Справа № 638/20024/15-а
Суддя: Рибальченко Л. М.
Дата ухвалення: 2015-12-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/638/610/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(у порядку скороченого провадження)

30 грудня 2015 року м. Харків
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого суддіОСОБА_1

розглянувши в порядку скороченого провадження в приміщенні районного суду м. Харкова справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м.Харкова про зобовязання вчинити певні дії та стягнення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить визнати неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м.Харкова про відмову ОСОБА_2 у перерахунку належного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м.Харкова здійснити перерахунок належного позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з бази нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді, яка складає 34692,54 грн., та розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 90 відсотків суддівської винагороди з 30.12.2014р.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що відповідач, неправомірними діями та рішенням про відмову позивачеві у перерахунку належного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, порушив право позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді в передбаченому законодавством України розмірі. Позивач зазначає, що працювала суддею з 23.12.1974р. по 30.12.2014р. 26.12.2013р. позивачем була подана заява про відставку. Верховна Рада України постановила звільнити позивача з посади судді лише 25.12.2014р., тобто через рік після подання заяви про відставку. 30.12.2014р. у звязку зі звільненням позивача, трудові відносини з Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ були припинені.

У звязку з цим позивач стверджує, що розмір суддівської винагороди, яка є базою для нарахування належного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає 34692,54 грн. (підтверджується довідкою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №274 від 29.12.2014р. та Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а розмір щомісячного довічного грошового утримання позивача дорівнює 90 відсоткам суддівської винагороди.

Зважаючи на те, що звуження прав позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання, в належному позивачеві розмірі, відбулося не з вини позивача, позивач звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України за зареєстрованим (на той час) місцем проживання позивача Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, з вимогою про перерахунок та виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці. Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва було відмовлено у здійсненні перерахунку та повідомлено про нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивача виходячи з бази нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді, яка складає 18 270,00 грн. та розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 13 026,25 грн. (з розрахунку: 12 789,00 грн. (70 відсотків суддівської винагороди) + 237,25 грн. (підвищення за особливі заслуги перед Україною).

Не погоджуючись з розміром щомісячного довічного грошового утримання, нарахованого Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва та, враховуючи зміну позивачем адреси реєстрації місця проживання, позивач звернувся до відповідача з заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, однак відповідач відмовився здійснити відповідний перерахунок, посилаючись на п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015р. (надалі Закон України№213-VIII). При цьому, як зазначає Позивач, обґрунтування відмови відповідача базується виключно на власному тлумаченні вказаної норми, згідно з яким, всі звернення громадян після 01.06.2015р.не приймаються до розгляду, у тому числі, якщо перерахунок або призначене довічне грошове утримання суддів здійснювалось з дати до 01.06.2015р.

Позивач вважає неправомірними дії та рішення відповідача про відмову позивачу у перерахунку належного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки вони порушують права та охоронювані законом інтереси позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в передбаченому законодавством розмірі та зазначає, що право позивача на щомісячне довічне грошове утримання виникло значно раніше ніж було прийнято Закон України №213-VIII, у звязку з чим просить задовольнити позовні вимоги. Також позивачем подано клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, в якому він просить визнати причини пропущення строку для звернення до суду поважними.

Відповідач надав суду письмові заперечення від 25.12.2015 року №17621-07126 в яких позовні вимоги не визнав. Проти позову заперечує, мотивуючи тим, що починаючи з 30.12.2014 року ОСОБА_2 отримувала довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 70% відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Для обчислення довічного грошового утримання Дніпровським районним управлінням Пенсійного фонду України враховувалася довідка про суддівську винагороду для обчислення щомісячного грошового утримання судді у відставці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29.12.2014 року №273.

При цьому було враховано, що відповідно до вимог Закону України від 31.07.2014 року №1622 «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» позивачу суддівська винагорода з 03.08.2014 року обмежується 15 розмірами мінімальної заробітної плати. Розмір пенсії позивача не був обмежений з огляду на статтю 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 27.03.2014 року, яка діяла на час переходу позивача з пенсії державного службовця на щомісячне грошове утримання судді у відставці, відповідно до якої щомісячне грошове утримання у відставці виплачується судді у розмірі 70 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне соціальне страхування. У звязку з чим просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, відповідачем подано заяву про залишення позову без розгляду, в звязку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст.99 КАС України.

Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а заперечення відповідача не спростовують доводів і вимог позивача, викладених в адміністративному позові, з огляду на таке.

З 23.12.1974р. по 30.12.2014р. позивач працювала суддею, тобто, загальний трудовий стаж позивача на суддівських посадах складає 40 років та 7 днів, що підтверджується записами у трудовій книжці позивача (а.с. 9-15).

З жовтня 2010 року позивач працювала суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

26.12.2013р. позивачем була подана заява про відставку.

25.12.2014р. відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України, Верховна Рада України постановила звільнити позивача з посади судді.

30.12.2014р. позивач звернулась до Управління пенсійного фонду в Дніпровському районі м.Києва за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м.Києва позивачу здійснено призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 13036,25 грн.

В подальшому, у звязку зі зміною адреси реєстрації місця проживання позивача пенсійну справу передано до відповідача.

09.11.2015р. позивач, не погоджуючись з розміром щомісячного довічного грошового утримання судді, визначеного Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, звернулася до відповідача з заявою про перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.17-18).

07.12.2015р. відповідач направив позивачеві лист-відповідь №542/0-11 (на звернення позивача від 09.11.2015р.), яким відмовив у здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача.

Відповідно до статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України, підставами для звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, в тому числі, є:досягнення суддею шістдесяти п'яти років;подання суддею заяви про відставку (п. 2, 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України). Про це також зазначає Верховний суд України у постанові по справі №21-576а15 від 13.10.2015р.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невідємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, повязані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади. В Основному Законі України незалежність як складова конституційного статусу особи та її професійної діяльності визначена лише стосовно суддів і забезпечується, насамперед, особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади (п. 27 ч. 1 ст. 85, ч. 4, 5ст. 126, ч. 3, 4 ст. 127, ст. 128, п. 1 ч. 1 ст. 131); забороною впливу на них у будь-який спосіб (ч. 2 ст. 126); захистом професійних інтересів суддів (ч. 6 ст. 127); підкоренням суддів при здійсненні правосуддя лише закону (ч. 1 ст. 129); особливим порядком притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (п. 3 ч. 1 ст. 131); державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у Державному бюджеті України окремо видатків на утримання судів (ч. 1 ст. 130); притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суду і судді (ч. 5 ст. 129); організацією державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей (ч. 7 ст. 126); здійсненням суддівського самоврядування (ч. 2 ст. 130); забороною для професійних суддів належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (ч. 2 ст. 127) (п. 2.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Згідно зі ст. 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»від 07.07. 2010р. №2453-VI (надалі Закон України №2453-VI), суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Статтею 109 Закону України №2453-VI передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Статтею 111 Закону України №2453-VI передбачено, що порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді Голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України. У разі неодержання кількості голосів народних депутатів України, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 20 Закону України №2453-VI до порядку денного сесії Верховної Ради України включається позачергово без голосування питання про складання присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад.

Положеннями ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» №1861-VI від 10.02.2010р. встановлено, що Верховна Рада України звільняє з посад суддів, обраних безстроково, відповідно до частини пятої статті 126 Конституції України.

Позивач подала заяву про відставку 26.12.2013р.,проте постанова про звільнення позивача, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України була прийнята Верховною Радою України лише 25.12.2014р.

З огляду на зазначені вище норми законодавства, позивач прийнявши рішення звільнитися у відставку, на законних підставах, правомірно очікувала звільнення у розумний строк Верховною Радою України і нарахування їй щомісячного грошового утримання на рівні наближеному до рівня суддівської винагороди, що було гарантовано діючим Законом №2453.

Щодо відмови відповідачем в здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача з посиланням на п. 5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII та зазначенням, що всі звернення громадян після 01.06.2015р. відповідачем до розгляду не приймаються, у тому числі, якщо перерахунок або призначене довічне грошове утримання суддів здійснювалось з дати до 01.06.2015р. суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) встановлено, що завдання адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, в тому числі, органів державної влади.

Згідно ч. 1, 3 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо гарантується на підставі Конституції України.

