Справа № 463/3665/15-а
Суддя: Грицко Р. Р.
Дата ухвалення: 2015-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2015 року Справа № 463/3665/15-а

Провадження № 2-а/463/159/15

Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,

при секретарі - Мединській Л.С.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивачів - ОСОБА_2,

представника відповідача - Батенчук М.М.,

третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представників третіх осіб - ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_9 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівська міська рада про визнання незаконним та скасування розпорядження,

в с т а н о в и в :

позивачі звернулися в суд з адміністративним позовом до відповідача, третіх осіб про визнання незаконним та скасування розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25.05.2009 року № 370 «Про надання дозволу на завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_1 з добудовою».

Адміністративний позов обґрунтовують тим, що оскаржуваним розпорядженням порушуються їхні права, як суміжних землекористувачів, оскільки третіми особами ОСОБА_4 та ОСОБА_5, споруджено самочинну добудову до квартири АДРЕСА_1 в м.Львові, яку згодом було узаконено відповідачем, за рахунок частини існуючого заїзду до їхнього будинку, в усуненні перешкод користуванні яким треті особи зобов'язувалися ще рішенням суду від 05.06.1998 року. Вказані обставини Личаківська районна адміністрація на момент прийняття розпорядження не перевірила, внаслідок узаконення самочинного будівництва вони позбавлені на даний час можливості користуватися заїздом, що веде до їхнього будинку, а тому просять позов задоволити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги з аналогічних мотивів.

Представник відповідача Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради Батенчук М.М. в судовому засіданні відносно адміністративного позову заперечила, суду показала, що оскаржуване розпорядження є законним, таким, що прийняте адміністрацію у відповідності до чинного законодавства, що регулювало діяльність органів місцевого самоврядування в сфері узаконення самочинного будівництва, в межах повноважень визначених чинним на той час Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.05.2005 року № 406, з відповідними змінами рішенням від 18.11.2005 року № 1224, та на підставі поданого третіми особами вичерпного переліку документів, необхідних для узаконення самочинного будівництва. При цьому вказала, що у відповідності до п.12.7 згаданого Положення передбачено обов'язок подання документу про право користування земельною ділянкою, яким є державний акт або договір оренди. Оскільки такого документу, щодо земельної ділянки на якій розміщена прибудова не існувало на той час та не існує на даний час, тому у відповідача не виникало обов'язку перевіряти ці обставини, у зв'язку із чим вважає видане розпорядження законним.

Представник третьої особи Львівської міської ради Попович Я.Д. в судовому засіданні відносно адміністративного позову заперечив, вказав, що забудовниками, які виявили бажання узаконити самочинне будівництво подано вичерпний перелік документів, передбачених Положенням про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.05.2005 року № 406 та рішенням від 18.11.2005 року № 1224, відповідач діючи в межах наданих йому повноважень прийняв законне та обґрунтоване розпорядження про узаконення самочинного будівництва, а тому просить у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, їх представник ОСОБА_7, а також представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_8 в судовому засіданні відносно адміністративного позову заперечили, суду пояснили що в квартирі АДРЕСА_1 проживають з 1987 року. Згодом ними на підставі відповідних дозволів розпочато реконструкцію квартири, та по її завершенню в 1994 році квартиру було приватизовано, а згодом приватизовану земельну ділянку. Оскільки у приватизацію не була внесена кухня, тому вони звернулися в 2009 році у Личаківську районну адміністрацію про узаконення самочинного будівництва, подали необхідні документи у відповідності до вимог Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, уклали відповідну угоду про узаконення самочинного будівництва, і таке їм на законних підставах було узаконене відповідачем у відповідності до делегованих повноважень. Одночасно вважають, що права позивачів розпорядженням не порушуються, оскільки незважаючи на той факт, що рішенням суду їх зобов'язано не чинити перешкоди позивачам у користуванні спільним заїздом, за рахунок якого здійснена прибудова, однак таким заїздом позивачі ніколи не користувалися, до їхнього будинку існує заїзд з іншої сторони, яким позивачі завжди користувалися. Крім цього, через спірну ділянку існує прохід до будинку позивачів, а тому просять відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши дійсні обставини справи та давши правову оцінку представленим доказам в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом безспірно встановлено, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_9 є власниками квартири АДРЕСА_1, а третім особам ОСОБА_4, ОСОБА_5 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25.05.2009 року № 370 «Про надання дозволу на завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_1 з добудовою» (т.1 а.с.7), було надано дозвіл співвласнику квартири АДРЕСА_1 в м.Львові на завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири з добудовою згідно з поданою проектною документацією, внаслідок якої загальна площа квартири збільшилася до 55,8 м.кв.

