану контрольно-ревізійної роботи на І квартал 2015 року Державною фінансовою інспекцією у Вінницькій області проведено ревізію окремих напрямів фінансово-господарської діяльності військової частини НОМЕР_1 ( далі в/ч НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2013 року по 01.01.2015.

Результати проведеної ревізії оформлені актом № 08-13/04 від 20.04.2015, згідно якого встановлено порушення відповідачем бюджетно-фінансової дисципліни.

Зокрема, контрольним заходом встановлено, що:

- в порушення вимог ч.4 ст.13 Бюджетного кодексу України від №2456-VІ (далі - Бюджетний кодекс) та п.22 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228 (далі - Порядок №228), при наявності джерела покриття, а саме надходження плати від надання послуг по забезпеченню безпеки установам та суб`єкту господарювання протягом 2013-2014 років здійснено видатки на виплату грошового утримання військовослужбовців, які залучені до надання вказаних платних послуг за рахунок коштів загального фонду, що призвело до покриття видатків спеціального фонду кошторису на загальну суму 226218,49 грн.;

- в порушення вимог п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 №98 Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів (далі - Постанова №98), п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.2002 №1194 Про польові виплати військовослужбовцям і працівникам військових частин Збройних Сил, інших військових формувань та особовому складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту та п. 3 наказу Міністерства оборони України від 03.09.2002 №301 Про встановлення розмірів польових виплат військовослужбовцям військових частин Збройних Сил України протягом 2013 року, січня-червня 2014 року проведені виплати добових витрат військовослужбовцям, що перебували у відрядженнях для несення служби у плановій варті та забезпечувались харчуванням, в загальній сумі 24664,0 грн., чим завдано збитків в/ч 3008 на відповідну суму;

- в порушення вимог п.1 розпорядження Кабінету Міністрів України Про виділення коштів з резервного фонду державного бюджету від 20.08.2014 №768 та телеграми від імені т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенанта Кривенко О.В. від 13.12.2014 НР.3/21/3- Ч098 в грудні 2014 року 11-й службовцям безпідставно нарахована премія, що призвело до зайвого нарахування та виплати премії службовцям на загальну суму 33000,0 грн. та, як наслідок, до зайвої сплати единого соціального внеску на суму 11451,0 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 44451,0 грн.;

- в порушення вимог п.2 постанови Кабінету Міністрів України Про питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій від 22.09.2010 №889 та телеграми від імені т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенанта ОСОБА_1 від 13.12.2014 НР.3/21/3- Ч098, якою останнім установлено граничний розмір додаткової грошової винагороди - премії військовослужбовцям строкової військової служби в розмірі 1500,0 грн. кожному, безпідставно нарахована премія в сумі 1671,62 грн., що призвело до зайвого нарахування та виплати винагороди військовослужбовцям строкової служби в загальній сумі 36553,47 грн. та, як наслідок, до зайвої сплати єдиного соціального внеску на суму 12684,05 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 49237,52 грн.;

- в порушення вимог ч.2 ст. 631 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 №435-IV, ч.ч. 3, 6, 7 ст.8 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, п.п. 2.15., 2.16. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, у 2013 році безпідставно нараховані послуги за найм житла для військовослужбовців (до укладання договорів найму житла та по завищеній вартості у місяцях укладання додаткових угод), що призвело до зайвого нарахування та сплати за послуги з оренди житла фізичним особам на загальну суму 35679,0 грн. та зайвого перерахування податку з доходів фізичних осіб в сумі 5360,0 грн. Внаслідок допущеного порушення в/ч 3008 завдано збитків на суму 41039,0 грн.;

- проведеною інвентаризацією військового майна встановлена нестача (недонос) речового майна по 17 військовослужбовцям на загальну суму 53387,48 грн., чим завдано збитків в/ч 3008 на вказану суму ( т. 1 а.с. 9 22 ).

Не погоджуючись з висновками акту ревізії військовою частиною НОМЕР_1 надано до ДФІ у Вінницькій області заперечення за №б/н від 29.04.2015 на акт ревізії № 08-13/04 від 20.04.2015 (т.2 а.с. 1 - 15).

Розглянувши подані військовою частиною НОМЕР_1 заперечення на акт ревізії, ДФІ у Вінницькій області надіслано відповідь на заперечення №02-08-28-14/2523 від 07.05.2015, згідно якої, висновки, що викладені в акті ревізії №08-13/04 від 20.04.2015, відповідають нормам чинного законодавства та встановленим перевіркою обставинам (т.2 а.с. 16-47).

08.05.2015 року позивачем за вих. № 02-08-28-14/2538 направлено в/ч 3008 лист вимогу про усунення виявлених порушень ( т. 1 а.с. 23 29 ).

Разом з тим, відповідачем вимоги Державної фінансової інспекції у Вінницькій області у встановлений строк в повному обсязі не виконано, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення коштів.

Визначаючись стосовно заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного.

Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні регулюються Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (далі - Закон).

Відповідно до ст.1 Закону здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).

Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 Закону головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

В силу вимог ч. 1 ст. 4 Закону інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Право позивача, як суб`єкта владних повноважень, на звернення до суду передбачене п. 10 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", згідно з якою органи державної контрольно-ревізійної служби мають право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

В силу вимог ч. 2 ст. 15 зазначеного Закону законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що ревізуються.

Відповідно до п. 8 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органам фінансового контролю надається право у судовому порядку стягувати в дохід держави кошти, одержані підконтрольною установою за незаконними угодами, без встановлених законом підстав та з порушенням чинного законодавства.

Враховуючи вищенаведені норми Закону, позивач просить стягнути з військової частини НОМЕР_1 кошти, перерахунок яких вимагався в п. п. 2, 3, 6, 7, 14, 17 листа-вимоги, сформованої на підставі акту проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності відповідача. При цьому, такі вимоги розглядаються судом як спосіб реалізації ДФІ у Вінницькій області своїх владних управлінських функцій на основі законодавства.

Щодо порушень, викладених в п. 2 листа вимоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 13 Бюджетного кодексу України бюджет може складатися із загального та спеціального фондів. Складовою частиною спеціального фонду бюджету є доходи бюджету (включаючи власні надходження бюджетних установ), які мають цільове спрямування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 липня 2000 року № 1171 затверджений перелік видів господарської діяльності, здійснення якої дозволяється військовим частинам Збройних Сил. Серед інших видів цим переліком передбачена діяльність з охорони громадського порядку та безпеки.

Спір у цій частині вимог зводиться до визначення джерела коштів, з яких здійснюється виплата грошового забезпечення та покриття витрат на утримання військовослужбовців залучених до надання платних послуг по забезпеченню безпеки.

Частиною 4 статті 13 Бюджетного кодексу передбачено, що власні надходження бюджетних установ використовуються (з урахуванням частини дев`ятої статті 51 Кодексу) на: покриття витрат, пов`язаних з організацією та наданням послуг, що надаються бюджетними установами згідно з їх основною діяльністю (за рахунок надходжень підгрупи 1 першої групи).

Також, пунктом 23 постанови №228 визначено, що видатки спеціального фонду кошторису за рахунок власних надходжень плануються у такій послідовності: за встановленими напрямами використання, на погашення заборгованості установи з бюджетних зобов`язань за спеціальним та загальним фондом кошторису та на проведення заходів, пов`язаних з виконанням основних функцій, які не забезпечені (або частково забезпечені) видатками загального фонду. При цьому, розпорядник бюджетних коштів здійснює коригування обсягів узятих бюджетних зобов`язань за загальним фондом кошторису для проведення видатків з цих зобов`язань із спеціального фонду кошторису відповідно до бюджетного законодавства.

Крім того, абз.2 ст.4 Закону України Про оплату праці визначено, що джерелом коштів на оплату праці для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до ст.8 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України кошти, одержані від здійснення військовими частинами господарської діяльності, зараховуються до Державного бюджету України та використовуються виключно на національну оборону відповідно до кошторису Міністерства оборони України.

Відповідно до положень ст.13 Закону України Про внутрішні війська Міністерства внутрішніх справ України Держава забезпечує соціальні і правові гарантії військовослужбовцям внутрішніх військ і членам їх сімей відповідно до Законів України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Зі змісту акту ревізії вбачається, що ДФІ встановила факт покриття відповідних витрат за рахунок загального фонду бюджету. Оскільки, на думку позивача, таке покриття має здійснюватись за рахунок спеціального фонду, ДФІ дійшла висновку про необхідність перерахування відповідачем до загального фонду бюджету 226218,49 грн.

Судом встановлено, що протягом 2013-2014 років військовою частиною 3008 проводилась господарська діяльність та було отримано дохід, а саме наддавались платні послуги по забезпеченню безпеки, що підтверджується актами "Про надання послуг по забезпеченню безпеки" (том 1 а.с. 83-182), а також реєстром надання послуг по забезпеченню безпеки та здійснення пропускного режиму військовослужбовцями в/ч 3008 (том 3 а.с. 1-52).

Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин, а також виходячи з аналізу вищенаведених норм Законів, суд приходить до висновку про правомірність та обґрунтованість пункту 2 вимоги Держфінінспекції, згідно якої остання зобов`язувала в/ч 3008 забезпечити перерахування до загального фонду державного бюджету коштів в сумі 226218,49 грн., за рахунок доходів спеціального фонду.

Разом з тим, як зазначив в судовому засіданні представник відповідача станом на час розгляду справи в суді вимоги пункту 2 листа-вимоги №02-08-28-14/2538 від 08.05.2015 виконані в повному обсязі, а саме, перераховано за рахунок доходів спеціального фонду, отриманих понад суми, що покривають видатки на надання платних послуг, до загального фонду державного бюджету кошти в сумі 226220,00 грн.

Повідомлені представником відповідача обставини підтверджуються дослідженою в судовому засіданні та долученою до матеріалів справи довідкою №3/21/1-7679/3 від 18.11.2015 про зміни до кошторису на 2015 рік, згідно якої по КЕКВ 2100 "оплата праці і нарахування на заробітну плату" зменшено видатки загального фонду державного бюджету на 226220,00 грн.

