Справа № 819/1957/15
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року Справа № 876/10376/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Дяковича В.П., Онишкевича Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

апелянта ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до прокуратури Тернопільської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

встановив:

ОСОБА_5 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Тернопільської області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Тернопільської області № 513-к від 26.06.15 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», поновити ОСОБА_4 на посаді старшого прокурора прокуратури Чортківського району Тернопільської області з 27.06.2015 року.

Покликається на необґрунтованість та протиправність наказу у звязку з тим, що не порушував Присяги працівника прокуратури. Крім того, зазначає, що будучи призначеним процесуальним керівником діяв відповідно до вимог ст. 214 КПК України. Вважає застосований вид дисциплінарної відповідальності, таким, що не відповідає характеру порушення, оскільки звільнення є найсуворішим заходом дисциплінарного впливу.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною постановою, позивач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. У звязку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідністю висновків суду обставинам справи просить скасувати зазначену постанову та прийняти нову, якою задовольнити його позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не було дано належної оцінки його діям як процесуального прокурора, не проаналізовано його повноважень. Вказує, що як процесуальний прокурор розпочав свої повноваження 18.05.2015 року і був відсторонений від виконання своїх обовязків 20.05.2015 року, тому не мав можливості реагувати на порушення, допущені слідчим при розслідуванні кримінального провадження. На порушення під час внесення відомостей в ЄРДР не міг реагувати, тому що такі дії вчиняються слідчим за дорученням керівника органу досудового розслідування до призначення процесуального прокурора. Щодо зазначення в оспорюваному наказі про неправомірність погодження ним клопотання слідчого про арешт майна, зазначає, що таке клопотання було задоволене слідчим суддею Чортківського районного суду Тернопільської області. Тому правомірність його погодження підтверджена судовим рішенням. Також вказує на те, що пропозицій про отримання неправомірної винагороди не отримував, а тому не мав підстав реагувати на це у спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції». Крім того, на даний момент його не повідомлено про підозру у вчиненні ним корупційного злочину, не проведені слідчі дії щодо підтвердження висновків про одержання неправомірної вигоди та не вчинено інших слідчих дій, передбачених КПК України. Вважає, що неналежне виконання службових обовязків, порушення Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури відповідачем не доведено, що дає підстави для скасування оспорюваного наказу та поновлення його на роботі як незаконно звільненого.

В судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу з підстав, що у ній зазначені.

Представники відповідача апеляційну скаргу не визнали, просять в її задоволенні відмовити.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_4 працював в органах прокуратури Тернопільської області з 10.09.2009 року. З 12.07.2013 року обіймав посаду старшого прокурора Чортківського району Тернопільської області. 08.02.2011 року позивач склав Присягу працівника прокуратури.

26.06.2015 року наказом виконувача обов'язків прокурора Тернопільської області №513-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» за неналежне виконання службових обов'язків, порушення Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури ОСОБА_4 звільнений із займаної посади.

Наказ виконувача обов'язків прокурора Тернопільської області №513-к ґрунтується на висновку службового розслідування, яким констатовано, що ОСОБА_4, будучи старшим групи процесуальних прокурорів, 18.05.2015 року у своєму службовому кабінеті, використовуючи службове становище в особистих інтересах та інтересах інших осіб, грубо порушуючи Присягу працівника прокуратури та вимоги ст. ст. 18,24 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, вступив у позаслужбові та позапроцесуальні стосунки із свідками у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вигляді розмови, яка створила умови, що спонукали їх до передачі слідчому Мельнику В.А. неправомірної вигоди за вчинення дій з повернення вилученого майна та прийняття рішення про закриття кримінального провадження. Крім того, в оспорюваному наказі констатовано, що в ході розмови свідками старшому прокурору було запропоновано незаконну винагороду за повернення транспортного засобу та іншого вилученого майна, на що він, грубо порушуючи вимоги ст.24 Закону України «Про запобігання корупції», у законний спосіб не відреагував. Окрім того, з оспорюваного наказу вбачається, що перевіркою кримінального провадження, внесеного в ЄРДР 17 травня 2015 року встановлено грубі порушення кримінального процесуального законодавства, які залишилися поза увагою процесуального керівника старшого прокурора прокуратури Чортківського району ОСОБА_4В, що свідчить про допущення ним неналежного виконання своїх службових обовязків при здійсненні процесуального керівництва у кримінальному провадженні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_4 було проведене з дотриманням вимог чинного законодавства України, Дисциплінарного статуту прокуратури України, а позивачем не доведено порушення відповідачем вимог закону чи неврахування певних обставин при прийнятті наказу про звільнення.

