Справа № 813/889/15
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року Справа № 876/9999/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Гапеєва С.О.

представника відповідача: Черкунова О.В.

представника відповідача: Короткової Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Кабінету Міністрів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України про визнання протиправним розпорядження, наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

В лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив визнати нечинними (протиправними) розпорядження Кабінету Міністрів України (далі - КМУ) № 20-р від 21.01.2015 р. «Про звільнення ОСОБА_1 з посади голови Державної екологічної інспекції України (далі - Держекоінспекція) за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (п.1 ч.1 ст.41 Кодексу Законів про Працю України (далі - КЗпП України), наказу Держекоінспекції № 17-о від 23.01.2015 р. «Про звільнення ОСОБА_1 з посади голови Держекоінспекції за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України), поновити його на посаді голови Держекоінспекції та стягнути з Держекоінспекції на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернути до негайного виконання.

Позов мотивований тим, що оскаржувані розпорядження та наказ є неправомірними, прийняті без відповідної на те правової підстави, а звільнення протиправним, оскільки пояснення щодо виявлених порушень належним чином у нього відібрані не були, а обмін інформаційними листами не являється формою отримання у порушника пояснень. Крім того, відповідачами було порушено вимоги Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою КМУ № 950 від 13.06.2000 р. (далі - Порядок - 1), при цьому зазначає, що станом на день прийняття оскаржуваного розпорядження, йому не було відомо про звернення Прем'єр-міністра України до КМУ щодо його звільнення, тим самим він був позбавлений можливості ініціювати проведення службового розслідування з метою зняття безпідставних звинувачень. У поданні не зазначено норму закону, за якою слід провести його звільнення і при цьому, в той самий день було прийнято оскаржуване розпорядження, в якому як на підставу звільнення йдеться посилання на п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Крім того, в оскаржуваних розпорядженні та наказі не зазначено, в чому саме полягало порушення, яке потягло до притягнення його до такої дисциплінарної відповідальності як звільнення з посади. Вважає, що ним не вчинено жодних дій, які б свідчили про порушення трудової дисципліни.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 р. позов було задоволено повністю. Визнано протиправними оскаржувані розпорядження та наказ, поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Держекоінспекції з 24.01.2015 р. та стягнуто з Держекоінспекції на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 24 450,23 грн. Постанову в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць в розмірі 3 195,63 грн. звернуто до негайного виконання.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, її оскаржили КМУ, Держекоінспекція та Міністерство екології та природних ресурсів України (далі - Мінприроди).

