Справа № 813/5778/15
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року 13 год. 26 хв. Справа № 813/5778/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Козак О.О.,

позивача - ОСОБА_1.,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача 1 - ОСОБА_3,

представника відповідача 2 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Дрогобицького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Дрогобицького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якій позивач просить суд:

-визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області №644о/с від 10.09.2015 року в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1., дільничого інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Дрогобицького міського відділу ГУ МВС з органів внутрішніх справ в запас за п.64 «д» (через службову відповідність);

-поновити ОСОБА_1. на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Дрогобицького міського відділу ГУ МВС у Львівській області;

-стягнути з Дрогобицького МВ ГУ МВС України у Львівській області на користь ОСОБА_1. грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 10.09.2015 року по день поновлення на посаді із вирахуванням обов'язкових платежів;

-стягнути з Дрогобицького МВ ГУ МВС у Львівській області та ГУ МВС у Львівський області на користь ОСОБА_1. 10 000 грн. моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог зазначає, що 10.09.2015 року отримав лист від ГУ МВС України у Львівській області, відповідно до якого позивача повідомлено про звільнення з органів внутрішніх справ згідно наказу №644о/с від 10.09.2015 року. Підставою для його прийняття слугував протокол атестаційної комісії ГУ МВС України у Львівській області. Позивач вважає таке звільнення незаконним та здійсненим з грубим порушенням вимог чинного законодавства. Крім того, зазначає, що до проведення атестаційної комісії добросовісно виконував свої професійні обов'язки та зазначені підстави для звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, а висновок атестаційної комісії не відповідає фактичним даним, наведеним в атестаційному листі. Відтак, просить суд позов задовольнити.

Ухвалою суду від 15.10.2015 року відкрито провадження у справі. Хід розгляду справи відображений в ухвалах суду. В судовому засіданні 10.12.2015 року відповідно до вимог ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити.

Відповідач позов заперечив повністю з підстав, викладених в письмових запереченнях на позовну заяву, в яких зазначено про те, що оскаржуваний наказ ГУ МВС від 10.09.2015 року №644о/с в частині звільнення позивача виданий з дотриманням норм Закону України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженою постановою КМУ УРСР від 29.07.1991 року №114 та Інструкції затвердженої наказом МВС України від 22.03.2015 року. Крім того, зазначено, що при складенні атестаційного листа на ОСОБА_1. були відображені актуальні та конкретні показники роботи відповідно до Інструкції та відображено стан дисциплінованості, зокрема два діючі суворі дисциплінарні стягнення - сувора догана та попередження про неповну посадову відповідність. Також вказано про те, що позивач ознайомився із висновком атестаційної комісії та не виявив бажання подати мотивований рапорт з своєю незгодою на ім'я начальника.

В судовому засіданні представник відповідача 1 просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 2, Дрогобицького міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області в судовому засіданні позов заперечив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд заслухав пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача 1, 2 з'ясував обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив письмові докази, якими такі обгрунтовуються, та встановив наступні фактичні обставини справи.

ОСОБА_1 з квітня 2010 року працював на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Дрогобицького міського відділу ГУ МВС України у Львівській області.

Наказом Головного управління міністерства внутрішніх справ України у Львівській області "По особовому складу" від 10.09.2015 року №644 о/с, відповідно до п. 64 "д" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з посади дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Дрогобицького міського відділу ГУМВС з 10 вересня 2015 року.

Підставою для винесення спірного наказу став протокол атестаційної комісії ГУМВС від 03.09.2015 року.

Відповідно до протоколу атестаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області від 03.09.2015 року встановлено, що полковник міліції ОСОБА_5 доповів про те, що наказом ГУМВС України у Львівській області від 25.05.2015 року №1501 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Дрогобицького МВ ГУМВС України у Львівській області було прийнято рішення заслухати дільничного інспектора міліції сектору ДІМ Дрогобицького міського відділу ГУМВС старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1. на засіданні атестаційної комісії. Відповідно до висновку службового розслідування ОСОБА_1 показав неналежні результати роботи по основних напрямках роботи, а саме: за три місяці 2015 року розкрив одне кримінальне правопорушення, склав п'ять адміністративних протоколів, обійшов чотири помешкання громадян, не встановив та не продовжив жодного адміністративного нагляду та не виявив правопорушень, передбачених ст. 395 КК України. Крім того, старший летенант міліції ОСОБА_6 зачитав довідку про результати оперативно-службової діяльності старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1. за 2015 рік, а старший лейтенант міліції ОСОБА_7 повідомив присутнім про те, що на даний час старший лейтенант міліції ОСОБА_1 має два діючих дисциплінарних стягнення - сувору догану, голошену наказом Дрогобицького МВ ГУМВС від 03.12.2014 року та попередження про неповну посадову відповідність, оголошену наказом Дрогобицького МВ ГУМВС від 20.02.2015 року. Капітан міліції ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 винесли на обговорення питання про звільнення дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Дрогобицького міського відділу ГУМВС старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1. з органів внутрішніх справ через службову невідповідність. За результатами атестаційної комісії ГУМВС прийнято рішення, що старший лейтенант міліції ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню з органів внутрішніх справ через службову невідповідність.

10.09.2015 року т.в.о начальника УКЗ підполковник міліції ГУМВС України у Львівській області листом повідомив ОСОБА_1. про те, що наказом ГУМВС України у Львівській області від 10.09.2015 року №644 о/с останнього звільнено з органів внутрішніх справ з 10.09.2015 року.

Вищевказаний наказ від 10.09.2015 року № 644 о/с, позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку із чим звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень ст. 17 Закону України № 565-ХІІ від 20.12.1990 р. «Про міліцію», на службу до міліції приймаються на контрактній основі громадяни, здатні за своїми особистими, діловими і моральними якостями, освітнім рівнем, фізичною підготовкою і станом здоров'я виконувати покладені на міліцію завдання.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ст. 25 Закону України № 565 -ХІІ, працівник міліції у межах повноважень, наданих цим Законом та іншими законодавчими актами, самостійно приймає рішення і несе за свої протиправні дії або бездіяльність дисциплінарну чи кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" службовою дисципліною є дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Стаття 2 цього ж Закону визначає, що дисциплінарним проступком є невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

Відповідно до статті 7 Дисциплінарного статуту службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу:

- дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників;

- захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров'я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави;

- поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу;

- дотримуватися норм професійної та службової етики;

- берегти державну таємницю;

- у службовій діяльності бути чесною, об'єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об'єднань та інших юридичних осіб;

- стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов'язані зі службою;

- постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень;

- сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку;

- виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету;

- з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють;

- берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

Статтею 5 Дисциплінарного статуту передбачено, що за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Так, відповідно до положень статті 12 зазначеного Статуту на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень:

- усне зауваження;

- зауваження;

- догана;

- сувора догана;

- попередження про неповну посадову відповідність;

- звільнення з посади;

- пониження в спеціальному званні на один ступінь;

- звільнення з органів внутрішніх справ.

Особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через службову невідповідність п.п. «д» п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. № 114.

Наказом МВС України від 22.03.2005 № 181 затверджено Інструкцію про порядок проведення атестування особового складу органів внутрішніх справ України (яка була чинною на час виникнення правовідносин).

Атестування проводиться з метою вдосконалення діяльності органів внутрішніх справ, підвищення ефективності їх роботи та підтвердження професійного рівня працівників відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, із змінами. Головним завданням атестування є оцінка ділових, професійних, особистих якостей особового складу органів та підрозділів внутрішніх справ, їх освітнього та кваліфікаційного рівня, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, які вони обіймають, стимулювання їх творчої активності та відповідальності за стан боротьби зі злочинністю, зміцнення правопорядку, визначення перспектив їх службової кар'єри, запобігання вчиненню працівниками органів внутрішніх справ України протиправних дій, а також виявлення таких працівників, які не спроможні виконувати покладені на них завдання. (п. 1.1 та 1.2 вищезазначеної Інструкції).

Пунктом 4.7 Інструкції передбачено, що при атестуванні слід дотримуватися такого порядку:

працівник, який атестується, заздалегідь попереджається про час та місце засідання атестаційної комісії;

атестаційний лист розглядається на засіданні атестаційної комісії у присутності працівника. Атестаційна комісія має право робити запити про надання необхідних матеріалів і документів, що стосуються службової діяльності особи, яка атестується;

якщо особа рядового і начальницького складу, яка атестується, не з'явилася на засідання атестаційної комісії без поважних причин, то комісія може провести атестування за її відсутності, про що робиться відповідний запис у протоколі засідання атестаційної комісії та атестаційному листі. Витяг з протоколу разом з атестаційним листом долучається до особової справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був присутній на засіданні атестаційної комісії, про що свідчить його підпис на атестаційному листі, затвердженому начальником Головного управління МВС України у Львівській області.

Відповідно до п. 4.4 Інструкції у разі незгоди з відомостями, відображеними в атестаційному листі, особа, яка атестується, негайно викладає свої мотивовані заперечення в окремому рапорті. У таких випадках керівник безпосереднього начальника протягом 10 днів організовує додаткову перевірку і готує висновок по суті цих заперечень, з яким ознайомлюється працівник, який атестується.

Проте, судом встановлено, що позивач, ознайомившись із висновком атестаційної комісії, не подав жодних заперечень окремим рапортом на ім'я начальника. Вказане підтвердили представники відповідачів в судовому засіданні та не заперечував сам позивач.

Крім того, суд зазначає, що позивач за час перебування на посаді та в органах внутрішніх справ неодноразово притягався до дисциплінарної відповідальності, у зв'язку з чим має два діючих дисциплінарних стягнення - сувору догану та попередження про неповну посадову відповідність, що підтверджується наказами Дрогобицького МВ ГУМВС від 03.12.2014 року та 20.02.2015 року, копії яких містяться в матеріалах справи.

Таким чином, суд вважає, що при обранні позивачу виду дисциплінарного стягнення відповідачем було враховано неналежне відношення до виконання своїх службових обов'язків та наявність у нього двох діючих дисциплінарних стягнень.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ винесено у відповідності з вимогами законодавства України, а тому такий скасуванню не підлягає.

Відтак, враховуючи все вищенаведене, відповідач мав достатньо підстав для звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Щодо стягнення моральної шкоди позивач в обґрунтування позовних вимог в цій частині посилається на те, що внаслідок незаконного (на думку позивача) звільнення останній змушений був позичати кошти у знайомих з метою забезпечення сім'ї та сплати відсотків за споживчим кредитом. Крім того, зазначає про те, що у нього на утриманні є малолітня дочка та син, а звільнення з роботи змусило докладати значних зусиль для організації власного життя та життя його сім'ї.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Під час розгляду справи, суд враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", згідно з п. 4 якого позивач повинен зазначити у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови). Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, обов'язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причино - наслідкового зв'язку між такими діями та завданою шкодою.

Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б наявність причинного зв'язку між неправомірними діями відповідача і занепокоєнням та розчаруванням позивача, а також позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведено обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, так як, позивачем не надано жодних змістовних обґрунтувань та належних доказів заподіяння йому такої.

Суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 71 КАС України, ці обставини повинен довести суб'єкт владних повноважень, який є відповідачем, оскільки саме з встановленням цих обставин пов'язана правомірність прийнятого рішення.

Враховуючи те, що звільнення позивача проведено у відповідності до вставленого порядку, суд прийшов до висновку, що відповідач діяв правомірно, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, і правові підстави для визнання неправомірним оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень відсутні, а тому у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись ст.ст. 17-19, 35, 71, 94, 160-163 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 15.12.2015 року.

Суддя Сакалош В.М.