Справа № 425/3580/15-а
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015 Провадження №2-а/425/73/15

Справа №425/3580/15-а

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого судді Коваленка Д.С., секретар Кравченко Л.О., за участю позивача: ОСОБА_1, представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

До Рубіжанського міського суду Луганської області звернувся ОСОБА_1, який з урахуванням поданих ним доповнень до позову, а фактично зміни предмета позовних вимог, просив скасувати розпорядження ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про призупинення з 01 липня 2012 року виплати йому пенсії, розпорядження про закриття з 01 жовтня 2012 року його пенсійної справи, зобовязати назване управління поновити виплату припиненої йому з 01 липня 2012 року пенсії, з виплатою не отриманої пенсії з 01 липня 2012 року, а також зобовязати управління розглянути його заяву від 30 липня 2014 року про призначення пенсії відповідно до «Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 та рішення Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року, ухваленого у справі №425/2362/14-а.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень полягала у тому, що у звязку із переїздом на постійне місце проживання до України, у Троїцький район Луганської області з ОСОБА_4 Федерації у березні 2009 року, на підставі його заяви, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області призначило йому пенсію. Потім, у звязку із працевлаштуванням на роботу у місті Рубіжне, у лютому 2012 року він став на облік до відповідача, який продовжив виплачувати йому пенсію, що була раніше призначена ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області. Але в липні 2012 року відповідач, у порушення Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, спочатку неправомірно зупинив виплату йому пенсії, а потім взагалі закрив його пенсійну справу. І тому позивач, в липні 2014 року, звернувся до відповідача із заявою про призначення йому пенсії, яку на виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року та «Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, відповідач так і не розглянув. Вважаючи порушеним своє право на отримання пенсії, просив захистити його шляхом скасування розпоряджень про зупинення виплати йому пенсії і закриття пенсійної справи та зобовязати відповідача поновити виплату йому пенсії з 01 липня 2012 року, виплатити не отриману з цієї дати пенсію, а також зобовязати відповідача розглянути його заяву від 30 липня 2014 року.

Позиція відповідача, з урахуванням наданих ним пояснень полягала у тому, що позов в частині вимог про скасування розпоряджень про зупинення виплати пенсії та закриття пенсійної справи слід залишити без розгляду у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду. А у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовити, за необґрунтованістю.

А суд, з огляду на предмет доказування у справі, на основі всебічного, повного, обєктивного і безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо та у їх сукупності, а також з урахуванням пояснень позивача та представника відповідача, встановив наступні обставини:

ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) у період з 01 вересня 1994 року по 19 квітня 1995 року працював у Луганській обласній клінічній лікарні, тобто на території України (а.с.283-286).

З 06 березня 1995 року на підставі його заяви, управлінням соціального захисту населення Жовтневого району міста Луганська йому було призначено і виплачувалась на території України до 30 вересня 1996 року пенсія по інвалідності 3 групи у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (а.с.72,234,75-78).

З 5 травня 1995 року ОСОБА_1 почав працювати і проживати на території міста Ульянівськ ОСОБА_4 Федерації, а також отримав паспорт громадянина ОСОБА_4 Федерації (а.с.283-286,71,72-78).

У звязку із його виїздом на постійне місце проживання на територію ОСОБА_4 Федерації, виплата пенсії на території України здійснювалась ОСОБА_1 до 30 вересня 1996 року, а з 01 жовтня 1996 року він почав отримувати пенсію по інвалідності на території ОСОБА_4 Федерації (а.с.234,70-78).

При цьому з 01 січня 2005 року, як громадянин ОСОБА_4 Федерації, ОСОБА_1 являється отримувачем щомісячної грошової виплати як інвалід 3 групи і як ліквідатор наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції, яка виплачується йому як компенсація взамін отримання набору соціальних послуг (а.с.32,76,268-269).

У листопаді 2007 року, ОСОБА_1 працевлаштувався у Троїцьку центральну районну лікарню Луганської області, тобто на території України (а.с.286), а 11 лютого 2008 року він отримав паспорт громадянина України (а.с.253-257).