Апеляційна скарга КМУ мотивована тим, що постановою суду першої інстанції було порушено основні принципи адміністративного судочинства, передбачені ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та ст.129 Конституції України, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що важливим елементом застосування п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. При цьому, визначення ступнею тяжкості правопорушення в кожному конкретному випадку належить до компетенції осіб, що наділені правом призначення та звільнення даної категорії працівників, а право вибору конкретного виду дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення роботодавцю. ОСОБА_1 в період виявлених порушень займав керівну посаду та повинен був здійснювати контроль за термінами та строками надання відповідей на виконання контрольних актів та доручень, що передбачено його посадовою інструкцією. Проте, всупереч вказаному, було встановлено несвоєчасне виконання ним актів та доручень вище стоячих органів, ненадання відповідей на звернення народних депутатів та громадян, які були направлені для організації проведення перевірок Держекоінспекцією. Крім того, ОСОБА_1 не було виконано п.9 постанови КМУ № 442 від 10.09.2014 р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» (далі - Постанова № 442), яким було зобов'язано після ліквідації Державної інспекції сільського господарства, у двомісячний строк подати КМУ проекти положень про відповідні центральні органи виконавчої влади, розроблені згідно з вищезгаданою постановою, та пропозиції щодо внесення до актів законодавства змін, що випливають з цієї постанови та привести власні нормативно-правові акти у відповідність з цією постановою. Неодноразові звернення Мінприроди стосовно подання відповідних проектів актів та пропозицій щодо внесення до актів законодавства відповідних змін Держекоінспекцією було проігноровано. Також, апелянт зазначає, що Держекоінспекцією не було виконано 10 доручень КМУ, 5 запитів та звернень народних депутатів України, 2 постанови КМУ, 2 листа комітету Верховної Ради України та 5 звернень громадян та запитів на публічну інформацію. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 р. та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга Держекоінспекції обґрунтовується з посиланням на аналогічні обставини, які наведені у скарзі КМУ. Крім цього, Держекоінспекція в своїй апеляційній скарзі зазначає наступне. Позивач, як керівник органу виконавчої влади, який наділений владними повноваженнями й виконує функції держави, грубим порушенням своїх обов'язків, завдав шкоди авторитету держави та підірвав довіру до органу виконавчої влади в цілому. Крім того, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про звільнення позивача за систематичне невиконання своїх службових обов'язків, оскільки підставою його звільнення слугувало грубе порушення, яке виразилося в повному невиконанні постанови КМУ № 442. Також, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що невиконання зазначеної постанови виникло через тривале опрацювання та погодження документів Мінприроди. При цьому, посилаючись на параграф 37 Регламенту КМУ, затвердженого постановою КМУ № 950 від 18.07.2007 р., вказує на порушення Держекоінспекцією встановленого терміну виконання доручень Мінприроди. Тому вважає, що саме позивачем було допущено безпідставне затягування виконання постанови КМУ № 442. Крім того, апелянт вказує на порушення строків виконання доручення Міністра Мінприроди № 110/1-д від 25.12.2014 р., надане на виконання доручення КМУ № 47035/1/1-14 від 22.12.2014 р. стосовно виконання постанови КМУ № 442, за яким ОСОБА_1 повинен був в десятиденний термін забезпечити подання на розгляд КМУ проект постанови «Про затвердження Положення про Держекоінспекцію», відповідних проектів щодо внесення до актів законодавства змін, що випливають із вищезазначеної постанови та проекту акту КМУ про затвердження граничної чисельності працівників апарату Держекоінспекції. Також, апелянт посилається на те, що законодавством України не передбачено вимогу щодо зазначення в наказі (розпорядженні) причин прийняття рішення про звільнення, при цьому, обов'язковим є посилання лише на вид дисциплінарного стягнення. Судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що невиконання постанови КМУ № 442 має наслідком неможливості реалізації функцій ліквідованої Державної інспекції сільського господарства. Також, апелянт посилається на те, що в діяннях позивача, як державного службовця, чітко прослідковується грубе порушення основних принципів державної служи, обов'язків та присяги державного службовця. В частині вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апелянт вказує на те, що судом не зазначено в судовому рішенні, що суми заробітної плати вказані без утримання відповідного податку й інших обов'язкових платежів. Тому просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга Мінприроди мотивована тим, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню з наступних підстав.

В апеляційній скарзі Мінприроди також посилається на аналогічні обставини, що і інші апелянти. При цьому, свою апеляційну скаргу доповнює тим, що ст.149 КЗпП України передбачає лише необхідність отримання від порушника трудової дисципліни письмових пояснень, при цьому форма таких пояснень законодавчо не визначена, а тому пояснення ОСОБА_1, викладені у письмовій формі у листі від 20.01.2015 р. є достатнім та належним доказом дотримання Мінприроди процедури, передбаченої трудовим законодавством. Крім того, Мінприроди у поданій суду апеляційній скарзі вказує на те, що ОСОБА_1 не було надано на розгляд КМУ проект постанови КМУ «Про затвердження Положення про Держекоінспекцію» на виконання п.3 доручення Прем'єр-міністра України № 7843/1/1-14 від 07.04.2014 р. у відповідності до Закону України «Про КМУ» для забезпечення реалізації Закону України «Про винесення змін до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади « щодо приведення його у відповідність з Конституцією України, а саме затвердження такого положення постановою КМУ, а не Указом Президента України. Також, апелянт вказує на невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_1 запитів (звернень) народних депутатів та запитів на публічну інформацію щодо організації у встановленому порядку перевірок інспекцією. В частині необхідності проведення службового розслідування апелянт посилається на Порядок-1 та Порядок розгляду питань, пов'язаних з призначенням на посади та звільнення з посад керівників центральних і місцевих органів виконавчої влади, торгівельно-економічних місій у складі закордонних дипломатичних установ України, державних підприємств та їх об'єднань, керівників самостійних структурних підрозділів центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ № 880 від 26.06.2007 р. (далі - Порядок - 2), якими передбачено право проведення службового розслідування та надання його матеріалів в разі потреби. Вважає, що оскаржуване розпорядження прийняте на підставі та у спосіб, що визначений чинним законодавством України, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено по відношенню до позивача, з дотриманням рівності перед законом, а тому є законним та таким, що не підлягає скасуванню. У зв'язку з цим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1, який просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, представників відповідачів, які підтримали подані ними апеляційні скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів справи, розпорядженням КМУ № 273-р від 25.03.2014 р. ОСОБА_1 було призначено з 02.04.2014 р. головою Держекоінспекції. Дана обставина підтверджується записами в належній йому трудовій книжці НОМЕР_1, копія якої міститься в матеріалах справи та не заперечується представниками відповідачів.