Зазначені обставини не заперечувались і представниками позивача в судовому засіданні.

Враховуючи добровільне виконання відповідачем пункту 2 листа-вимоги №02-08-28-14/2538 від 08.05.2015, що знайшло своє відображення у зменшенні видатків загального фонду державного бюджету на 226220,00 грн., суд доходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо п. 3 вимоги суд зазначає наступне.

Як вказав відповідач у наданих запереченнях, військовослужбовці в/ч 3008 протягом 2013 року та січня червня 2014 року направлялись у відрядження для несення служби, за межами постійної дислокації в/ч, у планових залізничних вартах по конвоюванню спецконтингенту і забезпечувались харчуванням відповідно до норм та вимог постанови КМУ від 29.03.2002 №426 "Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань". Таким чином, на думку відповідача, вищезазначена участь військовослужбовці в/ч 3008 у планових залізничних вартах по конвоюванню спецконтингенту не підпадає під вимоги п. 5 р. ІІ Інструкції про відрядження, оскільки в останній визначені конкретні випадки, в яких застосовується відсоткова виплата добових.

Суд критично ставиться до наведених посилань відповідача та зазначає, що згідно п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" від 2 лютого 2011 року № 98 встановлено, що в разі коли працівники, відряджені за кордон, за умовами запрошення безоплатно забезпечуються харчуванням стороною, яка приймає, або коли працівники, відряджені в межах України для участі у переговорах, конференціях, симпозіумах з питань, що стосуються основної діяльності підприємства, установи та організації, які відряджають працівників, за умовами запрошення безоплатно забезпечуються харчуванням організаторами таких заходів, добові витрати відшкодовуються у розмірах, що визначаються у відсотках сум добових витрат для відповідної держави згідно з додатком 1 до цієї постанови, зокрема 80 відсотків при одноразовому, 55 відсотків - дворазовому, 35 відсотків - триразовому харчуванні.

Витрати на найм житлового приміщення під час відрядження відшкодовуються за наявності оригіналів підтвердних документів (далі - підтвердні документи).

Витрати на харчування, вартість якого включена до рахунків на оплату вартості проживання у готелях (мотелях), інших житлових приміщеннях або до проїзних документів, оплачуються відрядженим працівникам за рахунок добових витрат.

Відповідно до п.3 Наказу Міністерства оборони України "Про встановлення розмірів польових виплат військовослужбовцям військових частин Збройних Сил України" № 301 від 03.09.2002 військовослужбовцям, які забезпечуються харчуванням за рахунок держави, за дні, коли вони забезпечуються харчуванням за рахунок держави, польові не виплачуються.

Таким чином, під час перебування військовослужбовців у відрядженнях із забезпеченням харчування за рахунок держави, військовою частиною, в якій військовослужбовці проходять службу, польові не виплачуються.

Відповідно до п. 3 листа-вимоги позивач просить стягнути з відповідача завдану державному бюджету матеріальну шкоду в загальній сумі 24664,00 грн., допущену внаслідок оплати добових витрат військовослужбовцям, що перебували у відрядженнях для несення служби у плановій варті та забезпечувались харчуванням.

З матеріалів справи слідує, що відповідачем відшкодовано витрати, включені до авансових звітів військовослужбовців за період з 01.01.2013 по 01.01.2014 в розмірі від 21,00 грн./доб. до 31,00 грн./доб. та за період з 01.01.2014 по 01.01.2015 від 39,26 грн./доб. до 49,71 грн./доб., тоді як останні, під час перебування у відрядженнях для несення служби у плановій варті забезпечувались харчуванням, внаслідок чого зайво нараховано і виплачено добових витрат в сумі 24664,00 грн.

Так, згідно отриманих позивачем відповідей від в/ч 3027 та в/ч НОМЕР_2 , встановлено, що протягом ревізійного періоду військовослужбовці в/ч НОМЕР_1 на котловому забезпеченні останніх не перебували.

Також з інформації отриманої від Національної академії Національної гвардії України фінансовою інспекцією встановлено, що військовослужбовці відповідача перебували в академії на забезпеченні з 01.10.2014 по 02.10.2014 та з 10.10.2014 по 13.10.2014, вартість харчування одного військовослужбовця на добу складала від 25,94 грн. до 26,97 грн. Дані обставини відображені в акті ревізії, з яким відповідач ознайомлений ( том 1 а.с. 13 ), та в судовому засіданні не заперечував щодо дійсності вищенаведеної інформації.

З огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд доходить висновку, що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України протиправно здійснювалась виплата добових витрат військовослужбовцям, які одночасно перебували на повному харчовому забезпеченні.

Враховуючи викладене, добові витрати в сумі 24664,00 грн. відповідачем зайво нараховані і виплачені, а тому підлягають стягненню в повному обсязі.

