Справа № 809/4404/15
Суддя: Гундяк В.Д.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"24" грудня 2015 р. № 809/4404/15
16 год. 30 хв. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - Гундяка В.Д.
при секретарі Хомі О.В.,
за участю: позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідачів Нечипоренка В.В.,
представника командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 - Лагутіна Є.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , Тимчасово виконуючого обов"язки командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій ,-
ВСТАНОВИВ:
14.12.2015 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , Тимчасово виконуючого обов"язки командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_3 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що відповідно до судового рішення він був поновлений на військовій службі. Зазначив, що згідно з чинним законодавством йому гарантована виплата грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу та відновлення всіх порушених прав, в тому числі і на відпустку. Звернув увагу суду, що за 15 років вимушеного прогулу, які зараховані до стажу роботи військовослужбовця, йому не було виплачено ні грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, ні надано відпустки. Вказав, що 14.11.2015 року звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 із рапортом про надання невикористаних відпусток за 2001 2002 роки. Однак, згідно відповіді тимчасово виконуючого обов`язки командира в/ч НОМЕР_1 від 27.11.2015 року в наданні відпустки було відмовлено. Вважає бездіяльність відповідачів щодо ненадання відпусток за 2001 2002 роки протиправною. Просив позов задовольнити.
Представник відповідачів та представник відповідача - командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечили. Суду пояснили, що військова служба є особливим видом публічної служби, а військовослужбовці порівняно з іншими громадянами мають перелік пільг і соціальних гарантій. Суду пояснили, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено право військовослужбовця на відпустку протягом календарного року, і щорічна основна відпустка за минулий рік надається виключно в особливих випадках, з дозволу керівництва в першому кварталі наступного року. Тобто чинним законодавством України, що встановлює порядок надання відпусток військовослужбовцям, не передбачено право на відпустку за попередні роки. З огляду на це вважають позовні вимоги безпідставними. Просили в задоволенні позову відмовити.
В судовому засіданні представником відповідача - командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 заявлено клопотання про залишення позовної заяви без руху в порядку ст. 100 КАС України, тобто у зв`язку з пропуском строку звернення до суду. Протокольною ухвалою суд відмовив у задоволенні заявленого клопотання, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідачем - Тимчасово виконуючим обов"язки командира військової частини НОМЕР_1 надано відповідь на рапорт ОСОБА_1 27.11.2015 року. А таким чином при зверненні до суду строк, передбачений ч.3 ст.99 КАС України, позивачем не пропущено.
Вислухавши позивача, представників відповідачів, розглянувши матеріали адміністративної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних мотивів.
Судом встановлено, що відповідно до наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України за №345 від 11.08.2015 року ОСОБА_1 призначено помічником командира полку з правової роботи начальником юридичної групи військової частини НОМЕР_1 .
14.11.2015 року позивачем Командиру військової частини НОМЕР_1 подано рапорт про надання невикористаних відпусток за 2001 2002 роки, так як з моменту незаконного звільнення (09.08.2000 року) та поновлення на посаді (04.07.2015 року) йому не було виплачено ні компенсації за вимушений прогул, ні компенсації за невикористані відпустки.
Згідно з відповіді Тимчасово виконуючого обов"язки командира військової частини НОМЕР_1 від 27.11.2015 року за №350/490/41/2237/пс в наданні відпусток позивачу відмовлено, так як підстав для надання відпусток за минулий рік після закінчення першого кварталу 2015 року законодавством не передбачено.
Дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.3 ст.72 КАС України, як такі, що визнаються сторонами і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.
Оцінивши одержані в ході судового розгляду докази, їх достатність та взаємний зв`язок суд погоджується з правомірністю відмови відповідачів у наданні відпустки ОСОБА_1 за 2001 2002 роки з огляду на нижчевикладене.
Згідно вимог п.3 ч.3 ст.2 КАСУ у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Так як військова служба є особливим видом публічної служби, то її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Спеціальним законодавством, відповідно до частини 4 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", яке здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців є цей та інші закони, відповідні положення про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та інші нормативно-правові акти.
Пунктом 180 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, визначено, що військовослужбовці мають право на відпустки. Надання військовослужбовцям відпусток та відкликання з них здійснюється відповідно до порядку, встановленого Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно з ч. 2 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щорічна основна відпустка надається протягом календарного року. В особливих випадках з дозволу прямого начальника, уповноваженого Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництв військовими формуваннями, утвореними відповідно до законів України, керівниками правоохоронних органів та керівниками розвідувальних органів України, щорічна основна відпустка за минулий рік надається в першому кварталі наступного року, якщо раніше її не було надано.
Чинним законодавством, а саме частинами 7 та 21 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" встановлено порядок об`єднання щорічних основних відпусток за два роки.
Так відповідно до частини 7 статті 10-1 вищевказаного Закону військовослужбовцям, які перебувають у довготривалому відрядженні за межами України, крім військовослужбовців строкової військової служби, дозволяється за їх бажанням об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки. У цьому разі загальна тривалість об`єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Згідно пунктів 17 та 18 вищевказаної статті Закону в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
В особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Частиною 21 статті 10-1 Закону визначено, що у разі ненадання військовослужбовцям щорічних основних відпусток у зв`язку з настанням періодів, передбачених пунктами 17 та 18 цієї статті, такі відпустки надаються у наступному році. У такому разі дозволяється за бажанням військовослужбовців об`єднувати щорічні основні відпустки за два роки, але при цьому загальна тривалість об 'єднаної відпустки не може перевищувати 90 календарних днів.
Проте в судовому засіданні встановлено, що норми законодавства не можуть поширюватися на спірні правовідносини, так як судом не встановлено фактів перебування ОСОБА_1 , у довготривалому відряджені чи настання періодів, передбачених пунктами 17 та 18 статті 10-1 Закону.
Тобто чинним законодавством України не передбачено надання військовослужбовцю відпустки за попередні роки та за час вимушеного прогулу.
Окрім того, на переконання суду, твердження позивача, що невиплата грошової компенсації за невикористану відпустку є підставою для надання такої відпустки, є безпідставним, так як виплата чи невиплата грошової компенсації не може впливати на право відповідача щодо надання відпустки.
Не підлягає до задоволення і інша вимога позивача, оскільки вона є похідною від першої, тобто сутність прийняття по ній рішення прямо залежить від того чи буде задоволено першу вимогу.
За таких обставин суд, за результатами оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановив, що відповідачі діяли в межах наданих їм повноважень у відповідності до вимог чинного законодавства, а тому позов до задоволення не підлягає.
На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-
ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.
Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гундяк В.Д.

Постанова складена в повному обсязі 29.12.2015 року