Розпорядженням КМУ № 20-р від 21.01.2015 р. «Про звільнення ОСОБА_1 з посади голови Держекоінспекції», позивача було звільнено із займаної посади за одноразове грубе порушення трудових обов'язків (п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України).

Вказане розпорядження було оголошене наказом Держекоінспекції № 17-о від 23.01.2015 р. за підписом ОСОБА_1 В наказі міститься відмітка про те, що позивач не згідний з оскаржуваним розпорядженням з мотивів його суперечності чинному законодавству України, про що поставив свій підпис о 15 год. 00 хв. 23.01.2015 р.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішення питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, необхідно визначитися з характером проступку, обставин, за яких його вчинено і суттєвості наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому, необхідно встановити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить в коло його трудових обов'язків, а й можливості виконання ним зазначеного обов'язку у встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника і наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків та негативними наслідками, що настали в результаті такого порушення. При цьому, відповідачами на вимогу суду не було надано суду доказів на спростування зазначеної у листі від 16.01.15 р. № 3-4-21 інформації, що заперечує викладену у поданні на звільнення позивача інформацію про те, що позивачем не подано жодного проекту розпорядження КМУ на проведення перевірок. Також, суд першої інстанції зазначив, що п.9 постанови КМУ № 442 від 10.09.2014 р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», Держекоінспекцією не було виконано, однак матеріалами справи підтверджено, що таке порушення виникло через тривале опрацювання та погодження документів Мінприроди, вина позивача у даному порушенні не доведена відповідачами. Крім того, як вбачається з подання на звільнення, станом на 19.01.2015 р. Держекоінспекцією не виконано 10 доручень КМУ, 5 запитів та звернень народних депутатів, 2 постанови КМУ, 2 листи комітету Верховної Ради України, 5 звернень громадян та запитів на публічну інформацію, однак на вимогу суду не було надано даних документів. Суд першої інстанції також послався на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в ухвалі від 18.11.2004 р. по справі за позовом громадянина Г. до Антимонопольного комітету України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка полягає в тому, що виходячи зі змісту п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не тривале, зокрема, неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих тощо. В своїй постанові суд першої інстанції вважав помилковим пояснення позивача про те, що відповідачем не проведено службове розслідування і вважав необґрунтованими пояснення позивача про те, що відповідачем не відібрано пояснення з приводу порушення трудової дисципліни та погодився в цій частині з доводами відповідачів, викладені в письмових запереченнях.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується цією Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Статтею 117 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Акти Кабінету Міністрів України підписує Прем'єр-міністр України.

У відповідності до п.9-2 ст.116 Основного Закону, Кабінет Міністрів України призначає на посади та звільняє з посад за поданням Прем'єр-міністра України керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Кабінет Міністрів України спрямовує та координує діяльність центральних органів виконавчої влади через міністра у порядку, визначеному цим Законом та актами Кабінету Міністрів України.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що Міністр, серед іншого, забезпечує формування державної політики у відповідній сфері та контролює її реалізацію центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується ним; погоджує та подає на розгляд Кабінету Міністрів України розроблені центральним органом виконавчої влади проекти законів, актів Президента України та Кабінету Міністрів України; вносить пропозиції Прем'єр-міністрові України стосовно кандидатури на посаду керівника центрального органу виконавчої влади і за пропозицією його керівника - стосовно кандидатур на посади його заступників; видає обов'язкові до виконання центральними органами виконавчої влади накази та доручення з питань, що належать до сфери діяльності центрального органу виконавчої влади; порушує перед Кабінетом Міністрів України питання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності керівника центрального органу виконавчої влади та його заступників; ініціює питання щодо проведення службового розслідування стосовно керівника центрального органу виконавчої влади, його заступників, інших державних службовців і працівників апарату центрального органу виконавчої влади та його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління; вирішує інші питання, пов'язані із спрямуванням і координацією діяльності центрального органу виконавчої влади.