При цьому, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області на підставі його заяви про призначення пенсії, з 11 березня 2009 року призначило йому пенсію по інвалідності, як особі, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та виходячи з встановленої у нього 3 групи інвалідності (а.с.61-65).

З 28 жовтня 2010 року, ОСОБА_1 зареєстрував своє місце проживання на території міста Рубіжне Луганської області (а.с.252,280,282), і з 01 листопада 2010 року він працевлаштувався на роботу у Центральну міську лікарню управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради де і продовжує працювати (а.с.283-286).

А з 01 лютого 2012 року, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області взяло на облік ОСОБА_1 та почало виплачувати йому пенсію (а.с.61-65,150).

Пізніше, ОСОБА_3 Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації в Ленінському районі міста Ульянівськ Ульянівської області листом від 05 червня 2012 року №11-1388 повідомило ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про те, що ОСОБА_1 з 01 січня 2005 року являється отримувачем щомісячної грошової виплати, як інвалід 3 групи (каліцтво отримане при виконанні інших обовязків військової служби, повязане з аварією на ЧАЕС) і як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС у 1987 році (а.с.32,61-65).

На підставі цього листа, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області 26 липня 2012 року прийняло розпорядження про призупинення виплати йому пенсії з 01 липня 2012 року (а.с.33,61-65, пояснення представника відповідача).

А 11 вересня 2012 року, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області отримало лист Відділення Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації по Ульянівській області від 28 серпня 2012 року №09/04-5637, яким було повідомлено про те, що ОСОБА_1 з 01 липня 2007 року на території Ульянівської області ОСОБА_4 Федерації, як громадянин ОСОБА_4 Федерації, являється отримувачем державної пенсії по старості. При цьому, вказане відділення просило посприяти у витребуванні та наданні відомостей про призначення та виплату йому пенсії для виключення одночасного призначення і виплати йому двох пенсій (а.с.35,61-65).

ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, на підставі цього листа, 20 вересня 2012 року прийняло розпорядження №276 про закриття пенсійної справи ОСОБА_1 з 01 жовтня 2012 року (а.с.34,61-65, пояснення представника відповідача).

Тридцятого липня 2014 року, ОСОБА_1 звернувся до цього управління із заявою довільної форми, якою просив згідно статті 10 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» призначити йому пенсію по інвалідності як громадянину України, а також надати розяснення (а.с.61-65).

І тільки у квітні 2015 року, на виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року (якою було скасовано постанову Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 лютого 2015 року та прийнято нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1), ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області розглянуло вказану заяву ОСОБА_1 і за результатами розгляду було прийнято розпорядження №10 про відмову у призначенні пенсії (а.с.61-65).

Однак на наступний день після прийняття вказаного розпорядження, ОСОБА_1 звернувся до цього ж управління з іншою заявою довільної форми (а.с.235,237), якою просив долучити до раніше поданої ним заяви від 30 липня 2014 року певні документи, і поставив вже інше питання, зокрема про поновлення йому з 01 липня 2012 року раніше призначеної пенсії ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області (а.с.237).

На цю заяву ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області надало відповідь від 22 квітня 2015 року, якою вказало на необхідність надання документів, передбачених «Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, а також необхідність подання заяви на запит пенсійної справи з ОСОБА_4 Федерації (а.с.236).

У жовтні 2015 року, ОСОБА_1 знову звернувся до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області із заявою довільної форми, і знову просив поновити виплату йому пенсії з 01 липня 2012 року та додав до заяви серед іншого і копії: довідки до акту огляду МСЕК від 02 березня 2011 року, посвідчення інваліда 2 групи, посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, свідоцтва про загальнообовязкове державне пенсійне страхування (а.с.241,111). Але управління надало на заяву відповідь, аналогічну відповіді від 22 квітня 2015 року (а.с.240,236).

В листопаді 2015 року, 19 числа, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області із заявою про поновлення виплати йому пенсії, яка була заповнена по формі, що затверджена додатком №2 до «Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (а.с.243).