Апеляційний суд вважає такі висновки суду першої інстанції поверхневими, зробленими без належного зясування обставин справи.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, зазначене судове рішення не можна визнати таким, що ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом першої інстанції, предметом даного спору є вимоги щодо правомірності наказу про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення працівника прокуратури, тобто звільнення з публічної служби.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проходження публічної служби, організація та порядок діяльності органів прокуратури визначаються спеціальним Законом України «Про прокуратуру», Дисциплінарним статутом прокуратури України, затвердженим постановою Верховної ОСОБА_5 України від 06 листопада 1991 року та іншими нормативними актами.

Підстави для звільнення працівників прокуратури передбачені ст.46-2 Закону «Про прокуратуру».

Згідно із вказаною нормою закону прокурори і слідчі можуть бути звільнені з роботи на загальних підставах, передбачених законодавством про працю, а також у випадках:

1) недотримання пов'язаних із проходженням служби в органах прокуратури вимог, передбачених частиною шостою статті 46 цього Закону, та інших вимог і обмежень, які встановлюються Законом;

2) порушення «Присяги працівника прокуратури» чи відмови від її прийняття;

3) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо них;

4) за результатами атестації у разі невідповідності працівника займаній посаді;

5) припинення громадянства України;

6) притягнення до відповідальності згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України; набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»;

7) набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до якого працівника притягнуто до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»;

8) у разі неможливості або відсутності згоди на переведення на іншу посаду у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі.

Статтею 48-1 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурори і слідчі прокуратури зобов'язані неухильно дотримуватися вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури у своїй службовій діяльності та поза нею. Порушення прокурором і слідчим прокуратури вимог Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 3 статті 48 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи скоєння ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджується Верховною ОСОБА_5 України.

Пунктом 1 статті 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України передбачено, що дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його, як працівника прокуратури.

Статтею 9 цього статуту визначено, що дисциплінарними стягненнями є: 1) догана; 2) пониження в класному чині; 3) пониження в посаді; 4) позбавлення нагрудного знаку "Почесний працівник прокуратури України"; 5) звільнення; 6) звільнення з позбавленням класного чину.

За змістом ст.11 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарне стягнення має відповідати ступеню вини та тяжкості проступку. Прокурор, який вирішує питання про накладення стягнення, повинен особисто з'ясувати обставини проступку та одержати письмове пояснення від особи, яка його вчинила. В разі необхідності може бути призначено службову перевірку.

Порядок проведення службових перевірок в органах прокуратури України встановлюється Інструкцією про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, затвердженою наказом Генерального прокурора України №20 від 06.03.2012 року.

Відповідно до п. 10 зазначеної Інструкції, при проведенні службового розслідування чи службової перевірки повному, об'єктивному і всебічному з'ясуванню підлягають: обставини події, у зв'язку з якою проводиться розслідування чи перевірка (час, місце, спосіб, наслідки тощо); правомірність дій чи бездіяльності працівників прокуратури, що призвели до події чи безпосередньо передували їй; наявність у діянні прокурорсько-слідчого працівника ознак дисциплінарного проступку, адміністративного правопорушення, злочину чи іншого ганебного вчинку, їх мотиви; обставини, що впливають на ступінь і характер відповідальності прокурорсько-слідчих працівників; характеристика особи, що вчинила порушення (ставлення до виконання службових обов'язків, поведінка до порушення тощо); причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, посадові особи, якими вони допущені; характер і розмір завданих порушенням збитків, а також можливості їх відшкодування; обставини зарахування в органи прокуратури працівників, які припустились ганебних вчинків, обґрунтованість призначення їх на відповідні посади, присвоєння класних чинів, заохочень та роль їх безпосередніх керівників у забезпеченні належної поведінки цих працівників; правильність і обґрунтованість прийнятого відповідними компетентними органами рішення за фактом події.

