Справа № 0707/1091/12 2а/303/294/13
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 р. Справа № 876/14941/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції про визнання протиправними дій, визнання незаконною та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В:

04.05.2011 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо виконання рішення господарського суду Закарпатської області на підставі наказу № 15/63, виданого цим судом 08.02.2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ДП «Стар» 39585,96 грн. стосовно звернення стягнення на заставлене майно в банку ПАТ «Фольксбанк» ОСОБА_2, а саме транспортний засіб автомобіль Octavia Combi 1.9 TDI, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, легковий комбі-В 2007 року випуску чорного кольору, що належить позивачу з ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, як подружжю в рівних частках; визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця РВ ДВС Мукачівського МУЮ Феделеш В.І. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 04.04.2011 року ВП № 25649991; зобов'язати відповідача ухвалити постанову про зняття арешту із зазначеного автомобіля не пізніше наступного дня, після прийняття судом такого рішення, з надісланням її органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19.11.2007 року його дружина ОСОБА_2 отримала у ВАТ Електрон Банк правонаступником якого є ПАТ «Фольксбанк» валютний кредит в сумі 19 813,00 доларів США строком на пять років з метою придбання для них автомобіля марки Octavia Combi 1.9 TDI, номер кузова НОМЕР_1, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, легковий комбі - В, 2007 року випуску чорного кольору. Як стало йому відомо, 04 травня 2011 року, на виконання виконавчого провадження з примусового виконання наказу №15/63, виданого господарським судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_2 39585,96 грн. на користь ДП «Стар» даної суми заборгованості, постановою державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 04.04.2011 року накладено арешт на автомобіль та заборону на його відчуження. Вказаний автомобіль належить йому та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, як подружжю в рівних частках, а тому постанова суперечить вимогам закону та порушує його права, як власника цього майна. Державний виконавець листами за №1- 211/1972, №1-211/1972 від 24.04.2011 року повідомив про накладення арешту його дружину ОСОБА_2 та банк ПАТ «Фольксбанк», без зазначення на підставі якого процесуального документу, ким і коли накладено арешт на заставлене майно. Копії відповідної постанови надіслано їм не було. Крім цього, його як співвласника також повідомлено про накладення арешту на автомобіль який є спільною сумісною власністю не було. Згідно ст.60 СК Украни його дружина перед стягувачем ДП «Стар» відповідає лише у межах своєї частки у спільному майні. Державний виконавець приймаючи рішення про накладення арешту зазначив, що арешт накладається на все майно, яке належить ОСОБА_2, але не зазначив, що він накладається на її особисте майно, або майно у спільній сумісній власності, де її частка виділена в натурі. Автомобіль на який накладено арешт перебуває у спільній сумісній власності, де частки не виділені.

Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 листопада 2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що при прийнятті оскаржуваної постанови державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства.

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 04.04.2011 року державним виконавцем районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, по примусовому виконанню наказу №15/63, виданого 08.02.2011 року господарським судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_2 39 585, 96 грн. на користь ДП «Стар», згідно якої накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 мешканці АДРЕСА_1 в межах суми звернення стягнення (а.с.5).

Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_3, виданого 30 червня 1990 року встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються подружжям (а.с.6).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, однак, на думку колегії суддів, помилково не врахував наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-ХІV).

Згідно частини 1 статті 17 Закону № 606-ХІV примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 11 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 5 частини 3 вказаної статті Закону передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Статтею 32 Закону № 606-ХІV передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 52 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно частини 5 статті 52 вказаного Закону у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно з частиною 1 статті 57 цього ж Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: 1) винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; 2) винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; 3) винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; 4) проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до частини 5 цієї ж статті Закону № 606-ХІV про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Згідно з частиною 1 статті 60 Закону № 606-ХІV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України держава гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 73 Сімейного кодексу України за зобов'язання одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом в порядку адміністративного судочинства. У вказаному позові ОСОБА_1 просить визнати протиправними дії відповідача стосовно звернення стягнення на заставлене майно, зокрема просить зобов'язати відповідача зняти арешт із автомобіля, який, на його думку, належить йому як співвласнику.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що судом не здобуто доказів наявності у ОСОБА_1 права власності на спірний автомобіль. Таких доказів не надано суду і сторонами по справі.

Оглянувши матеріали справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність у даній справі спору про право, що в свою чергу є характерною ознакою цивільної або господарської справи(в залежності від суб'єктного складу сторін).

Відтак, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що розгляд даної справи не поширюється на юрисдикцію адміністративних судів.

Як передбачено пунктом 1 частини 1 статті 157 КАС, суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що у зв'язку з наявністю у цій справі спору про право, що виключає можливість розгляду такого спору в порядку адміністративного судочинства за правилами, встановленими КАС України, провадження у даній адміністративній справі відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України підлягає закриттю.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, п. 4 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 листопада 2013 року у справі № 0707/1091/12 - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України напротязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

В.В. Ніколін