Але управління надало відповідь від 24 листопада 2015 року, якою повідомило ОСОБА_1 про те, що управлінням було надіслано запит до ОСОБА_3 Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації в м.Ульянівськ для отримання інформації щодо його перебування на обліку та отримання ним пенсії на території ОСОБА_4 Федерації, і тільки після отримання відповіді, буде прийнято рішення (а.с.242).

Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем, як фізичною особою та субєктом владних повноважень, виник публічно-правовий спір, в межах якого позивач вважає, що відповідач своїми незаконними рішеннями у формі розпоряджень порушив його право на отримання пенсії, а бездіяльністю у вигляді не розгляду його заяви про призначення пенсії від 30 липня 2014 року та фактичною відмовою у її поновленні на підставі інших заяв позбавляє його можливості відновити порушене право.

Вважаючи, що вимоги позивача щодо зобовязання відповідача розглянути його заяву від 30 липня 2014 року про призначення пенсії є такими, що не потребують у цій справі глибокого, системного і ретельного дослідження, суд розглядає їх першими, виходячи при цьому, з наступних мотивів.

Письмовими доказами, які є в матеріалах справи підтверджується, що позивач дійсно звернувся до відповідача із заявою від 30 липня 2014 року, якою просив призначити йому пенсію (а.с.61-65). І відповідач розглянув таку заяву, але у порядку Закону України «Про звернення громадян», а не у порядку передбаченому «Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, що встановив Донецький апеляційний адміністративний суд у постанові від 30 березня 2015 року, яка набрала законної сили (а.с.53-55). При цьому цією постановою апеляційний суд зобовязав відповідача розглянути заяву позивача від 30 липня 2014 року про призначення йому пенсії відповідно до названого Порядку (а.с.53-55).

Судом встановлено, що відповідач 15 квітня 2015 року, за наслідками розгляду саме вказаної заяви позивача прийняв розпорядження №10 про відмову у призначенні йому пенсії (а.с.61-65).

Проте також судом встановлено і те, що позивач оскаржував до Рубіжанського міського суду Луганської області законність прийняття цього розпорядження відповідачем, і суд прийняв рішення, що набрало законної сили, яким встановив, що це розпорядження було прийнято саме на виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року (а.с.61-65).

При цьому визнаючи законність цього розпорядження, суд перевірив і встановив, що його було прийнято відповідачем, як юридично закріплену форму відмови у призначенні позивачу пенсії, з дотриманням положень «Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (а.с.61-63).

Таким чином, рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області, що набрало законної сили, встановлено те, що відповідач саме на виконання постанови Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року та з дотриманням при цьому вказаного порядку вже розглянув заяву позивача від 30 липня 2014 року (а.с.61-65).

А за таких обставин, фактичні підстави для задоволення вимог позивача про зобовязання відповідача розглянути його заяву від 30 липня 2014 року про призначення пенсії відповідно до «Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 та рішення Донецького апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2015 року, відсутні, оскільки вони вже є виконаними відповідачем, хоча і не на користь інтересів позивача.

Розглядаючи решту позовних вимог позивача, суд, у першу чергу, виходить з такого.

Частина перша і друга статті 55 Конституції України, гарантує захист прав і свобод людини і громадянина судом, та право кожного на оскарження в суді дій органів державної влади, посадових і службових осіб.

А частина 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Однак, відповідно до положень частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом КАС України), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, формально, якщо особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права, вона повинна звернутись до суду для його захисту впродовж шести місячного строку.

Але разом з цим, згідно з частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права.

Тому суд бере до уваги, що у справі «Delcourt v. Belgium», у своєму рішенні від 17 січня 1970 року Європейський Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. А у справі «Bellet v. Fгаnсе» (рішення від 04 грудня 1995 року) цей суд констатував, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд, з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

А в рішеннях по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року, Європейський суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і заважає розгляду позовних вимог. І нарешті, у справі «Ilhan v. Turkey» (рішення від 27 червня 2000 року) Європейський Суд констатував, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, положення частини 2 статті 99 КАС України не повинні застосовуватись автоматично як вважав відповідач, спочатку слід зясувати конкретні обставини справи.

