Справа № П/811/3113/15
Суддя: Л.І. Хилько
Дата ухвалення: 2015-12-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Україна КІРОВОГРАДСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД -------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2015 року Справа № П/811/3113/15

Кіровоградський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Хилько Л.І.

судді Брегея Р.І.

судді Кравчук О.В.

за участю секретаря судового засідання Дигас В.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про стягнення заробітної плати та інших виплат не виплачених при звільненні працівника та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить:

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 30920,00 грн. невиплаченої заробітної плати та інших виплат, не виплачених при звільненні за п.1 ст.40 КЗпП України;

- стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 200000,00 грн.;

- стягнути з Національного банку України на користь держави усі судові витрати, пов'язані з судовим розглядом справи.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що його було звільнено з посади інкасатора відділу перевезення цінностей та організації інкасації Управління НБУ в Луганській області, згідно п.1 ст. 40КЗпП України, про що 05.03.2015 року було зроблено запис в його трудовій книжці. При цьому позивач зазначає, що його звільнення відбулось з порушенням ст.49-2 КЗпП України, а саме не запропоновано іншу роботу в системі НБУ. Позивач вважає, що внаслідок протиправних дій відповідача йому було не виплачено заробітну плату за грудень 2014р. 7500,00 грн., січень 2015р. 7500,00 грн., лютий 2015 р. 7500,00 грн. та березень 2015р. 2000 грн. та вихідну допомогу в розмірі 6420,00 грн. Вказані обставини вказують на необхідність стягнення заробітної плати та інших виплат не виплачених при звільненні працівника та, як вважає позивач, виникає необхідність у компенсації моральної шкоди.

Представник відповідача у письмових запереченнях заперечив проти позову зазначивши, що в зв'язку з нестабільною ситуацією, що склалась у м.Луганську, неможливістю виконання управлінням НБУ в Луганській області його функцій, постановою правління НБУ від 20.11.2014 року №736 "Про окремі питання оплати праці працівників управлінь НБУ в Донецькій та Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності" та наказом Управління від 26.11.2014 року №234-к "Про скорочення чисельності працівників Управління" було скорочено чисельність працівників Управління на 242 одиниці.

Згідно з п.6 постанови, працівникам, які не залучались до виконання функцій цього управління та функцій структурних підрозділів центрального апарату НБУ оплата праці з 01.01.2014 року не здійснювалась. Таким чином, припинення виплат у зв'язку з простоєм ОСОБА_1 було здійснено з дотриманням вимог законодавства.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності дійшла наступних висновків.

З 14.07.2004 року, згідно наказу №191-к Управління НБУ в Луганській області, ОСОБА_1 перебував на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей та організації інкасації, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с.11).

В зв'язку з проведенням Антитерористичної операції в Луганській області, позивач залишив місце проживання в м.Луганськ. 28.08.2014 року позивач зареєструвався як переселенець з зони АТО за адресою м. Кіровоград, вул. Нахімова,12/1(а.с.12).

Постановою правління НБУ від 20.11.2014 року №736 "Про окремі питання оплати праці працівників управлінь НБУ в Донецькій та Луганській областях та внесення змін до їх граничної чисельності" та наказом Управління від 26.11.2014 року №234-к "Про скорочення чисельності працівників Управління" було скорочено чисельність працівників Управлінні НБУ в Луганській області на 242 одиниці.

Відповідно до попередження від 25.12.2014 р., позивача повідомлено про скорочення посади, яку він обіймає з 26.02.2015 р. (а.с.15).

Відповідно до наказу НБУ від 04.03.2015 року №1405-к ОСОБА_1, звільнено з посади інкасатора відділу перевезення цінностей та організації інкасації Управління НБУ в Луганській області з 05.03.2015 року, в зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників, п.1 ст.40 КЗпП України.

Пунктом 2 зазначеного наказу визначено здійснення ОСОБА_1 виплат: компенсацію за 21 календарний день невикористаної відпустки: щорічної за робочий рік 14.07.2014-05.03.2015 12 календарних днів та додаткової відпустки за стаж державної служби 12 років (2015рік) 9 календарних днів; вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку (ст.44 КЗпП України) (а.с.26).

Вказаний наказ позивачем не оскаржувався.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату від 05.03.2015 року за вих.№91-05-46/455 за період з вересня 2014 року по лютий 2015 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату в розмірі 20915,25 грн. При цьому середньоденна заробітна плата становить 115,55 грн. (а.с.27).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам колегія суддів зазначає.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України «Про оплату праці» для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ч. 1 ст. 117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Виходячи з аналізу даної норми права, суд дійшов висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно довідки від 05.03.2015р. за вих. № 91-05-46/455 про середню заробітну плату з вересня по грудень 2014 року та з січня по лютий 2015року ОСОБА_1 нарахування заробітної плати позивачу за вересень 2014 року складає 7764,99 грн., за жовтень 2014 року 6964,86 грн., за листопад 2014 року 6185,40 грн., за грудень 2014 року -0,00 грн.. за січень 2015 р. 0,00 грн., лютий 2015р. 0,00 грн. (а.с.27).

Позивач не заперечував факт проведення з ним остаточного розрахунку, при цьому зазначаючи не згоду з не нарахуванням заробітної плати за період з грудня 2014 року та січень-лютий 2015року.

На думку позивача, в зв'язку з не припиненням трудових відносин з НБУ, відповідач зобов'язаний був нараховувати йому заробітну плату.

При цьому, під час розгляду справи встановлено, що відповідачем прийнято рішення щодо зупинення з 01.12.2014 року виконання частини функцій управління НБУ в Луганській області та, відповідно, припинення оплати праці працівникам, які не залучені до виконання функцій Управління.

Позивачем факт не залучення до виконання функцій управління НБУ в Луганській області не спростовано.

Відповідно до положень ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

В ст.98 КЗпП зафіксовано, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.

Водночас, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці» (надалі - Закон №108/95).

Згідно ч.1 та ч.3 ст.113 КЗпП час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Колегія суддів вважає, що простій у роботі позивача відбувся не з його вини, тому позивачу підлягає до оплати середній заробіток.

Відповідно до довідки про роботу від 02.02.2015р. за №17-027/204, судом встановлено, що станом на 05.03.2015 року ОСОБА_1 працює в Управлінні (а.с.24).

Тоді як відповідно до довідки про середній заробіток від 05.03.2015 року №91-05-46/455, заробітна плата за грудень 201 року, січень лютий 2015 року (до фактичної дати звільнення позивача 05.03.2015р.) нарахування заробітної плат є "0,00 грн.", що є порушенням з боку відповідача.

За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 названого Кодексу в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно роз'яснень викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

В даному випадку, відповідачем не було проведено повного розрахунку з позивачем під час його звільнення 05.03.2015 року.

Колегія суддів, також зазначає наступне.

21 квітня 2015 року Верховна Рада України прийняла Постанову «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» № 337-VIII.

Місто Луганськ включено до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, який затверджено Розпорядження Кабінету міністрів України від 07 листопада 2014 р. № 1085-р.

Відповідно до абзацу другого п.2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. №595 встановлено, що казначейське обслуговування місцевих бюджетів за видатками та кредитуванням у населених пунктах на тимчасово неконтрольованій території здійснюється після повернення такої території під контроль органів державної влади.

Наведене вказує на те, що у зв'язку із загальновідомими обставинами, які спричинили прийняття Указу Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014, Верховна Рада України прийняла Закон України від 13 січня 2015 року №85-VIII «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» статтею першою якого встановлено, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Таким чином, законодавець встановив, що громадянам, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, а також які тимчасово переселені, до 31 грудня 2015 року має бути погашена заборгованість із виплати заробітної плати, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції.

Відповідно до абз.3 п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № від 06.11.1992р. „Про практику розгляду судами трудових спорів у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100.

Відповідно довідки, наданої Управлінням національного банку України у Луганській області від 03.12.2015 року № 91-05-10/1422 сума заробітної плати, яка підлягала нарахуванню з грудня по березень 20104 року становить 17038,12 грн., а нарахування вихідної допомоги було проведено з установленого місячного окладу у розмірі 1290,00 грн. (а.с.151).

Представником відповідача у судовому засіданні підтверджено позицію щодо сум нарахування, наданих Управлінням національного банку України у Луганській області. Позивач та представник позивача у судовому засіданні погодився з названою сумою нарахувань, викладених у довідці, наданій Управлінням національного банку України у Луганській області від 03.12.2015 року № 91-05-10/1422.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати в сумі 17 038,12 грн.

Крім того, згідно з вимогами ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

При розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_1 судом взято за основу відомості названої довідки про заробітну плату позивача від 03.12.2015 року № 91-05-10/1422.

Заробітна плата позивача за січень, лютий 2015 року (40 робочих днів) становить 9558,58 грн. (5050,19 + 4508,39). Одноденний заробіток позивача становить 238,96 грн. Середній місячний заробіток становить 5018,16 грн. (238,96х21).

Позивачу виплачено вихідну допомогу виходячи з установленого місячного окладу у розмірі 1290,00 грн. Тому, враховуючи факт часткової виплати позивачу вихідної допомоги, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплачену частину вихідної допомоги в сумі 3 728,16грн. (5018,16-1290,00).

Крім того, в зв'язку з неправомірним звільненням та порушенням прав, позивачу заподіяно моральну шкоду, відповідно до статті 2371 КзпП України, яка підлягає відшкодуванню власником або уповноваженим ним органом.

Суд вважає, що позовна вимога щодо стягнення з НБУ на ОСОБА_1 моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

При визначенні розміру цього відшкодування суд враховує ступінь і характер моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах стягнення на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн. заподіяної шкоди.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. Керуючись ст.ст. 86, 94, 159-163, 167, 256 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в сумі 17 038,12 грн.

3. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 невиплачену частину вихідної допомоги в сумі 3 728,16грн.

4. Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 15 000,00 грн.

4. У іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та строки, передбачені ст. 254 КАС України.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Кіровоградський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її оголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Л.І. Хилько

Суддя Р.І. Брегей

Суддя О.В. Кравчук