Згідно ст. 22 Конституції України,конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до п. 8 ч. 4 ст. 48 Закону України №2453-VI, незалежність судді забезпечується, зокрема, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Тобто, гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 20.03.2002р. №5-рп/2002, від 01.12.2004р. №19-рп/2004, від 11.10.2005р. №8-рп/2005, від 22.05.2008р. № 10-рп/2008, від 03.06.2013р.№3-рп/2013), рішення якого мають преюдиціальне значення при розгляді судами позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України.

У Рішенні КСУ від 03.06.2013р.№3-рп/2013, Конституційний Суд України зазначив, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невідємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, у Рішенні КСУ №3-рп/2013 від 03.06.2013р. йдеться про те, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у звязку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998р., за якими суддя, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, має право на отримання виплат, рівень яких повинен бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (п. 6.4 Р. 6).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, суд доходить висновку про те, що скасування Законом України №213-VIII норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до спеціальних законів, зокрема, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», не скасовує набуте позивачем право на щомісячне довічне грошове утримання, як судді у відставці, оскільки позивач набув право на щомісячне грошове утримання судді значно раніше (30.12.2014р.), ніж було прийнято Закон України №213-УІІІ (набув чинності 01.04.2015р.).

В силу принципу дії закону в часі, положення п. 5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII не розповсюджуються на спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем.

Крім того, з Закону України №2453-VI вбачається, що положення статті, якою встановлено право на щомісячне довічне грошове утримання та порядок регулювання відносин щодо визначення розміру такого утримання (ст. 141 в редакції Закону, яка діє з 29.03.2015р.), з 01.06.2015р. чинність не втратили та діють до цього часу.

Що стосується тверджень відповідача щодо неприйняття до розгляду звернень громадян після 01.06.2015р., в тому числі, якщо перерахунок або призначене довічне грошове утримання суддів здійснювалось з 01.06.2015р., суд зазначає про неспроможність відповідних доводів відповідача. Зокрема, у звязку з тим, що, по-перше, зі змісту п. 5 Прикінцевих положень Закону України №213-VIII слідує, що дія цієї норми не охоплює правовідносини щодо вже призначеного (до 01.06.2015р.) грошового утримання, по-друге, відмова органів державної влади, або їх посадових осіб у прийнятті на розгляд звернень громадян заборонена, відповідно до ст. 7 Закону України «Про звернення громадян».

Отже, суд не погоджується з доводами відповідача вважає їх необґрунтованими та такими, що не відповідають Конституції України, вищенаведеним рішенням Конституційного Суду України, Закону України №2453-VI.

Стосовно визначення розміру самого щомісячного грошового утримання позивача, суд зазначає, що при визначенні розміру належного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має застосовуватися ч. 3 ст. 138 Закону України №2453-VI саме в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI від 08.07.2011р., оскільки зміни, внесені Законом України від №3668-VI від 08.07.2011р. до ч. 3 ст. 138 Закону України №2453-VI було визнано неконституційними Рішенням Конституційного суду України від 03.06.2013р. по справі №1-2/2013.

При цьому, відповідно до абз. 3 п. 8 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 03.06.2013р. по справі №1-2/2013Конституційний суд України зазначає: «… частина третя статті 138 Закону N 2453 у редакції Закону N 3668, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону N 2453 в редакції до змін, внесених Законом N 3668...».

Відповідно до ч. 3 ст. 138 Закону України №2453-VI (в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI від 08.07.2011р.), щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Суд вважає доведеним, що загальний трудовий стаж позивача на суддівських посадах складає 40 років та 7 днів, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача (а.с.10-15). Враховуючи той факт, що трудовий стаж позивача на суддівських посадах понад 20 років, розмір належного позивачеві щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має складати 90 відсотків розміру суддівської винагороди.

Суддівська винагорода позивача у розмірі 34 692,54 грн. підтверджується довідкою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №274 від 29.12.2014р. (а.с.16).