Тож, розглядаючи обставини цієї справи в аспекті вимог позивача про оскарження розпоряджень позивача, які були прийняті у 2012 році і вимоги щодо поновлення виплати пенсії з моменту припинення її виплати суд констатує, що відповідач не надав суду належних, достовірних та допустимих доказів письмового чи усного повідомлення ним позивача про зміст і дату прийняття розпорядження про зупинення виплати позивачу пенсії та розпорядження про закриття його пенсійної справи, аби відповідач дізнався про те коли саме і який саме субєкт, у який спосіб та на якій підставі втрутився у право позивача на отримання пенсії.

Суд погоджується з доводами відповідача в тій частині, що позивач не міг не дізнатись у серпні 2012 року про сам факт припинення виплати йому пенсії, оскільки вона виплачується за законодавством України кожного місяця. Однак на думку суду, з огляду на положення статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», припинення виплати пенсії обєктивно може мати місце з різних підстав і не обовязково у звязку із прийняттям саме відповідачем рішення про це.

Тому твердження відповідача про те, що у звязку із припиненням виплати пенсії позивач вже дізнався або повинен був дізнатись про належного субєкта, спосіб та підстави можливого порушення свого права на пенсію, і як наслідок належний спосіб його захисту є, вочевидь, необґрунтованим.

Підтвердженням цього є і доведена позивачем спроба через суд поновити своє право на отримання пенсії з 01 липня 2012 року, без оскарження розпоряджень відповідача про зупинення виплати йому пенсії та закриття пенсійної справи (а.с.53-59).

Але разом з цим, суд погоджується з доводами відповідача в тій частині, що позивач дізнався про субєкта, спосіб і підстави прийняття розпоряджень про зупинення виплати йому пенсії та закриття пенсійної справи 30 березня 2015 року, оскільки саме у цю дату позивач ознайомився з матеріалами адміністративної справи у суді апеляційної інстанції, при розгляді якої у цей суд відповідачем були подані і копії обох розпоряджень та копії листів пенсійних органів ОСОБА_4 Федерації, на підставі яких були прийняті ці розпорядження (а.с.203-209,53-59).

Однак суд не може не взяти до уваги той факт, що позивач має медичну (а.с.283-286), а не юридичну освіту, що з огляду на самостійні звернення позивача до суду, без залучення фахівця у галузі права, й за відсутності в нього юридичних знань в аспекті правильного визначення способу захисту свого можливого порушеного права, призвели до того, що позивач після того як він дізнався про розпорядження про зупинення виплати йому пенсії та закриття пенсійної справи (30 березня 2015 року), хоч і звернувся до суду 28 вересня 2015 року, тобто в межах шести місяців, але відразу при зверненні не зміг правильно визначити предмет своїх вимог, і тільки після зясування судом справжньої волі позивача, останній, шляхом подання доповнень до позову підтвердив, що звернувся до суду 28 вересня 2015 року саме для скасування розпоряджень відповідача про зупинення виплати йому пенсії, закриття його пенсійної справи та зобовязання відповідача поновити виплату пенсії і виплатити недоотримані ним суми.

Тому суд вважає, що позивачем не були порушені строки звернення до суду, оскільки про субєкта втручання у його право на отримання пенсії і конкретні підстави (що не були вказані прямо у змісті самих розпоряджень) він дізнався тільки 30 березня 2015 року, що дало змогу звернутись до суду за їх оскарженням фактично 28 вересня 2015 року, тобто в межах шести місячного строку звернення до суду, хоча юридично правильне оформлення вимог мало місце вже потім, шляхом подання доповнення до позову.

Доводи відповідача про те, що позивач знав про субєкта і підставу прийняття оскаржуваних ним у цій справі розпоряджень раніше, свого доказового матеріалу не знайшли (а.с.1-286). Тут суд виходив з того, що конкретний інший день обізнаності позивача відповідачем не доведено, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях чи рішеннях судів, які скасовані.