Позивачі, оскаржуючи зазначене розпорядження, вважають, що таке прийняте відповідачем з порушенням їхнього права на користування спільним із третіми особами заїздом, що порушує їхні права землекористувачів, а також створює їм перешкоди у доступі до належного їм на праві власності нерухомого майна.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім цього, відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Згідно зі статтею 23 Закону України «Про планування і забудову територій» (закон в редакції чинній на час прийняття відповідачем оскарженого розпорядження), забудова територій полягає в розміщенні та здійсненні будівництва нових об'єктів, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, впорядкування існуючих об'єктів містобудування, розширення та технічного переоснащення підприємств.

Розміщення об'єктів містобудування на території населених пунктів та за їх межами здійснюється відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень шляхом надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки згідно із затвердженою містобудівною документацією, регіональними або місцевими правилами забудови.

Планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюються з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд.

Відповідно до частини 1 статті 23-1 Закону України «Про планування і забудову територій», у разі прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування рішення про передачу (надання) земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно дає право на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до частин 1, 2 статті 24 Закону України «Про планування і забудову територій», право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону.

Замовник, що має намір забудови належної йому на праві власності або користуванні земельної ділянки, або уповноважена ним особа звертається до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування із заявою (клопотанням) щодо намірів забудови земельної ділянки, в якій зазначаються призначення будівлі, споруди та орієнтовні характеристики забудови. До заяви (клопотання) можуть бути додані передпроектні роботи.

З аналізу вказаних вище норм вбачається, що право на забудову має власник або користувач земельної ділянки. При цьому, при вирішенні питання про надання дозволу на будівництво, чи завершення самочинного будівництва повинно вирішуватися з урахуванням законних інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд. А тому є безпідставними, та такими, що не ґрунтуються на законі посилання відповідача про те, що у них не виникало обов'язку перевірити у чиїй власності або користуванні перебувала земельна ділянка, на якій здійснено самочинне будівництво, оскільки на їх думку через відсутність у третіх осіб державного акту про право користування земельною ділянкою або договору оренди земельної ділянки, перевірки цих обставин в силу положень п.12.7 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові була необов'язковою,

В той же час, як вбачається з рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05.06.1998 року (т.1 а.с.5-6), судом був розглянутий спір між ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, ОСОБА_5 Останніх зобов'язано відновити існуючий заїзд до будинку АДРЕСА_1.

При цьому, як вбачається з оглянутих технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 від 1994 року (т.1 а.с.53) та технічних висновків про відповідність нормативним вимогам здійсненої реконструкції будинку з розширенням за рахунок прибудови до цієї квартири (т.1 а.с.122-146), розширення квартири третіх осіб, зокрема полягало у добудові до квартири приміщень під індексом ІІ площею 3,7 м.кв. та під індексом 1а-6 площею 9,4 м.кв., а також іншому переплануванні квартири в межах існуючих несучих стін.

Як встановлено судом, і вказані обставини визнали треті особи, що розширення квартири АДРЕСА_1 шляхом самочинної добудови приміщень до неї, та узаконених згодом на підставі спірного розпорядження, дійсно ними здійснено за рахунок заїзду до будинку АДРЕСА_1, усунути перешкоди позивачам в користуванні яким їх суд зобов'язував.

За таких обставин, суд приходить до переконання про те, що оскаржуваним розпорядженням узаконено третій особі ОСОБА_4 самочинне будівництво здійснене на земельній ділянці - заїзді до будинку АДРЕСА_1, який перебуває у законному користуванні позивачів у відповідності до рішення Личаківського районного суду м.Львова від 05.06.1998 року, а відтак таке прийняте без урахування законних інтересів позивачів, як користувачів земельної ділянки, порушує їхнє право на вільне та безперешкодне користування заїздом до будинку, а відтак підлягає скасуванню, як незаконне.

При цьому, судом не беруться до уваги заперечення третіх осіб, що позивачі забезпечені іншим заїздом до свого будинку та цією добудовою не порушуються їхні права, оскільки вони забезпечені проходом, як такі, що не ґрунтуються на жодних правових положеннях чинного законодавства України.

Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що дослідивши Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.05.2005 року № 406, з відповідними змінами рішенням від 18.11.2005 року № 1224 (а.с.46-88 том 2), суд вбачає, що на момент винесення оскаржуваного розпорядження Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради була дійсно уповноважена на прийняття відповідних рішень щодо узаконення самочинного будівництва.

Керуючись ст.ст.7-12, 86, 161, 162, 163, 167 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

позов ОСОБА_1, ОСОБА_9 - задоволити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 370 від 25 травня 2009 року «Про надання дозволу на завершення самовільно розпочатої реконструкції квартири АДРЕСА_1 з добудовою».

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Личаківський районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст.186 КАС України.

Суддя Грицко Р.Р.