Визначаючись щодо стягнення коштів про безпідставність виплати яких зазначено в п.п. 6 та 7 вимоги, а саме щодо стягнення до державного бюджету з в/ч 3008 матеріальної шкоди в сумі 44451,00 грн., завданої внаслідок виплати премії службовцям, та в сумі 49237,52 грн., завданої внаслідок виплати премії військовослужбовцям, суд виходив з наступного.

Як свідчать матеріали акту ревізії, в порушення вимог п.2 постанови Кабінету Міністрів України Про питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій від 22.09.2010 №889 та телеграми від імені т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенанта Кривенко О.В. від 13.12.2014 НР.3/21/3-4098, якою останнім установлено граничний розмір додаткової грошової винагороди - премії військовослужбовцям строкової військової служби в розмірі 1500,0 грн. кожному, відповідач безпідставно нарахував та виплатив премію в сумі 1671,62 грн., що призвело до зайвого нарахування та виплати винагороди військовослужбовцям строкової служби в загальній сумі 36553,47 грн. та, як наслідок, до зайвої сплати єдиного соціального внеску на суму 12684,05 грн., чим завдано матеріальної шкоди (збитків) на загальну суму 49237,52 гривень. Крім того, на підставі вищенаведених постанови Кабінету Міністрів України та телеграми т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенанта ОСОБА_1 , відповідачем безпідставно нарахована та виплачена премія службовцям в/ч 3008 в розмірі 3000,00 грн. кожному в загальній сумі 33000,00 грн. та, відповідно, зайво сплачено єдиного соціального внеску - 11451,00 грн., чим державному бюджету завдано збитків на суму 44451,00 грн.

Натомість відповідач із висновками фінансової інспекції не погоджується та зазначає, що виплата премії в розмірі 1671,62 грн. та 3000,00 грн. в дійсності мала місце, однак зауважує, що вказані виплати проводились на виконання телеграми від імені т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенанта Кривенко О.В. від 13.12.2014 НР.3/21/3-4098, а саме командиром військової частини НОМЕР_1 , як розпорядником коштів, видано наказ №160 від 15.12.2014 Про заохочення особового складу військової частини (том 2 а.с. 203-217), на підставі якого військовослужбовцям строкової служби в/ч НОМЕР_1 виплачено премію у розмірі 1500,00 грн. та службовцям в/ч 3008 в розмірі 3000,00 грн., натомість виплата премії в розмірі 171,62 грн. призначена на підставі іншого наказу командира в/ч №3008, а саме від 19.12.2014 №183 (том 2 а.с. 218-226), виданого з нагоди святкування Дня Міліції України. Таким чином на думку представника відповідача, сума збитків в розмірі 49237,52 грн. нарахована безпідставно, оскільки командир в/ч № НОМЕР_1 при винесенні вищезазначених наказів діяв як розпорядник бюджетних коштів згідно ст. 51 Бюджетного Кодексу України у межах наданих йому законом повноважень та використав їх за цільовим призначенням.

Суд критично ставиться до вищенаведених тверджень представника відповідача з огляду на таке.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей (далі - Закон № 2011-ХІІ).

Військовослужбовцям у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Частиною 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Частиною другою цієї статті визначено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.

У пункті 1 постанови № 889 встановлено, що військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби), які займають посади у Військово-Морських Силах Збройних Сил та Морській охороні Державної прикордонної служби, посади у військових частинах, підрозділах, закладах, установах та організаціях Збройних Сил (за переліком згідно з додатком), посади наземних авіаційних спеціалістів, що забезпечують безпеку польотів літаків та вертольотів, у військових частинах і підрозділах Повітряних Сил та Сухопутних військ Збройних Сил, посади у військових частинах і підрозділах високомобільних десантних військ та спеціального призначення Збройних Сил, і військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) льотного складу Збройних Сил, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та Державної прикордонної служби, мають право на отримання щомісячної додаткової грошової винагороди в розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. Граничні розміри, порядок та умови виплати цієї винагороди визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ та Адміністрацією Державної прикордонної служби за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення (пункт 2 зазначеної постанови).

На виконання вказаної постанови № 889 Міністр оборони України наказом від 15.10.2010 року № 595 затвердив Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (далі - Інструкція).

У цьому акті визначені умови та порядок виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України, винагороди, окреслено перелік військовослужбовців, яким вона виплачується, регламентовано повноваження командира (начальника) військової частини (організації, установи) щодо підстав та розміру її виплати.

Зокрема, в пункті 3 наводиться перелік складових грошового забезпечення, з якого має обраховуватися й виплачуватися винагорода.

Згідно з пунктом 5 Інструкції така винагорода виплачується на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації), а командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).

Із системного аналізу положень ст. 9 Закону № 2011-ХІІ та правил Інструкції суд дійшов висновку, що винагорода, встановлена постановою № 889 має окремий, особливий і разовий вираз виплати, позаяк виплачується тільки тим категоріям військовослужбовцям, перелік яких наведений у цій постанові, і тоді, коли у фонді грошового забезпечення наявні (передбачені) кошти для її виплати.