Отже, вимоги позивача про скасування розпоряджень відповідача про зупинення виплати пенсії та закриття пенсійної справи, слід розглянути по суті. При цьому, разом із ними слід розглянути також і вимоги щодо зобовязання відповідача поновити виплату пенсії з 01 липня 2012 року та виплатити недоотримані суми пенсії з цієї ж дати, як способи відновлення можливого порушеного права позивача.

Для зясування того чи було дійсно порушеним право позивача на отримання пенсії, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Положеннями частини 1 статті 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. А згідно з пунктом 6 частини 1 статті 96 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами.

З огляду на положення статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виключно цим законом визначаються види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення їх розмірів. При цьому, саме стаття 49 названого закону передбачає випадки припинення та підстави поновлення виплати пенсії.

Згідно частини 1 статті 49 вказаного закону (в редакції, що діяла на момент прийняття відповідачем і розпорядження про призупинення виплати пенсії, і розпорядження про закриття його пенсійної справи) виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

З огляду на зміст розпорядження про призупинення виплати пенсії, відповідач прийняв його на підставі листа ОСОБА_3 пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації Ленінського району м.Ульянівська №11-1138 від 05 червня 2012 року (а.с.33). А з огляду на зміст самого листа, ним було повідомлено відповідача про те, що ОСОБА_1, з 01 січня 2005 року являється отримувачем щомісячної грошової виплати, як інвалід 3 групи (каліцтво отримане при виконанні інших обовязків військової служби, повязане з аварією на ЧАЕС) і як ліквідатор наслідків аварії на ЧАЕС у 1987 році. При цьому, така виплата за законодавством ОСОБА_4 Федерації являється платою компенсаційного характеру взамін наданих раніше пільг у натуральній формі і не може бути встановлена громадянам ОСОБА_4 Федерації, які постійно проживають за межами території ОСОБА_4 Федерації (а.с.32).

А друге розпорядження про закриття пенсійної справи відповідач прийняв на підставі листа Відділення Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації по Ульянівській області (а.с.34). З огляду на зміст якого, назване відділення повідомляло відповідача про те, що позивач є громадянином ОСОБА_4 Федерації, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та являється отримувачем державної пенсії по старості з 01 липня 2007 року, але просило надати сприяння у витребуванні відомостей про призначення та виплату пенсії позивачу для виключення одночасного призначення та виплати двох видів пенсії (а.с.35).

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що згідно положень статті 10 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії, призначається один з цих видів пенсії за її вибором. Проте не погоджується з правильністю використання відповідачем нормативних положень Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, які були підписані і Україною, і ОСОБА_4 Федерацією, та набули чинності для обох держав.

Так, стаття 1 і 6 цієї Угоди передбачають, що пенсійне забезпечення та призначення пенсій громадянам держав-учасниць цієї Угоди здійснюється за законодавством держави на території якої вони проживають. При цьому стаття 3 Угоди встановлює, що усі витрати, пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. А от, у випадку переселення пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди, виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера (пункт 1 статті Угоди).

Таким чином, у випадку переселення пенсіонера в межах держав-учасниць Угоди, виплату пенсії за попереднім місцем проживання пенсіонера може припинити виключно та держава з якої переселився пенсіонер і лише у тому випадку, якщо законодавство держави нового місця проживання передбачає пенсію того ж виду, що виплачувалась у тій державі, з якої переселився пенсіонер.

Судом встановлено, що перший раз, у звязку із проживанням позивача на території України, з 06 березня 1995 року йому була призначена і виплачувалась пенсія по інвалідності 3 групи у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції (а.с.72,234,75-78).

Однак, у звязку із виїздом позивача на постійне місце проживання на територію ОСОБА_4 Федерації, виплата пенсії на території України здійснювалась до 30 вересня 1996 року, а з 01 жовтня 1996 року він почав отримувати пенсію по інвалідності на території ОСОБА_4 Федерації (а.с.234,70-78).

