Справа № 212/9207/15-а
Суддя: Борис О. Н.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 212/9207/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Борис О.Н., з участю секретаря Хазієвої Т.В., з участю представників сторін : позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відповідача УПФУ в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Кривому Розі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання дій незаконними, скасування рішення комісії, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

04 листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_1 звернулася до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області , в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення йому пенсії за віком та зобовязати відповідача призначити виплату пенсії за віком з 27 березня 2015 року. В обґрунтування таких позовних вимог зазначила, що до липня 1997 року ОСОБА_1 проживав в Жовтневому районі міста Кривого Рогу Дніпропетровської області на мікрорайоні 4 Зарічному 29/25, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю. Його представник звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком та надала всі необхідні для призначення пенсії оригінали документів та їх копії, але відповідачем виплату пенсії призначено не було. Відмовляючи у призначенні пенсії відповідач послався на те, що на дату звернення її представника між Україною та Державою Ізраїль договір з питань пенсійного забезпечення не укладено, оригінал паспорту України та довідки уповноважених органів з місця проживання та реєстрації ОСОБА_1 не надано, тому підстав для призначення пенсії немає. Вважає, що відповідач не призначивши пенсію допустив протиправну бездіяльність. Крім цього, відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку оцінює у грошовому виразі 10000 грн, оскільки вдруге прийняв незаконне рішення, всупереч постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 року, де було визнано протиправними дії щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі обґрунтовуючи їх тим, що ОСОБА_1 перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль, будучи при цьому громадянином України. Останнім зареєстрованим місце проживання в Україні була адреса: м. Кривий Ріг мікрорайон 4 Зарічний АДРЕСА_1 . На даний час він, постійно проживаючи в Ізраїлі, досяг пенсійного віку і звернувся через представника до відповідача із заявою про призначення йому пенсійних виплат. Відповідачем йому було відмовлено у задоволенні вказаної заяви. Відповідно до норм чинного законодавства, право громадян на призначення йому пенсії не може бути пов'язане з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Оскільки рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком вмотивоване відсутністю документів, які підтверджують факт проживання на території України, вважає його протиправним та таким, що порушує права позивача на пенсійне забезпечення.

Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що позивач був знятий з реєстрації за адресою: м. Кривий Ріг мікрорайон 4 Зарічний АДРЕСА_1. Відповідно до Закону України « Про пенсійне забезпечення» визначено право громадян, які проживають за межами України, на державне пенсійне забезпечення, а саме, пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Проте станом на день подання заяви про призначення пенсії між Україною та державою Ізраїль, у сфері пенсійного забезпечення громадян України, які прийняті на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль не укладались. Згідно ч. 1 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Крім того зазначив що при поданні заяви про призначення пенсії, представником позивача в супереч п.2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії надано копію паспорта позивача, а не оригінал.

Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 народився 11.03.1953 року і до 1997 року проживав за адресою : м. Кривий Ріг мікрорайон 4 Зарічний АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Жовтневого району м. Кривого Рогу Дніпропетровської області , і на теперішній час постійно проживає у Ізраїлі.

Позивач ОСОБА_1 досяг пенсійного віку , і в нього виникло право на призначення пенсії за віком.

27 березня 2015 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою про призначення пенсії.

31 березня 2015 року відповідач надав позивачу відповідь, у якій надав роз`яснення щодо підстав призначення пенсії. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду , і за результатами апеляційного розгляду постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015 року визнано протиправними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії позивачу за віком та зобов`язано розглянути заяву позивача від 27.03.2015 року.

Рішенням засідання Комісії з розгляду питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсії управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу №19 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії, оскільки позивач фактично проживає за межами України, реєстрація місця проживання на території України відсутня , оригінал паспорту не надано, угода про соціальне забезпечення між урядами України та Ізраїлю не укладена ( а.с.30) .

Правомірність та обґрунтованість відмови відповідача у призначені позивачу пенсії за віком є предметом спору переданого на вирішення суду.

Суд, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженого рішення Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу , виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином уповноважені державою органи не можуть на власний розсуд ухилятися від реалізації наданих їм повноважень, але й не мають права виходити за межі, встановлені законодавством.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до статті 24 Конституції України: громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування закордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародний договір, який би передбачав виплату пенсії позивачу під час його проживання в Ізраїлі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Згідно з пунктом 2 рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Отже положення п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність 07 жовтня 2009 року.

Таким чином, позивач, проживаючи за межами України та будучи громадянином України, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадян України.

При цьому, як встановлено судом, останнім місцем проживання ОСОБА_1 в Україні є місце його прописки за адресою : м. Кривий Ріг мікрорайон 4 Зарічний 29/25 , що підтверджується довідкою №1222 ЖЕО №31 від 12.03.2015 року ( а.с.8 ) , 19 грудня 2007 року отримав закордонний паспорт (а.с.7).

Таким чином, суд погоджується з доводами представника позивача , що вона , діючи в інтересах ОСОБА_1Ф , звернулася до управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з заявою про призначення пенсії відповідно до встановленого порядку, а відмова відповідача у призначені йому пенсії за віком, у зв'язку з тим, що реєстрація місця проживання його на території України відсутня, позивач фактично проживає за межами України, є неправомірною.

Між тим, суд вважає за необхідне зазначити й те, що пунктом 1 частини 1 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.

Оскільки у призначенні пенсії позивачу рішенням компетентного органу було неправомірно відмовлено з підстав того, що заявник фактично постійно проживає за межами України і реєстрація місця проживання на території України відсутня, належним способом захисту права позивача буде зобовязання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з дня звернення 27.03.2015 року на підставі його заяви.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 до липня 1997 року був зареєстрований за адресою : м. Кривий Ріг мікрорайон 4 Зарічний АДРЕСА_1, після чого позивач, який є громадянином України, виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю та на даний час перебуває на консульському обліку посольства України в державі Ізраїль, що підтверджується копією паспорту для виїзду за кордон. Проживаючи постійно в Ізраїлі, позивач досяг пенсійного віку. Копією трудової книжки позивача підтверджується наявність трудового стажу, необхідного для призначення пенсії.

З дослідженої в судовому засіданні пенсійної справи позивача вбачається, що ОСОБА_1 має достатній стаж для призначення пенсії відповідно до вимог ст.26 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що в судовому засіданні було підтверджено сторонами.

Письмовими доказами підтверджується, що 27 березня 2015 року представник позивача за нотаріально посвідченою довіреністю ОСОБА_2 звернулася до УПФ України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із заявою встановленого зразка про призначення ОСОБА_1 пенсії за віком. До заяви представником були додані документи, необхідні для вирішення питання про призначення пенсії, а саме: нотаріально посвідчена копія паспорту позивача; нотаріально посвідчена довіреність на імя представника позивача; трудова книжка, картка платника податків, оригінал заяви з банку, копія паспорта представника.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року визначено, що закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.. 24 Конституції України. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадян на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись із такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Як вказувалося вище, позивач є громадянином України та постійно проживає у державі Ізраїль, з якою відсутні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо виплати пенсій громадянам України, які постійно проживають в Ізраїлі.

Таким чином, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Обґрунтування відповідачем відмови у призначенні позивачу пенсії за віком з мотивів відсутності у нього реєстрації проживання в Україні є таким, що суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача на пенсійне забезпечення.

Згідно ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному управлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з п.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління ПФ України 25.11.2005 року, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Пунктом 38 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: а) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; б) здійснює попередню правову експертизу змісту і належного оформлення представлених документів; в) перевіряє правильність копій відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розходження.

Подання представником позивача всіх документів, крім тих, що підтверджують факт проживання в Україні, в порядку та у спосіб, визначеному Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а також подання ним нотаріально завіреної копії паспорта громадянина України, який постійно проживає за кордоном, а так само наявність у нього права на призначення пенсії за умови постійного проживання в Україні, представником відповідача не оспорюється.

Згідно п.3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 року, основними завданнями Пенсійного фонду України є в тому числі: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій.

Оскільки на час виїзду на постійне місце проживання за межі України позивач проживав та був зареєстрований за адресою: м. Кривий Ріг мікрорайон 4 Зарічний 29/25, суд визнає вірним звернення його до УПФ в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з вимогою про призначення пенсії.

Посилання представника відповідача на той факт, що всупереч п.2.9 Порядку представником позивача було надано нотаріально завірену копію паспорту позивача а не його оригінал також є безпідставним.

Згідно з пунктами 2.9, 2.23 цього Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім цього, суд звертає увагу, що як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що з наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач, проживаючи у Ізраїлі, як громадяни України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Між тим відповідач зазначеного обов'язку не виконав.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто, протягом розумного строку.

Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд дійшов наступного. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Позивач не обґрунтував, в чому саме полягає ця моральна шкода, не зазначено з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується, не наводить доказів наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних йому незаконними рішеннями /діями/ бездіяльністю відповідача; також не обґрунтована наявність причинно-наслідкового зв'язку такої шкоди з рішеннями /діями/ бездіяльністю відповідача.

Отже, необхідною умовою виникнення відповідальності у вигляді обовязку відшкодувати заподіяну майнову і немайнову шкоду є неправомірність дій або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду, причинного звязку між протиправною поведінкою особи і шкодою, вини особи у заподіянні шкоди. Відсутність хоча б однієї з обовязкових складових відповідальності за заподіяння шкоди взагалі виключає її настання.

Позивач не навів доказів причинного зв'язку між діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, не вказав конкретно у чому полягає така шкода, не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав вимагати відшкодування завданої моральної шкоди, до позову не додані належні доказі, які б підтверджували понесені позивачем моральні чи фізичні страждання, або втрати немайнового характеру, у звязку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині.

Керуючись ст. ст. 2, 9, 11, 12, 71, 86, 94, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області про визнання дій незаконними, скасування рішення комісії, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення комісії з розгляду питань, повязаних з призначенням та виплатою пенсії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 жовтня 2015 року № 19 щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, з 27 березня 2015 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга може бути подана до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: О. Н. Борис

Повний текст постанови складено та підписано 21.12.2015 року.