Крім того, підпунктом «б» пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України Про затвердження Порядку використання коштів резервного фонду бюджету визначено, що кошти резервного фонду бюджету можуть використовуватися на здійснення інших непередбачених заходів, які відповідно до законів можуть здійснюватися за рахунок коштів бюджету, але не мають постійного характеру і не могли бути передбачені під час складання проекту бюджету, тобто на момент затвердження бюджету не було визначених актами Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідної ради, місцевої держадміністрації, виконавчого органу відповідної ради підстав для проведення таких заходів.

Судом встановлено, що з метою посилення соціального захисту військовослужбовців Національної гвардії України т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенанта Кривенко О.В. телеграмою від 13.12.2014 НР.3/21/3-4098 надано дозвіл в/ч 3008 у грудні 2014 року здійснити заохочення військовослужбовців та військовослужбовців за призовом у зв`язку із мобілізацією, премією в розмірі місячного грошового забезпечення, а також військовослужбовців строкової військової служби шляхом нагородження премією в розмірі 1500,00 грн. кожного.

Отже, вищенаведеним листом т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенантом Кривенком О.В., як розпорядником коштів вищого рівня, чітко визначено перелік осіб, яким надано дозвіл на виплату винагороди та встановлено граничний розмір такого заохочення.

Натомість відповідач, наказами №160 від 15.12.2014 Про заохочення особового складу військової частини та №183 від 19.12.2014 Про заохочення особового складу військової частини з нагоди святкування Дня міліції України, військовослужбовцям строкової служби установив розмір премії в сумі 1671,62 грн., замість 1500,00 грн., встановлених т.в.о. командувача Національної гвардії України генерал-лейтенантом ОСОБА_1 в телеграмі від 13.12.2014 НР.3/21/3-4098, внаслідок чого військовою частиною зайво виплачена винагорода військовослужбовцям строкової служби в загальній сумі 36553,47 грн. та відповідно сплачено єдиного соціального внеску в розмірі 12684,05 грн. Крім того, наказом командира в/ч 3008 №160 від 15.12.2014 Про заохочення особового складу військової частини безпідставно призначена премія службовцям в розмірі 3000,00 грн. кожному в загальній сумі 33000,00 грн. та, відповідно, зайво сплачено єдиного соціального внеску - 11451,00 грн.

Нарахування та виплата військовою частиною вищенаведених премій військовослужбовцям строкової служби в сумі 1671,62 грн. кожному та службовцям - в сумі 3000,00 грн. підтверджується дослідженими в судовому засіданні роздатковими відомостями №№ 55, 56, 57, 60, 68 та відомістю про нарахування заохочення працівникам в/ч 3008 за грудень 2014 року (том 2 а.с. 227-232).

Аналізуючи вищенаведені норми Закону № 2011-ХІІ та правил Інструкції, виходячи з встановлених обставин справи, суд доходить до висновку, що відповідач при проведенні преміювання військовослужбовців строкової служби та службовців військової частини НОМЕР_1 вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки командир військової частини, як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, може ними розпоряджатись лише у межах встановлених розпорядником бюджетних коштів вищого рівня. Отже, розмір можливого преміювання та визначення кола осіб, яки підлягали преміюванню, було чітко встановлено у телеграмі від 13.12.2014 НР.3/21/3-4098, і суд звертає увагу, що остання була обов`язковою до врахування відповідачем при проведенні преміювання.

Таким чином, суд вважає, що недотримання відповідачем встановлених у вказаній телеграмі умов преміювання та відсутність погодження з розпорядником коштів вищого рівня при нарахуванні премії у більшому розмірі та колу осіб, призвело до зайвої виплати винагороди військовослужбовцям строкової служби та службовцям в/ч НОМЕР_1 .

Таким чином, суд доходить до висновку про правомірність та обґрунтованість пунктів 6 та 7 вимоги Держфінінспекції, якими зобов`язано в/ч НОМЕР_1 забезпечити перерахування до загального фонду державного бюджету коштів в сумі 44451,0 грн. та 49237,52 грн. відповідно, а враховуючи невиконання відповідачем даних вимог, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача до державного бюджету вище зазначених сум.

Щодо п. 14 листа-вимоги суд зазначає наступне.

Як вбачається з витягу з акту ревізії №08-13/04 від 20.04.2015, Державною фінансовою інспекцією у Вінницькій області під час проведення ревізії військової частини НОМЕР_1 за період з 01.01.2013 по 01.01.2015 встановлено, що відповідачем в порушення вимог ч. 2 ст. 631 Цивільного кодексу України, ч.ч. 3, 6, 7 та 8 Закону №996-ХІV, п.п. 2.15, 2.16 Положення №88 у 2013 році зайво сплачено кошти за послуги оренди житла (до укладення Договорів найму житла та по завищеній вартості у місцях укладення додаткових угод) фізичним особам в сумі 35679,00 грн. та зайво перераховано податку з доходів фізичних осіб в сумі 5360,00 грн.