У відповідності до ч.1 ст.19 цього Закону, керівник центрального органу виконавчої влади призначається на посаду та звільняється з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем'єр-міністра України.

Згідно частини 2 цієї статті, пропозиції Прем'єр-міністрові України стосовно кандидатур для призначення на посаду та звільнення з посади керівника центрального органу виконавчої влади та його заступників вносить міністр, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади. Керівник центрального органу виконавчої влади вносить на розгляд міністра пропозиції щодо призначення для призначення на посаду та звільнення з посади та звільнення з посад своїх заступників.

Згідно ст.14 Закону України «Про державну службу», за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення.

Пунктом 3 статті 19 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» передбачено, що керівник центрального органу виконавчої влади та його заступники є державними службовцями.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців встановлено Законом України «Про державну службу», яким визначено окремі види підстав припинення державної служби, крім тих, що встановлені Кодексом законів про працю України.

Загальні підстави розірвання трудового договору з боку керівника органу передбачені у ст.40 КЗпІІ України.

Статтею 41 КЗпП України передбачені додаткові підстави для розірвання службових відносин з ініціативи керівника державного органу, зокрема, одноразове грубе порушення службових обов'язків керівником органу, його заступниками.

З матеріалів справи видно, що 20.01.2015 р. Міністром Мінприроди було внесено пропозицію Прем'єр-Міністру України про звільнення ОСОБА_1 з посади голови Держекоінспекції. До пропозиції в додатку зазначено проект розпорядження КМУ, біографічна довідка, матеріали щодо виконавської дисципліни та копія листа голови Держекоінспекції.

У пропозиції йдеться про те, що протягом серпня-грудня 2014 року на адресу КМУ надійшло 16 звернень, щодо порушення природоохоронного законодавства, а на адресу Мінприроди - 60 звернень громадян, народних депутатів, громадськості, які були направлені для організації проведення перевірок Держекоінспекції, проте Держекоінспекцією, у встановленому порядку, не подано жодного відповідного проекту акта на розгляд Уряду, а відповідно і розпорядження КМУ щодо надання дозволу інспекції та її територіальним органам на проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб - підприємців не приймалося. Крім того, вказано, що Держекоінспекцією не вживаються заходи щодо реагування на звернення громадськості, громадських організацій, установ, організацій та підприємств стосовно проведення перевірки щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, які надходили і надходять до народних депутатів України, КМУ, Мінприроди та Держекоінспекції. Також, у пропозиції вказується про ігнорування Держекоінспекцією звернення Мінприроди щодо подання відповідних проектів актів та пропозицій щодо внесення до актів законодавства відповідних змін на виконання п.2 постанови КМУ № 442. Крім того, станом на день внесення пропозиції, не було виконано доручення Міністра Мінприроди № 110/1-д від 25.12.2014 р., а також, станом на 19.01.2015 р. Держекоінспекцією не виконано 10 доручень КМУ, 5 запитів та звернень народних депутатів України, 2 постанови КМУ, 2 листа комітету Верховної Ради України та 5 звернень громадян та запитів на публічну інформацію. У пропозиції Міністр Мінприроди, посилаючись на вимоги ст.14 Закону України «Про державну службу», просить застосувати до голови Держекоінспекції ОСОБА_1 заходи дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення.