Разом з цим судом встановлено, що ОСОБА_1 фактично переїхав проживати на територію України у листопаді 2007 року, оскільки працевлаштувався у Троїцьку центральну районну лікарню Луганської області на посаду завідуючого пологово-гінекологічним відділенням (а.с.286), а з 28 жовтня 2010 року зареєстрував своє місце проживання на території міста Рубіжне Луганської області (а.с.252,280,282) і з 01 листопада 2010 року працевлаштувався на роботу у Центральну міську лікарню управління охорони здоровя Рубіжанської міської ради де і працює (а.с.283-286).

При цьому, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області, на підставі заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, з 11 березня 2009 року призначило і почало виплачувати йому пенсію по інвалідності, як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з встановленої у нього 3 групи інвалідності (а.с.61-65).

Таким чином, у звязку із переселенням позивача з ОСОБА_4 Федерації до України, ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в Троїцькому районі Луганської області правильно, тобто не порушуючи умов, передбачених статтями 1,6 і 7 Угоди призначило і виплачувало позивачу пенсію.

Натомість відповідач, наведених положень Угоди у їх сукупності при прийнятті своїх розпоряджень не застосував, чим порушив положення частини 2 статті 19 Конституції України та частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в аспекті прийняття рішення на основі закону.

Зокрема, що стосується першого листа, то тут суд вважає, що його зміст взагалі не містив у собі будь-яких відомостей про те, що позивач отримує у ОСОБА_4 Федерації саме пенсію, оскільки повідомлялось про отримання ним щомісячної грошової виплати, яка носить компенсаційний характер замість раніше наданих пільг у натуральній формі (а.с.32). А тому відомості цього листа не давали жодних фактичних підстав для призупинення виплати пенсії позивачу.

Суд не погоджується і з доводами відповідача в тій частині, що оскільки першим листом були надані відомості про наявність у позивача громадянства ОСОБА_4 Федерації це була додаткова підстава для призупинення виплати йому пенсії. Оскільки а ні зміст Угоди, а ні зміст чинного пенсійного законодавства України (на час прийняття обох спірних розпоряджень відповідача) не містили положень, які надавали б право органам пенсійного фонду України припиняти виплату пенсії, позбавляти її взагалі або закривати пенсійну справу через набуття пенсіонером громадянства іншої держави чи не повідомлення про це органів пенсійного фонду України.

При цьому суд бере до уваги положення частини 1 статті 2 Закону України «Про громадянство України» якими передбачено, що якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Що стосується другого листа, то тут суд погоджується з доводами представника відповідача в тій частині, що цим листом відповідачу були надані відомості про отримання позивачем, як громадянином ОСОБА_4 Федерації державної пенсії за віком з 01 липня 2007 року (а.с.35).

Однак, по-перше. Відповідно до положень частини 1 статті 9, статей 10, 26, 33 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» пенсія за віком та пенсія по інвалідності являються різними видами пенсії в Україні.

При цьому, на момент отримання і першого, і другого листа, позивач отримував в Україні пенсію по інвалідності, а згідно з відомостями повідомленими у другому листі, позивач на території ОСОБА_4 Федерації є отримувачем державної пенсії по старості, тобто пенсії іншого виду ніж він отримує на території України.

І по-друге, що головне. Як вже зазначалось судом, положення пункту 1 статті 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення передбачають, що у випадку переселення пенсіонера в межах держав-учасниць угоди, виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється, якщо пенсія того ж виду передбачена законодавством держави за новим місцем проживання пенсіонера.

Тобто, з огляду на вказані нормативно-правові положення, питання щодо припинення виплати пенсії має право вирішувати та держава, в якій пенсіонер проживав до зміни свого місця проживання. А у спорі, що розглядається такою державою є ОСОБА_4 Федерація, а не Україна. І тому, саме пенсійні органи ОСОБА_4 Федерації були уповноважені вирішувати питання щодо припинення виплати пенсії позивачу, а не пенсійні органи України.