Натомість відповідач в поданих до суду запереченнях вважає такі висновки контролюючого органу безпідставними, оскільки у відповідності до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, в укладених з фізичними особами Договорах, зокрема, в п. 6.1 визначено, що: "Умови даного Договору застосовуються до визначених в п. 1.1 відносин до дня його заключення. Строк дії договору до 31 грудня 2013 року". Таким чином, відповідач вважає, що кошти перераховувались на виконання та відповідно до умов укладених договорів, які ніким не оспорюються.

Зі змісту акту ревізії та наданих в судовому засіданні пояснень представників позивача судом встановлено, що протягом періоду, охопленого контролем, відповідно до вимог Закону №2011, постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2013 №1081 Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, наказу МВС України від 06.04.2009 №150 Про затвердження Порядку оренди та оплати орендованих житлових приміщень у внутрішніх військах МВС України в/ч НОМЕР_1 укладались трьох сторонні договори з військовослужбовцями та фізичними особами на компенсацію витрат за найм житлових приміщень (далі - Договори найму житла), зокрема: у 2013 році - 31 договір, у 2014 році - 34 договори. Протягом ревізійного періоду на забезпечення військовослужбовців житлом спрямовано 1540863,9 грн., в тому числі у 2013 році - 738053,9 грн., у 2014 році - 802810,0 гривень.

Протягом ревізійного періоду в/ч НОМЕР_1 перераховано до бюджету податку з доходів фізичних осіб за найм житла військовослужбовцям на загальну суму 121531.83 грн., в тому числі у 2013 році в сумі 58044,00 грн., у 2014 році в сумі 63487,83 грн.

Співставленням вартості плати за користування житлом, визначеної в Договорах найму житла, актах наданих послуг, платіжних документах та м/о №6 за 2013-2014 роки Державна фінансова інспекція дійшла висновку, що протягом 2013 року в/ч 3008 проводилась оплата за користуванням житлом у розмірах більших, ніж передбачено 30-ю Договорами найму житла. Зокрема, позивач зазначає, що вказаними Договорами найму житла та додатковими угодами до них на компенсацію витрат протягом 2013 року за найм житлових приміщень для військовослужбовців не передбачено строку застосування відносин між сторонами до укладення договорів, а відтак останні набирають чинності з моменту укладення.

З урахуванням вищенаведених висновків контролюючого органу судом були досліджені Договори компенсації витрат за найм житлового приміщення, що стали підставою для висновків позивача, викладених в пункті 14 акту ревізії №08-13/04 від 20.04.2015.

Зокрема, судом встановлено, що протягом періоду, охопленого контролем, відповідно до вимог Закону №2011, постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2013 №1081 Про затвердження порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, наказу МВС України від 06.04.2009 №150 Про затвердження Порядку оренди та оплати орендованих житлових приміщень у внутрішніх військах МВС України в/ч НОМЕР_1 укладались трьохсторонні договори з військовослужбовцями та фізичними особами на компенсацію витрат за найм житлових приміщень (далі - Договори найму житла) зокрема: №30 від 25.10.2013, №29 від 25.10.2015, №28 від 25.10.2013, №27 від 12.07.2013, №26 від 22.05.2013, №25 від 26.04.2013, №24 від 26.04.2013, №23 від 24.04.2013, №22 від 24.04.2013, №21 від 19.02.2013, №20 від 25.02.2013, №19 від 24.01.2013, №18 від 24.01.2013, №17 від 24.01.2013, №15 від 24.01.2013, №14 від 24.01.2013, №13 від 24.01.2013, №12 від 24.01.2013, №11 від 24.01.2013, №10 від 24.01.2013, №09 від 24.01.2013, №08 від 24.01.2013, №07 від 24.01.2013, №06 від 24.01.2013, №05 від 24.01.2013, №04 від 24.01.2013, №03 від 24.01.2013, №02 від 24.01.2013, №01 від 24.01.2013, №31 від 27.11.2013, а також трьохсторонні додаткові угоди до вищезазначених договорів ( том 2 а.с. 87-199).

Так, відповідно до п.1.1 військова частина, як платник, компенсує наймачу (військовослужбовцю) витрати за користування безоплатно наданим житловим приміщенням шляхом оплати наймодавцю (фізичній особі) вартості користування безоплатно наданим житловим приміщенням.

Пунктом 2.1 умов Договорів визначено розмір плати за користування безоплатно наданим житловим приміщенням.

Також п. 2.2 Договорів встановлено, що плата за користування безоплатно наданим житловим приміщенням перераховується платником безготівковим порядком на рахунок наймодавця. Податок з доходів фізичних осіб у розмірі 15%, відповідно до Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", утримується платником та перераховується у встановлені терміни до бюджету.

Окремо, пунктом 6.1 Договорів визначено, що, відповідно до ст. 631 Цивільного кодексу України, умови даного Договору застосовуються до визначених в п. 1.1 відносин до дня його заключення. При цьому, при відсутності заяви однієї з сторін про припинення або заміну договору після закінчення його строку, він вважається продовженим на той само строк і на тих само умовах (п. 6.2 Договорів).