Як видно з матеріалів справи, звільнення позивача відбулося на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, якою визначені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників, крім підстав, передбачених статтею 40 цього за умов одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

З копії листа Мінприроди про надання пояснень, адресованого голові Держекоінспекції ОСОБА_1 вбачається, що в ньому ставилися питання про надання відповідей з приводу не подання жодного відповідного проекту акта на розгляд Уряду, у зв'язку з чим розпорядження КМУ щодо надання дозволу інспекції та її територіальним органам на проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб - підприємців не приймалося, не вжиття заходів щодо реагування на звернення громадськості, громадських організацій, установ, організацій та підприємств стосовно проведення перевірки щодо дотримання вимог природоохоронного законодавства, які надходили і надходять до народних депутатів України, КМУ, Мінприроди та Держекоінспекції, ігнорування Держекоінспекцією звернення Мінприроди щодо подання відповідних проектів актів та пропозицій щодо внесення до актів законодавства відповідних змін на виконання п.2 постанови КМУ № 442, не виконання доручення Міністра Мінприроди № 110/1-д від 25.12.2014 р., а також не виконання 10 доручень КМУ, 5 запитів та звернень народних депутатів України, 2 постанови КМУ, 2 листа комітету Верховної Ради України та 5 звернень громадян та запитів на публічну інформацію. Цим листом було зобов'язано голову Держекоінспекції ОСОБА_1 надати письмові пояснення або особисто прибути до 15 год. 00 хв. 20.01.2015 р. до Мінприроди.

Аналіз даного листа дає підстави прийти до висновку, що його зміст в повному обсязі був покладений в основу пропозиції Мінприроди Прем'єр-міністру України про звільнення ОСОБА_1 з посади голови Держекоінспекції.

В ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, представник КМУ суду пояснив, що позивача було звільнено за вчинення одноразового грубого порушення, яке полягало у повному невиконанні постанови КМУ № 442.

Проте, колегія суддів вважає, що такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами та зазначає наступне.

Згідно п.2 регламенту КМУ (далі - Регламент), затвердженого постановою КМУ № 950 від 18.07.2007 р., який встановлює порядок проведення засідань КМУ, підготовки та прийняття рішень, визначає інші процедурні питання його діяльності, КМУ є колегіальним органом, який здійснює свої повноваження шляхом прийняття рішень на засіданнях.

Параграфом 7 Регламенту передбачено, що на своїх засіданнях КМУ розглядає питання організаційно-розпорядчого характеру, в тому числі кадрові питання, питання присудження премій та призначення стипендій Кабінету Міністрів та інші питання згідно з цим Регламентом.

Параграфом 30 Регламенту передбачено, що з кадрових та інших питань організаційно-розпорядчого характеру КМУ видаються розпорядження.

У відповідності до параграфу 24 Регламенту, за результатами засідання КМУ складається протокол, який є офіційним документом, у якому зазначаються прізвища та ініціали членів КМУ, а також інших посадових осіб, які взяли участь у засіданні, питання, що розглядалися, та рішення, прийняті за результатами розгляду.

Згідно параграфу 22 Регламенту, рішення КМУ приймаються шляхом голосування більшістю голосів посадового складу КМУ. Якщо проект рішення отримав підтримку половини посадового складу КМУ і за цей проект проголосував Прем'єр-міністр, рішення вважається прийнятим.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, з урахуванням встановлених судом обставин, вимог Регламенту та наведених вище правових норм в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що представником відповідача КМУ не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту звільнення позивача саме за одноразове грубе порушення, оскільки в пропозиції про його звільнення були перераховані ряд порушень, які, на думку відповідача, мали місце протягом певного часу.

Важливим елементом застосування п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Тому рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Мінприроди у своїй апеляційній скарзі посилається на положення Закону України «Про державну службу» та при цьому зазначає, що в діяннях позивача чітко прослідковується грубе порушення основних принципів державної служби, обов'язків та присяги державного службовця.

Посилання на вказаний Закон міститься також у пропозиції щодо звільнення позивача із займаної посади, однак його дії кваліфіковані як одноразове грубе порушення трудової дисципліни, тому на думку колегії суддів помилковим є посилання на Закон України «Про державну службу», оскільки звільнення позивача відбулося відповідно до вимог КЗпП України, а не за порушення присяги державного службовця.