Звертає на себе увагу й той факт, що і у першому, і у другому листі, пенсійні органи ОСОБА_4 Федерації не просили відповідача вирішити питання щодо припинення виплати пенсії позивачу. Напроти, у другому листі, пенсійний орган ОСОБА_4 Федерації просив відповідача посприяти у наданні відомостей про призначення і виплату пенсії позивачу з метою виключення одночасного призначення і виплати двох пенсій (а.с.35).

Що стосується доводів відповідача в тій частині, що пенсія позивачу була призупинена, а потім і закрита пенсійна справа на підставі подання ним недостовірних відомостей при призначенні пенсії, то такі доводи свого документального підтвердження не знайшли, оскільки зміст розпоряджень відповідача, які оспорюються, та зміст листів, що стали підставою для їх прийняття, свідчать про інше (а.с.33,34).

Дійсно, з огляду на положення пункту 1 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», буквально, підставою припинення виплати пенсії є сам факт призначення пенсії на підставі документів, що містять недостовірні відомості.

Але з огляду на правову природу такої дії як припинення виплати пенсії, суть якої полягає в обмеженні права на отримання пенсії, не кожні недостовірні відомості можуть бути підставою для обмеження такого важливого соціального права, а виключно ті, подання яких вплинуло на призначення пенсії.

Тобто, на думку суду, при застосування названої норми права слід застосовувати розширювальне, а не текстуальне її тлумачення.

І саме тому, суд вважає, що відповідач не зміг довести суду наявність підстав для припинення виплати пенсії позивачу згідно пункту 1 частини 1 статті 49 вказаного закону, зокрема, які ж саме подані позивачем (при призначенні йому пенсії) відомості, були недостовірними, і як їх подання вплинуло на призначення йому пенсії.

Також суд не може погодитись із тим, що заява позивача про призначення пенсії, яку він подав і підписав 02 червня 2009 року містить розділ, який передбачає надання пенсіонером відомостей про призначення йому пенсії в іншій державі (а.с.30).

Суд уважно дослідив зміст поданої позивачем заяви, і вважає, що з підписанням заяви про призначення пенсії позивач дійсно взяв на себе зобовязання повідомити пенсійний орган про будь-які обставини, що можуть вплинути на його пенсійне забезпечення. Але як вже вказувалось, призначення і отримання позивачем на території ОСОБА_4 Федерації з 01 липня 2007 року державної пенсії по старості не являється тією обставиною, що може впливати на його пенсійне забезпечення в Україні.

Таким чином, з огляду на усе вище викладене, суд вважає, що підстав для прийняття відповідачем розпоряджень про призупинення виплати пенсії та закриття пенсійної справи позивачу у відповідача не було, а тому означені розпорядження є незаконними і такими, що призвели до порушення відповідачем соціального права позивача у вигляді отримання пенсії по інвалідності.

Як наслідок, позовні вимоги про скасування розпоряджень відповідача про призупинення з 01 липня 2012 року виплати позивачу пенсії та про закриття з 01 жовтня 2012 року його пенсійної справи підлягають задоволенню, а розпорядження скасуванню.

Також суд констатує, що скасуванню названих розпоряджень відповідача кореспондує обовязок останнього поновити порушене ним право позивача на отримання пенсії по інвалідності, однак задоволення вимог про зобовязання відповідача поновити виплату йому пенсії з 01 липня 2012 року та виплатити недоотримані з цієї дати суми пенсії, з огляду на обставини справи, було б передчасним, з огляду на таке.

Відповідно до положень частини 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Отже, поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі рішення, яке приймається територіальним органом Пенсійного фонду протягом 10 днів, по суті, за наявності умов для відновлення її виплати. При цьому, приймаючи таке рішення вказаний орган в силу положень частини 3 статті 35 та статті 46 цього ж закону, повинен самостійно визначити дату, з якої слід поновити виплату пенсії, розмір недоплаченої пенсії та розмір можливої компенсації від втрати частини пенсії.