Згідно перерахунку компенсаційних витрат за найм житлових приміщень для військовослужбовців в/ч за 2013 рік загальна сума витрат здійснених в/ч 3008 в 2013 році дорівнює 41039,00 грн., з яких 35679,00 грн. - оплата за житло та 5360,00 грн. - податок з доходів фізичних осіб (том 2 а.с. 86 ).

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин це такий юридичний факт, який слугує належною правовою підставою виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків.

За загальним правилом, договір набирає чинності з моменту його укладення (ч. 2 ст. 631 ЦК України)

Відповідно до вимог ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому, норма ч. 3 ст. 631 цього Кодексу дозволяє сторонам встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, тобто, поширити дію його умов на фактичні правовідносини, що виникли до моменту їх юридичного оформлення.

Таким чином, враховуючи вищенаведені умови укладених в/ч 3008 трьохсторонніх договорів та додаткових угод до них, суд доходить до висновку, що сторони, керуючись ч.3 ст.631 ЦК України, визначили, що умови договору застосовуються до відносин між ними, що виникли до юридичного оформлення договорів.

При цьому, як вбачається з Актів надання послуг до вищезазначених договорів (том 1 а.с. 183-236), оплата послуг за вказаними договорами в даному випадку проводилась починаючи з першого числа місяця в якому такі договори були укладені.

Враховуючи встановлені фактичні обставини справи та вищенаведені норми Цивільного кодексу України суд доходить до висновку, що відповідач, проводячи нарахування та сплату за послуги з оренди житла фізичним особам за вищезазначеними договорами та додатковими угодами до них, починаючи з першого числа місяця в якому вказані договори були укладені, діяв у межах та у спосіб встановлений чинним законодавством, в тому числі й у відповідності до норм Цивільного кодексу України, а також умов договорів. При цьому, за умови належної оплати зобов`язань за укладеними договорами, належною була і сплата податку з доходів фізичних осіб, а відтак заявлені позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо п. 17 листа-вимоги суд зазначає наступне.

Відповідно до висновків акту ревізії, ревізією руху речового майна, виданого в користування військовослужбовцям та дотримання терміну його експлуатації, проведеною шляхом співставлення арматурних карток обліку матеріальних засобів особистого користування, роздавальних відомостей, книги обліку наявності і руху матеріальних засобів речової служби, м/о №9, наказів командира в/ч 3008 по особовому складу за 2014 рік встановлено наступне.

На підставі рапортів начальників служб та, відповідно, наказів командира в/ч НОМЕР_1 на час проведення ревізії визнані зниклими та незаконно відсутніми внаслідок не повернення на службу 17-ть військовослужбовців. Проте, згідно карток обліку матеріальних засобів особистого користування за вказаною кількістю військовослужбовців рахується речове майно, термін експлуатації якого не закінчився.

При цьому, по даних фактах заступником командира частини з тилу - начальником з тилу майором ОСОБА_2 не проведені службові розслідування по речовій службі та не визначена сума втрат за недонос майна, яка підлягає відшкодуванню.

В ході ревізії, проведеним обрахунком вартості речового майна, з урахуванням зносу визначена нестача (недонос) речового майна в розрізі військовослужбовців на загальну суму 53387,48 грн.

Враховуючи встановлені перевіркою обставини Державна фінансова інспекція у Вінницькій області дійшла висновку, що внаслідок допущеного порушення державному бюджету завдано збитків на загальну суму 53387,48 грн.

Суд критично ставиться до вищенаведених висновків контролюючого органу зважаючи на таке.

Порядок речового забезпечення військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів Збройних Сил та інших військових формувань, а також військових ліцеїстів у мирний час визначено Положенням "Про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 №1444 (далі - Положення №1444).

Згідно пункту 5 Положення, нормами забезпечення речовим майном військовослужбовців визначається кількість предметів, що видаються на одного військовослужбовця (працівника) у військових частинах або на одне ліжко в лікувальних закладах, а також на одиницю бойової техніки, підрозділ, установу та строки їх носіння (експлуатації).

Строк носіння або експлуатації предметів речового майна - час, установлений нормами забезпечення речовим майном військовослужбовців, протягом якого предмет повинен носитися або перебувати в експлуатації (п. 6 Положення №1444).

Строки носіння або експлуатації предметів речового майна особистого користування, що видається офіцерам, прапорщикам, мічманам та військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, обчислюються з дня виникнення у них права на його отримання. Речове майно особистого користування, видане зазначеним особам, обліковується за місяцем виникнення права на отримання цього майна.

Строки носіння або експлуатації предметів речового майна особистого користування, які видаються військовослужбовцям строкової служби, а також інвентарного майна обчислюються з дня фактичної їх видачі для носіння або експлуатації.

Для інвентарного майна сезонного використання строк носіння або експлуатації протягом одного сезону зараховується за один рік. Час зберігання інвентарного майна на складах до строку носіння або експлуатації не зараховується.

Строки зберігання речового майна визначаються Міноборони та іншими центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування (п. 11 Положення №1444).

Пунктом 15 Положення №1444 встановлено, що військовослужбовцям строкової служби у разі втрати речового майна з їх вини видається речове майно, яке було у користуванні. Вартість втраченого майна утримується з військовослужбовців у встановленому порядку.