Отже, позивач звернувшись з заявою про відставку 26 грудня 2013 року, обґрунтовано розраховував на звільнення до кінця 2013 року або в інший розумний для даної процедури строк та отримання гарантованого державою розміру щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% заробітної плати працюючого судді, натомість, фактичне звільнення позивача відбулося лише зі спливом 1-го року, згідно Постанови Верховної Ради України від 25.12.2014р. При цьому, протягом 1-го року вимушеного очікування звільнення позивача, затягування якого відбулося не з вини позивача, набрав чинності Закон України «Про державний бюджет України на 2014 рік» №1622 від 31.07.2014р. (дата набрання чинності 16.08.2014р.), яким всупереч Закону України №2453-VI, допущене звуження гарантованих прав позивача на належне грошове утримання шляхом встановлення обмеження розміру суддівської винагороди 15 мінімальними заробітними платами.

Зважаючи на закріплення Конституцією України положення про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, суд зазначає про відсутність підстав для застосування, під час нарахування позивачеві щомісячного довічного грошового утримання, положень Закону України №1622 та Закону України №2453-V в редакції, яка діяла після 30.12.2014р.

Також позивачем було подано клопотання про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, в якому вона просить визнати причини пропущення строку для звернення до суду поважними.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1ст.100 КАС України аміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Судом встановлено, що 16.06.2015р. Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, листом №10553/09 (на звернення позивача від 08.06.2015р.), відмовлено у здійсненні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача та повідомлено про нарахування щомісячного довічного грошового утримання позивача у розмірі 13026,25 грн.

25.06.2015 року позивач звернулась до Дніпровського районного суду м.Києва з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м.Києва про визнання незаконною бездіяльності, зобовязання вчинити дії та стягнення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. 06.07.2015 року по даній справі відкрито провадження. Ухвалою суду від 19.11.2015 року позовну заяву позивача було залишено без розгляду за її клопотанням.

В звязку з погіршенням стану здоровя позивач повернулась на постійне проживання до м. Харкова, внаслідок чого пенсійну справу передано до Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова. 09.11.2015р. позивач, не погоджуючись з розміром щомісячного довічного грошового утримання судді, визначеного Управлінням Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва, звернулася до відповідача з заявою про перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

07.12.2015 року листом №542/0-11 відповідачем у перерахунку пенсії позивачу було відмовлено.

За таких обставин, суд дійшов висновку що пропущення строку звернення сталося через обєктивні причини, а саме переїзд позивача та переміщення пенсійної справи, тому суд дійшов висновку про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними, отже такий строк підлягає поновленню.

При цьому, підстав для задоволення клопотання відповідача про залишення позову без розгляду суд не вбачає.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи положення наведеної норми та надані відповідачем заперечення, суд приходить до висновку, що відповідач, як субєкт владних повноважень, обґрунтованості доводів щодо правомірності свого рішення суду не довів, а тому суд відхиляє доводи заперечень відповідача, як такі, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

З огляду на наведене, суд вважає, що під час прийняття відповідачем рішення про відмову у перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання позивача, відповідач діяв неправомірно, рішення винесене всупереч передбачених Конституцією України та законами України нормам, є необґрунтованим, упередженим, недобросовісним та нерозсудливим, внаслідок чого рішення є протиправним.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, відповідно до якої суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, суд дійшов висновку про скасування рішення відповідача від 07.12.2015 року про відмову позивачу в перерахунку довічного грошового утримання судді.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати підлягають розподілу відповідно до положень ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись положеннями статей 2, 18, 19, 70, 71, 161163 Кодексу адміністративного судочинства України, статей 129 та 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_2 пропущений строк звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати неправомірними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова про відмову ОСОБА_2 (61116, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) у перерахунку належного щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова від 07.12.2015 року про відмову ОСОБА_2 в перерахунку довічного грошового утримання судді.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Дзержинському районі м. Харкова здійснити перерахунок належного ОСОБА_2 (61116, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з бази нарахування щомісячного довічного грошового утримання судді, яка визначена частинами 2 5, 8 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про судоустрій і статус суддів» станом на 30.12.2014р.) та складає 34 692 (тридцять чотири тисячі шістсот девяносто дві) гривні 54 копійки, та встановленого частиною 3 статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції до змін, внесених Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VI від 08.07.2011р.) розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 90 відсотків суддівської винагороди з 30.12.2014р.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду Харківської через Дзержинський районний суд міста Харкова.

Постанова набуває чинності після спливу вказаного строку на її оскарження.

Суддя: