Справа № 825/3748/15-а
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2016-01-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2016 року м.Чернігів Справа № 825/3748/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Мхитаряна В.Г.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу і зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

07.12.2015 ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1В.) звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області (далі ГУ НП в Чернігівській області), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі - УМВС України в Чернігівській області), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати наказ начальника УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Борзнянського районного відділу начальника міліції громадської безпеки УМВС в Чернігівській області через скорочення штатів на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та зобовязати відповідача прийняти його на роботу до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні «капітан поліції».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що його звільнення відбулось з порушенням норм чинного законодавства України, оскільки стаття 184 Кодексу законів про працю України визнає допустимим звільнення працівника, який знаходиться у відпустці та має дитину віком до 3-х років лише у випадках повної ліквідації підприємства та дає підстави для висновку про те, що при ліквідації з правонаступництвом прийняття на роботу на підприємство-правонаступника є для власника обовязковим.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечували у повному обсязі та просили у їх задоволенні відмовити, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про Національну поліцію». У Прикінцевих та перехідних положеннях даного Закону зазначено, що з дня опублікування цього Закону працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів. Відповідно до пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції, які не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Зазначена норма кореспондується з підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Так як від ОСОБА_1 рапортів щодо прийняття його до органів Національної поліції України не надходило, то УМВС України в Чернігівській області правомірно винесено наказ від 06.11.2015 № 416 о/с про звільнення позивача на підставі підпункту «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Крім того, зазначили, що норми статті 184 Кодексу законів про працю України, які закріплюють гарантії при прийнятті на роботу і заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей, не поширюються на позивача, оскільки факт перебування батька дитини у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не дає позивачу статусу вагітної жінки або жінки, яка має дітей. Щодо обовязку працевлаштування позивача зазначили, що працівник не має права вимагати поновлення його на роботі у новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений в установленому законом порядку.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, його представника та представників відповідачів, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 27.06.2005 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ, що підтверджується копією витягу з трудової книжки позивача, наявної у матеріалах справи (а.с.13-15).

Як вбачається з наказу від 25.09.2015 № 365 «По особовому складу» позивачу з 01.10.2015 по 26.06.2017, у відповідності до статті 18 Закону України «Про відпустки», надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с.66).

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с «По особовому складу», згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача було звільнено з посади заступника начальника Борзнянського районного відділу начальника міліції громадської безпеки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області у запас Збройних Сил України за підпунктом «г» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через скорочення штатів) (а.с.67).

Вважаючи наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Так, у відповідності до статті 1 Закону № 580-VІІІ Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Як встановлено у судовому засіданні Закон № 580-VІІІ було опубліковано у газеті «Голос України» (№ 141-142) 06.08.2015.

Тобто, позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону № 580-VІІІ.

При цьому, приписами пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Отже, Законом № 580-VІІІ передбачена альтернатива вибору працівникам міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм вбачається, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Враховуючи, що Закон № 580-VIІI було опубліковано у газеті «Голос України» (№ 141-142) 06.08.2015, відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06.11.2015.

Разом з тим, як вбачається з довідки УМВС України у Чернігівській області від 22.12.2015 № 2/6-281 рапорт ОСОБА_1 про звільнення його з органів внутрішніх справ з 06.11.2015 за підпунктом «з» пункту 64 Положення № 114 (у звязку з переходом у встановленому поряду на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) до УМВС України у Чернігівській області не надходив (а.с.47).

Крім того, згідно довідки Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 22.12.2015 № 2/6-278 станом на 07.11.2015 заява ОСОБА_1 з проханням прийняти його на службу до Національної поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області не надходила (а.с.48).

При цьому, суд зазначає, що рапорт про прийняття позивача на роботу до ГУ НП в Чернігівській області останнім подано до начальника відповідного управління поліції лише 02.12.2015 (а.с.39)

Вищевказане свідчить, що позивач не скористався наданим йому Законом № 580-VІІІ правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції, що у силу даного Закону вважається відсутністю згоди на проходження служби в поліції.

У свою чергу, працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів (пункт 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ).

За приписами підпункту «г» пункту 64 Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

У відповідності до пункту 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до «Прикінцевих та перехідних положень» цього Закону.

Отже, судом не встановлено обмежень, які б перешкоджали відповідачу приймати рішення про звільнення позивача через скорочення штатів.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області при прийнятті оскаржуваного наказу діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с у частині звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Борзнянського районного відділу начальника міліції громадської безпеки Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

При цьому, судом не приймаються до уваги посилання позивача як в адміністративному позові, так і у судовому засіданні на необхідність застосування до оскаржуваних правовідносин норм трудового законодавства, з огляду на наступне.

Так, пунктом 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

У свою чергу, 02.07.2015 Верховною Радою України прийнято Закон № 580-VІІІ, який набрав чинності з 07.11.2015.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень вищевказаного закону передбачено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Тобто, вищевказаною спеціальною нормою законодавства передбачені умови, за наявності яких працівники міліції звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Разом з тим, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства - Законом № 580-VІІІ врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ через скорочення штатів та відсутня відсилочна норма на положення Кодексу законів про працю України, тому при вирішенні даного спору підлягає застосуванню спеціальна норма - Закон № 580-VІІІ.

Крім того, судом не приймаються до уваги і посилання позивача на порушення його прав, передбачених статтею 184 Кодексу законів про працю України, оскільки вищевказана стаття не поширюється на позивача, так як факт перебування останнього у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не надає ОСОБА_1 статусу вагітної жінки або жінки, яка має дітей, а Кодексом законів про працю України позивачу надано лише право на використання останнім відпустки для догляду за дитиною, передбаченої статтею 179 Кодексу законів про працю України.

Також, суд не бере до уваги посилання позивача на статтю 42 Кодексу законів про працю України у відповідності до якої при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців, оскільки Законом № 580-VІІІ передбачений спеціальний порядок призначення осіб на посади поліцейських.

При цьому, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника у новостворену установу, у відповідності до Закону № 580-VІІІ, не є обовязком УМВС України в Чернігівській області.

При цьому, позовна вимога ОСОБА_1 щодо зобовязання відповідача прийняти його на роботу до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні «капітан поліції», також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядок та строки, передбачені статтями 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Падій