За пропозиціями, викладеними у висновку службового розслідування чи службової перевірки, прокурорсько-слідчі працівники можуть бути притягнуті до встановленої законом відповідальності (п. 20 Інструкції ).

Отже, із системного аналізу вищенаведеного законодавства вбачається, що ним регулюються умови звільнення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника прокуратури саме за неналежне виконання службових обовязків та вчинення проступку, який порочить його як працівника прокуратури.

Проте, як встановлено апеляційним судом, наказ відповідача про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та звільнення з органів прокуратури виданий на підставі припущень і не містить достатніх підстав для притягнення позивача до найсуворішого виду дисциплінарної відповідальності. Крім того, оспорюваний наказ мотивований обставинами, які спростовуються доказами, що зібрані під час судового розгляду і знаходяться в матеріалах справи.

Зокрема, щодо висновків службового розслідування про неналежне виконання ОСОБА_4 своїх службових обовязків, а саме, про те, що поза його увагою, як процесуального керівника, залишились грубі порушення кримінального процесуального законодавства у кримінальному провадженні ( під час внесення відомостей в ЄРДР не дано правової оцінки твердженням ОСОБА_6, ОСОБА_7 про наявність законних підстав для здійснення вирубки деревини; проведення допиту свідків до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР; складення протоколів допиту свідків з грубим порушенням вимог статтей 66,104 КПК України; незаконність погодження клопотання слідчих про арешт майна ), то ці висновки є хибними і такими, що не ґрунтуються на доказах.

Як встановлено з матеріалів справи та визнається відповідачем, 17.05.2015 року внесено відомості в ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 246 КПК України; ОСОБА_4 був призначений процесуальним керівником у кримінальному провадженні 18.05.2015 року; 19 травня 2015 року наказом прокуратури Тернопільської області №187 призначене службове розслідування за фактом можливої причетності ОСОБА_4 до вимагання неправомірної вигоди за непритягнення до кримінальної відповідальності і матеріали кримінального провадження були вилучені прокуратурою Тернопільської області; 21 травня 2015 року ОСОБА_4 наказом прокуратури Тернопільської області №354-к було відсторонено від виконання службових обовязків.

Таким чином, у ОСОБА_4, як процесуального керівника у кримінальному провадженні, не було достатньо часу відреагувати на порушення кримінального процесуального законодавства у кримінальному провадженні.

Щодо покликань в оспорюваному наказі про незаконність погодження ОСОБА_4 клопотання слідчого про арешт майна, то колегія суддів звертає увагу, що таке клопотання задоволене слідчим суддею ( копія ухвали Чортківського районного суду від 20.05.2015 року знаходиться в матеріалах справи а.с.107 ), а отже судовим рішенням встановлено його законність та підставність.

Враховуючи вищенаведене, покликання відповідача в оспорюваному наказі про неналежне виконання ОСОБА_4 своїх службових обовязків апеляційний суд вважає безпідставними.

Також апеляційний суд бере до уваги доводи позивача про те, що пропозицій про отримання незаконної винагороди не отримував, а тому не мав підстав реагувати на це у спосіб, передбачений Законом України «Про запобігання корупції». Відповідачем згідно із ст.71 КАС України не доведено, що позивачу пропонувалась незаконна винагорода, а заява ОСОБА_4, до Чортківського РВ УМВС України у Тернопільській області подана відповідно до вимог ст.214 КПК України.

Щодо порушення позивачем ОСОБА_4 Присяги працівника прокуратури та вчинення проступку, який порочить його як працівника прокуратури, слід зазначити наступне.

Дисциплінарним статутом прокуратури України передбачено, що працівники прокуратури повинні мати високі моральні якості, бути принциповими і непримиренними до порушень законів, поєднувати виконання своїх професійних обов'язків з громадянською мужністю, справедливістю та непідкупністю. Вони повинні особисто суворо додержувати вимог закону, виявляти ініціативу в роботі, підвищувати її якість та ефективність і сприяти своєю діяльністю утвердженню верховенства закону, забезпеченню демократії, формуванню правосвідомості громадян, поваги до законів, норм та правил суспільного життя.

Апеляційний суд звертає увагу, що звільнення за порушення Присяги може мати місце тоді, коли працівник прокуратури скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього, як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків.

Припинення державної служби за порушення Присяги застосовується у крайніх випадках, коли дисциплінарний проступок містить ознаки саме такого порушення і заходи дисциплінарного стягнення, на переконання уповноваженої особи вирішувати питання про відповідальність посадової особи, є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату.

Така позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 21 травня 2013 року (№ 21-403а12) та від 04.06.2013 року, а відповідно до ст.244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як встановлено судом з матеріалів справи, пояснень сторін, показань свідків, між ОСОБА_4 як процесуальним керівником та свідками у кримінальному провадженні дійсно мала місце бесіда, яка мала інформаційно-розяснювальний характер норм кримінального процесуального законодавства.

На думку апеляційного суду, таку бесіду не можна вважати проступком проти інтересів служби в розумінні статті 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури. З оспорюваного наказу не вбачається іншого проступку ( ганебного вчинку, який дискредитує його як працівника прокуратури ).

Апеляційний суд приходить до висновку, що поведінка ОСОБА_4 не повністю відповідає Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури , зокрема, статті 18 Кодексу, де зазначено, що працівнику прокуратури слід уникати особистих звязків, фінансових і ділових взаємовідносин, що можуть вплинути на неупередженість та необєктивність професійних обовязків, але така поведінка не дає підстав до застосування до нього крайнього заходу дисциплінарної відповідальності звільнення зі служби.

Судом першої інстанції також не було досліджено, що при накладенні дисциплінарного стягнення відповідачем не було враховано того, за час роботи в прокуратурі позивач зарекомендував себе позитивно, як сумлінний виконавчий працівник, за весь час служби в органах прокуратури дисциплінарні стягнення до нього не застосовувалися, а неодноразово застосовувалися заходи заохочення, що є фактом позитивної характеристики особи та сумлінного виконання ним роботи.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що такий захід дисциплінарної відповідальності як звільнення з органів прокуратури був застосований відповідачем передчасно, без належного зясування обставин події, у зв'язку з якою проводилось розслідування (час, місце, спосіб, наслідки тощо); правомірності дій чи бездіяльності працівника прокуратури, що призвели до події чи безпосередньо передували їй; без попереднього зясування наявності у діянні прокурорсько-слідчого працівника ознак дисциплінарного проступку, адміністративного правопорушення, злочину чи іншого ганебного вчинку, їх мотиви; обставин, що впливають на ступінь і характер відповідальності прокурорсько-слідчих працівників; характеристики особи, що вчинила порушення (ставлення до виконання службових обов'язків, поведінка до порушення тощо); причин та умов, що сприяли вчиненню порушення; характеру і розміру завданих порушенням збитків, а також можливості їх відшкодування; обставин зарахування в органи прокуратури працівника, які припустився ганебного вчинку, обґрунтованості призначення його на відповідну посаду, присвоєння класних чинів, заохочень.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що наказ відповідача про звільнення позивача саме із зазначених підстав, жодна з яких не ґрунтується на вимогах ст. ст. 46, 46-2 Закону України «Про прокуратуру» та ст. ст. 8, 9, 11, Дисциплінарного статуту прокуратури України, прийнятий на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до переконання про безпідставність оскаржуваного наказу, оскільки звільнення за порушення Присяги це крайній захід, при якому необхідно дотримуватися встановленої законодавством процедури звільнення і таке повинне застосовуватися у разі використання всіх заходів дисциплінарного впливу до особи, яка вчинила дисциплінарний проступок.

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції не можна визнати таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ч.3 ст.160 КАС України, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у справі № 819/1957/15 скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Тернопільської області № 513-к від 26 червня 2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності».

Поновити ОСОБА_4 юриста 1 класу на посаді старшого прокурора прокуратури Чортківського району Тернопільської області з 27 червня 2015 року

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий Л.П. Іщук

Судді В.П. Дяковича

ОСОБА_8

Постанова складена в повному обсязі 31.12.15 року