У разі знищення (пошкодження) речового майна особистого користування під час виконання службового або громадського обов`язку військовослужбовцям видається нове майно.

Військовослужбовці, відряджені до органів виконавчої влади та інших цивільних установ, забезпечуються речовим майном згідно з установленими нормами забезпечення за рахунок Міноборони та інших центральних органів виконавчої влади за місцем проходження військової служби до відрядження (п. 17 Положення №1444).

Також, відповідно до пункту 29 Положення №1444, у разі звільнення військовослужбовців за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту, засудженням особи до позбавлення волі або обмеженням волі за вироком суду, що набрав законної сили, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчилися, утримується з них з урахуванням зносу.

Усі інші розрахунки проводяться згідно із законодавством.

Аналіз вищенаведених приписів Положення №1444 дає підстави вважати, що військовослужбовці є матеріально відповідальними особами за речове майно отримане за рахунок Міноборони та інших центральних органів виконавчої влади за місцем проходження військової служби. При цьому, за наведених в пункті 29 Положення №1444 підстав, вартість виданих їм предметів речового майна, строки носіння яких не закінчився, утримується з них з урахуванням зносу.

Як встановлено судом, командиром військової частини НОМЕР_1 у період 2014-2015 років було винесено ряд наказів, зокрема:

- №3 від 06.01.2015, №226 від 08.09.2014, №235 від 15.09.2014, №16 від 21.10.2014, №21 від 27.10.2014, №89 від 01.04.2015, №20 від 23.01.2015, №43 від 11.11.2014, якими ряд військовослужбовців визнано такими, що самовільно залишили місце несення служби;

- №66 від 02.12.2014 яким визнано такими, що рахуються безвісті зниклими, військовослужбовців, які перебували у службовому відрядженні (том. 1 а.с. 237-244).

Також судом встановлено, що за військовослужбовцями, відносно яких були винесені вищезазначені накази, обліковувалось речове майно, опис та вартість якого містяться в сформованому членами комісії інвентаризаційному описі речового майна, яке рахується за військовослужбовцями станом на 28.01.2015 (том 2 а.с. 61-66).

В судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що вказане у вищенаведеному інвентаризаційному описі речове майно дійсно перебувало в користуванні військовослужбовців, які станом на час проведення ревізії та станом на час розгляду справи в суді вважаються безвісті зниклими або такими, що самовільно залишили місце несення служби. При цьому, представник відповідача зауважив, що відносно вказаних осіб відкриті кримінальні провадження та проводяться досудові розслідування, на підтвердження чого надав суду витяги з кримінальних проваджень, які судом були досліджені та долучені до матеріалів справи (том 2 а.с. 67-83).

Також, визначаючись щодо обґрунтованості викладеного в пункті 14 листа-вимоги порушення, суд враховує приписи п. 3.1.3 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 16.07.1997 № 300 яким встановлено, що командир військової частини при виявленні втрат, нестач, навмисного пошкодження військового майна, його розкрадання, інших корисливих зловживань має право вживати у встановленому законом порядку заходів щодо відшкодування завданих державі збитків, а у випадках скоєння злочинів - порушувати кримінальну справу та проводити дізнання.

Досліджуючи надані відповідачем витяги з кримінальних проваджень судом, окрім наведених представником відповідача обставин, також встановлено що більшість досудових розслідувань ініційована саме військовою частиною, як установою, в якій перебували на військовій службі визначені у вказаних вище наказах особи. Станом на час розгляду справи в суді, як і під час проведення ревізії, по вказаним кримінальним провадженням тривають досудові розслідування та ще не встановлено винних осіб.

Суд зауважує, що у відповідності до приписів статті 257 Цивільного кодексу України, відповідач має трирічний строк, у межах якого він може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який на час проведення ревізії не сплив.

Виходячи з викладеного, суд вважає викладені в акті ревізії висновки з даного питання передчасними, а вимогу, викладену в п.17 листа-вимоги, безпідставною. Виходячи з наведеного, на теперішній час суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача в дохід державного бюджету коштів в сумі 53387,48 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, відповідно до ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, надавши оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що заявлений адміністративний позов підлягає задоволенню частково, відповідно до вищенаведених мотивів.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Військової частина НОМЕР_1 до Державного бюджету України (рахунок №0002, в ГУ ДКСУ у Вінницькій області, код 21080500 «Інші надходження») кошти в сумі 24664,0 грн.

Стягнути з Військової частина НОМЕР_1 до Державного бюджету (рахунок №0002, в ГУ ДКСУ у Вінницькій області, код 21080500 «Інші надходження») кошти в сумі 44451,0 грн.

Стягнути з Військової частина НОМЕР_1 до Державного бюджету (рахунок №0002, в ГУ ДКСУ у Вінницькій області, код 21080500 «Інші надходження») кошти в сумі 49237,52 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.
Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя / підпис / Заброцька Людмила Олександрівна

Згідно з оригіналом

Суддя

Секретар