Пленум Верховного Суду України у ч.1 п.22 своєї постанови № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із змінами і доповненнями) судам роз'яснив, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п.3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У пункті 27 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків трудовий договір може бути розірвано лише з керівником підприємства, установи, організації (філії, представництва, відділення, іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також із службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів контролю за цінами. Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Аналізуючи встановлені судом обставини та беручи до уваги наведені вище правові норми, колегія суддів приходить до висновку, що представниками відповідачів не було надано доказів на підтвердження того, за яке саме порушення було звільнено позивача, оскільки в пропозиції міститься цілий перелік порушень, які на думку відповідачів вчинив позивач.

Як вірно встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 був звільнений за порушення трудової дисципліни, зокрема ним не було подано жодного проекту розпорядження на розгляд Уряду для організації проведення перевірок, не виконано доручення Мінприроди № 110/1-д від 25.12.2014 р., не виконано 10 доручень КМУ, 5 запитів та звернень народних депутатів, 2 постанови КМУ, 2 листи комітету Верховної Ради України, 5 звернень громадян та запитів на публічну інформацію.

Як зазначалось вище, у поданні на звільнення зазначено, що протягом серпня-грудня 2014 року на адресу КМУ надійшло 16 звернень, щодо порушення природоохоронного законодавства, а на адресу Мінприроди - 60 звернень громадян, народних депутатів, громадськості, які були направлені для організації проведення перевірок Держекоінспекції, якою, у встановленому порядку не подано жодного відповідного проекту акта на розгляд Уряду. Разом з тим, Держекоінспекція зверталась протягом серпня 2014 року до КМУ з проханням надати дозвіл на проведення перевірок у формі листів, які було повернуто для опрацювання відповідно до п.7 резолюції Прем'єр-міністра України № 29526/7/1-14 від 15.08.2014 р., якою визначено, що у разі необхідності вносити проекти розпоряджень КМУ щодо надання дозволу на проведення протягом серпня-грудня 2014 року відповідних перевірок підприємств, установ, організацій та фізичних осіб-підприємців.

В матеріалах справи містяться пояснення позивача від 20.01.2015 р., які підтверджені листом № 3-4-21 від 16.01.2015 р., з яких вбачається, що 09.12.2014 р. на адресу Мінприроди було скеровано проект розпорядження КМУ про проведення позапланових перевірок дотримання вимог природоохоронного законодавства.

Як вказав суд першої інстанції у своїй постанові, відповідачами на вимогу суду не було надано доказів на спростування зазначеної у вказаному вище листі інформації. При цьому, колегія суддів зазначає, що така не була надана в суді апеляційної інстанції, що в свою чергу спростовує викладену у поданні на звільнення ОСОБА_1 інформацію про те, що ним не було подано жодного проекту розпорядження КМУ на проведення перевірок.

З матеріалів справи видно, що п.2 постанови КМУ № 442 установлено ліквідувати Державну інспекцію сільського господарства, поклавши функції із здійснення державного нагляду (контролю) в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, родючості грунтів - на Держекоінспекцію, у зв'язку з чим Держекоінспекцію було зобов'язано у двомісячний строк подати КМУ проекти положень про відповідні центральні органи виконавчої влади, розроблені згідно з цією постановою. У двомісячний строк подати КМУ пропозиції щодо внесення до актів законодавства змін, що випливають з цієї постанови та привести власні нормативно-правові акти у відповідність із цією постановою.

Як встановлено судом першої інстанції, Міністр Мінприроди дорученням № 84/1-д від 15.09.2014 р. доручив Держекоінспекції (ОСОБА_1) доопрацювати проект постанови КМУ «Про затвердження положення про Державну екологічну інспекцію України» та подати до Мінприроди до 19.09.2014 р. згідно з вимогами параграфу 37 Регламенту.

Держекоінспекція листом № 4-1/1600/2-3 від 02.10.2014 р. направила Мінприроди проект нормативно-правового акту, який листом від 10.10.2014 р. повернуто на доопрацювання.

Мінприроди листом № 5/3- 6 12878-14 від 21.10.2014 р. було надано одноденний термін на доопрацювання проекту постанови КМУ «Про затвердження Положення про Державну екологічну інспекцію України» та подання до Мінприроди.

11.11.2014 р. Держекоінспекція направила вищевказаний проект на погодження Мінприроди, який 27.11.2014 р. було погоджено Мінприроди.

09.12.2014 р. даний проект направлено на повторне погодження до Мінприроди у відповідності з п.2 параграфу 40 Регламенту, у зв'язку зі зміною Уряду.

Міністр Мінприроди дорученням № 110/1-д від 25.12.2014 р. доручив Держекоінспекції (ОСОБА_1) в десятиденний термін забезпечити подання на розгляд КМУ : проект постанови «Про затвердження положення про Державну екологічну інспекцію України»; відповідні проекти щодо внесення до актів законодавства змін, що випливають із вищезазначеної постанови; проект акту Уряду про затвердження граничної чисельності працівників апарату Держекоінспекції.

Як вбачається із листа від 16.01.2015 р., який скерований головою Держекоінспекції ОСОБА_1 Міністру Мінприроди щодо пришвидшення узгодження та опрацювання службової документації, 09.12.2014 р. вищевказаний проект було направлено на повторне погодження до Мінприроди, який станом на 16.01.2015 р. до Держекоінспекції не повертався.

14.01.2015 р. позивачем було скеровано в Мінприроди лист за №4-4-17, у якому зазначено про надіслання для погодження проект постанови КМУ «Про внесення до постанови КМУ «Про внесення до постанови КМУ № 85 від 05.04.2014 р. «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату територіальних органів та центральних органів виконавчої влади, інших державних органів».

Крім того, з пояснень ОСОБА_1 від 20.01.2015 р. видно, що виконання другої частини доручення унеможливлене непогодженням проекту постанови КМУ «Про затвердження Положення про Державну екологічну інспекцію України» всіма заінтересованими органами виконавчої влади.

Як вказав суд першої інстанції у своїй постанові, представників відповідачів було зобов'язано надати документи на спростування інформації щодо скерування 09.12.2014 р. проекту постанови на повторне погодження до Мінприроди та щодо повернення такого до Держекоінспекції, однак вимога суду виконана не була.

В суді апеляційної інстанції представниками відповідачів, всупереч вимогам ч.2 ст.71 КАС України, такі докази також не були надані.

У зв'язку з наведеним вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що невиконання п.9 постанови КМУ № 442 пов'язане з тривалим опрацюванням та погодженням документів Мінприроди, як наслідок вина позивача у даному порушенні не була доведена.

Крім того, у поданні зазначалось про невиконання Держекоінспекцією станом на 19.01.2015 р. 10 доручень КМУ, 5 запитів та звернень народних депутатів, 2 постанов КМУ, 2 листів комітету Верховної Ради України, 5 звернень громадян та запитів на публічну інформацію, однак належними та допустимими доказами зазначені висновки не були підтверджені як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи позивача стосовно порушення відповідачем вимог ст.149 КЗпП України, оскільки матеріалами справи підтверджено, що Мінприроди листом № 5/1-14/471-15 від 19.01.2015 р. «Щодо надання пояснень» зобов'язувало ОСОБА_1, як голову Держекоінспекції надати письмові пояснення або особисто прибути до Мінприроди для надання письмових пояснень з питань, порушених у листі і такі містяться в матеріалах справи.

Щодо доводів позивача та апелянтів на їх спростування в частині необхідності проведення службового розслідування колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого постановою КМУ № 950 від 13.06.2000 р., службове розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування може бути проведено в тому числі на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозри.

Даючи правову оцінку встановленим судом обставинам, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку відповідачем не було дотримано вимог зазначеного порядку, і як наслідок, звільнення відбулося з недотриманням його процедури.

Колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції вірно було проведено обрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу та визначено правильно суму, яка підлягає стягненню на користь позивача.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи, викладені в апеляційних скаргах висновків суду першої інстанції не спростовують, при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції допущено не було, а тому відсутні підстави для його скасування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, залишив поза увагою той факт, що вимоги до Мінприроди позивачем заявлені не були, а лише зазначено міністерство в якості відповідача, при цьому з урахуванням обґрунтування адміністративного позову та обставин, якими він був мотивований, останнє може мати процесуальний статус третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

Проте, колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ч.2 ст.200 КАС України дана обставина не може слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційні скарги Кабінету Міністрів України, Міністерства екології та природних ресурсів України, Державної екологічної інспекції України - залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року по справі № 813/889/15 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

С.П.Нос

Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 25.12.2015 р.