Використовуючи означені положення закону, суд врахував і положення «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затверджений постановою правління Пенсійного Фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1.

Зокрема, судом враховано те, що для вирішення питання щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії, пенсіонер (в силу приписів пункту 4.1. названого порядку) повинен подати до пенсійного органу заяву про поновлення виплати пенсії, по формі, що передбачена додатком 2 до вказаного порядку.

І таку заяву позивач подав відповідачу 19 листопада 2015 року (а.с.243).

При цьому сам відповідач прийняв цю заяву, хоча міг би на підставі приписів пункту 4.1. цього ж порядку за відсутності у позивача всіх необхідних документів для вирішення питання щодо поновлення виплати пенсії, не прийняти її.

Звичайно, суд бере до уваги те, що листом від 24 листопада 2015 року відповідач повідомив позивача про те, що для прийняття рішення щодо поновлення виплати йому пенсії, відповідач звернувся до управління Пенсійного фонду ОСОБА_4 Федерації у м.Ульянівськ з метою отримання інформації щодо перебування позивача на обліку та отримання пенсії у ОСОБА_4 Федерації. І поділяє доводи відповідача в тій частині, що і стаття 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» дає право пенсійному органу зясовувати обставини необхідні для вирішення питання щодо поновлення виплати пенсії.

Однак суд не погоджується із тим, що зясування таких обставин як перебування позивача на обліку та отримання пенсії у ОСОБА_4 Федерації є юридично необхідним для вирішення питання про поновлення виплати пенсії саме позивачу, в силу вже згаданих приписів пункту 1 статті 7 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення.

Також суд вважає, що і в силу фактичних підстав з яких відповідач призупинив виплату пенсії та закрив пенсійну справу позивачу (що були встановлені судом раніше) отримання пенсійної справи позивача з ОСОБА_4 Федерації не було необхідним для вирішення питання щодо поновлення пенсії позивачу.

Тут суд враховує те, що із зверненнями позивача до відповідача у 2015 році (а.с.237,239,241,243,251-259,278-282) позивач подав відповідачу усі необхідні документи для відновлення раніше призначеної йому пенсії по інвалідності. Зокрема, він надав документи, які підтверджують що він і досі являється громадянином України, має місце роботи і місце проживання на її території, є застрахованою особою в системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування та має статус інваліда 2 групи у звязку із захворюванням, повязаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції.

Саме тому, на думку суду, на момент звернення позивача до відповідача із заявою від 19 листопада 2015 року про поновлення виплати йому пенсії за встановленою формою, відповідач мав усі умови для прийняття на протязі 10 днів рішення про поновлення виплати йому пенсії.

І тому, в силу приписів частини 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» повинен був прийняти про це рішення, попередньо вирішивши питання про дату, з якої слід поновити виплату пенсії, розмір недоплаченої пенсії та розмір можливої компенсації від втрати частини пенсії, як того вимагають положення вказаної норми і через неї частина третя статті 35 і стаття 46 цього Закону.

А отже вимоги позивача про зобовязання відповідача поновити виплату йому пенсії з 01 липня 2012 року та виплатити недоотримані ним суми пенсії з цієї дати слід задовольнити частково. Зокрема, відповідача слід зобовязати повторно розглянути заяву позивача від 19 листопада 2015 року про поновлення виплати йому пенсії із прийняттям рішення відповідно до порядку передбаченого частиною 2 статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Отже, керуючись статтями 17-20,23,69-87,94,138,143,151-154,158-167,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області про скасування рішень та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Скасувати розпорядження ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, прийняте 26 липня 2012 року, про призупинення з 01 липня 2012 року виплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) пенсії.

Скасувати розпорядження ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області, прийняте 20 вересня 2012 року, про закриття з 01 жовтня 2012 року пенсійної справи ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1).

Зобовязати ОСОБА_3 Пенсійного фонду України в місті Рубіжному Луганської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) від 19 листопада 2015 року про поновлення виплати йому пенсії із прийняттям рішення відповідно до порядку передбаченого частиною 2 статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко