Справа № 554/13767/15-а
Суддя: Антонов С. В.
Дата ухвалення: 2016-01-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

Іменем України

12.01.2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м.Полтави в складі:

головуючого судді Антонова С.В.,

секретаря Плаксюк І.Ю.,

за участі представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві адміністративну позовну заяву ОСОБА_3 спілки «Останній бастіон» до ОСОБА_4 міської ради про скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 спілка «Останній бастіон» звернувся до суду із адміністративною позовною заявою до відповідача ОСОБА_4 міської ради, прохаючи суд визнати незаконним та скасувати рішення тридцять другої сесії п'ятого скликання ОСОБА_4 міської ради від 28 жовтня 2008 року про погодження розташування готельних апартаментів з підземним паркінгом та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки по вул. Жовтневій, 35-б.

В судовому засіданні представник відповідача заявив клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання мотивовано тим, що рішенням тридцять другої сесії ОСОБА_4 міської ради п'ятого скликання погоджено розташування готельних апартаментів з підземним паркінгом та надано дозвіл ТОВ «КОМПАНІЯ СЕНАТОР» на виготовлення проекту відведення земельної ділянки по вул. Жовтневій, 35-б для будівництва готельних апартаментів з підземним паркінгом. У подальшому рішенням тридцять дев'ятої сесії ОСОБА_4 міської ради п'ятого скликання «Про надання земельних ділянок, оформлення та продовження права користування земельними ділянками» від 16.04.2009 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ТОВ «КОМПАНІЯ СЕНАТОР» земельну ділянку по вул. Жовтнева, 35 «б», пл. 0,3254 га, для будівництва готельних апартаментів з підземним паркінгом (землі житлової та громадської забудови). 07.05.2009 року між ОСОБА_4 міською радою та ТОВ «КОМПАНІЯ СЕНАТОР укладено договір оренди земельної ділянки по вул. Жовтнева, 35 "б", пл. 0,3254 га, для будівництва готельних апартаментів з підземним паркінгом.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення є ненормативним актом і вичерпало свою дію фактом його виконання, а також те, що позивачем фактично оспорюється правомірність користування юридичною особою земельною ділянкою, представник відповідача вважає, що вказана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Представник позивача проти закриття провадження у справі заперечувала.

Заслухавши клопотання представника відповідача, думку представника позивача, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій (далі - суб'єкт владних повноважень).

З огляду на положення статей 3, 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цього суб'єкта, відповідно прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З урахуванням висновку Конституційного Суду України та з огляду на положення статті 11 ЦК України, статей 78, 116, 122 ЗК України, в зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, в сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

В постановах від 11.11.2014 року у справі №21-493а14, від 09.12.2014 року у справі №21-308а14, від 17.02.2015 року у справі №21-551а14, від 24.02.2015 року у справі №21-34а15, зазначена наступна правова позиція Верховного Суду України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно статті 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України Рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

В правовідносинах даної справи міська рада, як власник землі, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому права оренди земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому відповідач не здійснював владних управлінських функцій.

Верховний Суд України у вказаних вище рішеннях зазначив, що прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акту, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

За приписами статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

П. 1.2.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» від 17.05.2011 № 6 зазначає, що виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 ЦК України, статті 148 ГК України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

Згідно п 1.2.2. цієї ж постанови, у відповідності до положень статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 11, 16, 167, 169, 374 ЦК України, статей 2, 8, 48, 133, 148, 152, 197 ГК України, статей 80, 84, 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України випливає, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної та комунальної власності (наданні земельних ділянок громадянам та юридичним особам у власність або в користування, відчуженні земельних ділянок державної або комунальної власності, укладенні, зміні, розірванні договорів купівлі-продажу, ренти, оренди земельної ділянки та інших договорів щодо земельних ділянок, встановленні сервітуту, суперфіцію, емфітевзису, в тому числі прийнятті державними органами та органами місцевого самоврядування відповідних рішень) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.

Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи або органи місцевого самоврядування вступають з юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини. Отже, у таких відносинах держава або територіальні громади є рівними учасниками земельних відносин з іншими юридичними та фізичними особами, у тому числі з суб'єктами підприємницької діяльності.

Таким чином, справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам.

У п 1.3. постанови зазначається, що у порядку господарського судочинства вирішенню підлягають такі категорії спорів, засновані на положеннях статті 319 ЦК України, глав 27, 29, 33, 34 ЦК України та глави 15 ГК України, розділів III-V ЗК України:

*щодо набуття, здійснення та припинення прав юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців, територіальних громад та держави на земельні ділянки;

*пов'язані із захистом права на земельні ділянки (в тому числі відновлення порушеного права третьої особи, яка на підставі рішень державних органів або органів місцевого самоврядування претендує на спірну земельну ділянку);

*про визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань передачі земельних ділянок у власність чи надання їх у користування, припинення права власності на земельні ділянки, вилучення цих ділянок з користування і про зобов'язання названих органів залежно від характеру спору виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства;

*про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок;

*про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою;

- пов'язані з набуттям, зміною та припиненням права користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), для сільськогосподарських потреб (емфітевзис);

- про встановлення, зміну та припинення земельного сервітуту;

- що виникають з укладення, зміни, розірвання, виконання договору оренди земельних ділянок, інших договорів користування земельними ділянками, в тому числі спори про стягнення заборгованості з орендної плати за договорами на користування земельною ділянкою;

*про стягнення шкоди, у тому числі упущеної вигоди, завданої порушеннями прав власників, у тому числі держави та територіальних громад, і користувачам земельних ділянок;

*інші спори, пов'язані з правами і охоронюваними законом інтересами суб'єктів господарювання та інших юридичних осіб на земельні ділянки.

Оскільки предметом оскарження у даній справі є рішення ОСОБА_4 міської ради про погодження розташування готельних апартаментів з підземним паркінгом та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки (тобто ненормативний акт, який вичерпав свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Відповідно до ч.1 п. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що провадження у справі підлягає закриттю у звязку непідсудністю позовних вимог адміністративному суду.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 17, 157, 159-160, 165, 167, 186 КАС України, суд -

у х в а л и в:

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_3 спілки «Останній бастіон» до відповідача ОСОБА_4 міської ради про визнати незаконним та скасувати рішення тридцять другої сесії п'ятого скликання ОСОБА_4 міської ради від 28 жовтня 2008 року про погодження розташування готельних апартаментів з підземним паркінгом та надання дозволу на виготовлення проекту відведення земельної ділянки по вул. Жовтневій, 35-б.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду протягом 5 днів з дня її проголошення через Октябрський районний суд м. Полтави.

Суддя С.В. Антонов