Справа № 803/3768/15
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2015 року Справа № 803/3768/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ксензюка А.Я.,

при секретарі судового засідання-Масюк Г.С.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» до Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Волинська фондова компанія» (далі-ПрАТ «ВФК») звернулося в суд з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення прийнятого Луцькою обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Волинській області (далі-Луцька ОДПІ ГУ ДФС) 16 листопада 2015 року за №.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач виніс оскаржуване податкове повідомлення-рішення на підставі акту перевірки від 6 листопада 2015 року №5320/22-03/13356951 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПрАТ «ВФК» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із товариством з обмеженою відповідальністю «Скайсід» (далі-ТзОВ «Скайсід») за період з 1 січня 2015 року по 30 червня 2015 року, товариством з обмеженою відповідальністю «Виробнича компанія «Укрспецтехнологія» (далі-ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія») за період з 1 травня 2015 року по 30 червня 2015 року та використання в господарській діяльності товарів (робіт, послуг) придбаних у зазначених субєктів господарської діяльності». Перевіркою встановлено порушення пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого ПрАТ «ВФК» занижено податок на додану вартість (далі-ПДВ), що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 6 242 663 грн., в тому числі за січень 2015 року-1 197 062 грн., за лютий 2015 року-1 780 755 грн., за березень 2015 року-120 449 грн., за травень 2015 року-1 347 577 грн., за червень 2015 року- 1 796 820 грн.

Позивач не погоджується з висновками податкового органу та винесеним податковим повідомленням-рішенням, оскільки вважає, що господарські операції з ТзОВ «Скайсід» та ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» фактично були здійснені, спричинили реальні зміни майнового стану сторін і були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами.

З наведених підстав вважає, що податкове повідомлення-рішення від 16 листопада 2015 року за № винесене з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає визнанню протиправними та скасуванню.

Представник відповідача в поданому письмовому запереченні предявленні позовні вимоги заперечив, з наступних підстав.

Перевіркою встановлено, що в господарській операції між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «Скайсід», останнє не є виробник соняшникової олії, а є лише її посередником. В наданих в ході проведення перевірки якісних посвідченнях зазначається, що виробником олії соняшникової є ТОВ «Ойл Компані», ТОВ «Донбасагроінвест» та ТОВ «Рапсо-Дія». Вважає, що фінансово-господарська діяльність вказаних підприємств здійснюється поза правовим полем та спрямована на здійснення операцій, повязаних із наданням податкової вигоди і ухилення від оподаткування. Оскільки, в ході проведення перевірки неможливо було встановити виробництво олії соняшникової ТОВ «Ойл Компані», ТОВ «Донбасагроінвест» та ТОВ «Рапсо-Дія», в результаті чого неможливо підтвердити реалізацію олії соняшникової вищезазначеними виробниками для ТзОВ «Скайсід» та подальшої її реалізації ПрАТ «ВФК» за період січень-березень 2015 року.

Також, перевіркою встановлено, що в господарській операції між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія», постачальниками сої для ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія», за період травень-червень 2015 року, є ТОВ «Став-М» та ТОВ «Мирком». Згідно із даними АС «Податковий блок» встановлено, що основним постачальником для вищезазначених контрагентів є ФГ «Зерновик». Зазначає, що позивачем не підтверджено придбання сої ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» від ТОВ «Став-М» та ТОВ «Мирком», оскільки відсутні відомості про походження товару (сої) від контрагентів стани яких відмінні від нуля (невстановлені за місцезнаходженням), та подальшу її реалізацію ПрАТ «ВФК» за період травень-червень 2015 року.

Посилається на правомірність висновків податкового органу, зроблених при проведенні перевірки та вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення сформоване у відповідності до норм діючого законодавства і підстав для визнання його протиправним та скасування немає. Просив в задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представники позивача, кожен зокрема, адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, додатково пояснили, що контрагенти позивача на момент укладення з ними договорів поставки та на сьогоднішній день є належним чином зареєстрованими юридичними особами, відомості в Єдиному державному реєстрі юридичний осіб та фізичних осіб-підприємців щодо них підтверджені, згідно із інформацією розміщеною на сайті ДФС вони є платниками ПДВ. Також зазначили, що на момент вчинення господарських операцій з ТзОВ «Скайсід» та ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» позивач не мав можливості та обовязку перевіряти статус, наявність трудових та матеріальних ресурсів, виробничих потужностей щодо постачальників свої контрагентів-продавців. Інформація про постачальників контрагентів стала відомою лише в місці отримання товару із товаросупровідних документів. Просили позов задовольнити.

Представники відповідача, кожен зокрема, підтримали доводи, наведені у запереченнях, додатково зазначили, що господарські операції між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «Скайсід» фактично не могли бути здійснені, оскільки нереально перевозити олію сідловими тягачами без цистерн із перевищенням вантажопідйомності та легковими автомобілями. Щодо господарських операцій між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» вказують, що згідно із податковими та видатковими накладними позивачем отримано сої 2 298 т, а згідно із вантажно-митними деклараціями реалізованої сої 4 773 т. Крім того, згідно із накладними позивач придбавав сою, а реалізовував соєві боби, що є різним. Просили в задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позов з таких підстав.

Судом встановлено, що в період з 19 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2015 Луцькою ОДПІ ГУ ДФС проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПрАТ «ВФК» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із ТзОВ «Скайсід» за період з 1 січня 2015 року по 30 червня 2015 року, ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» за період з 1 травня 2015 року по 30 червня 2015 року та використання в господарській діяльності товарів (робіт, послуг) придбаних у зазначених субєктів господарської діяльності, за результатами якої складено акт від 6 листопада 2015 року №5320/22-03/13356951.

Перевіркою встановлено порушення пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого ПрАТ «ВФК» занижено ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 6 242 663 грн., в тому числі за січень 2015 року-1 197 062 грн., за лютий 2015 року-1 780 755 грн., за березень 2015 року-120 449 грн., за травень 2015 року-1 347 577 грн., за червень 2015 року-1 796 820 грн.

За наслідками перевірки прийняте податкове повідомлення-рішення від 16 листопада 2015 року за №, яким збільшено суму грошового зобовязання з ПДВ на 9 363 994 грн. 50 коп., в тому числі за основним платежем на 6 242 663 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на 3 121 331 грн. 50 коп.

Висновки перевірки про завищення суми податкового кредиту базуються на наступних даних.

Щодо господарських операцій між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «Скайсід» в акті перевірки від 6 листопада 2015 року №5320/22-03/13356951 зазначено, що до Луцької ОДПІ ГУ ДФС надійшли матеріали Жовтневої ОДПІ м. Маріуполя ГУ ДФС у Донецькій області, а саме: акт від 22 липня 2015 року №1308/05-81-22-02/39106064 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Скайсід» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету ПДВ по взаємовідносинам за лютий 2015 року із ТОВ «ТД «Екобіотек Україна», ТОВ «Ойл Компані», за березень 2015 року із ТОВ «Ойл Компані» з подальшою реалізацією контрагентам-покупцям»; акт від 18 червня 2015 року №1152/05-81-22-02/39106064 «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТзОВ «Скайсід» з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету ПДВ по взаємовідносинам за липень, серпень, вересень 2014 року із ТОВ «ТРМ-Групп», за січень 2015 року із ТОВ «Коммунар-Престиж», за березень 2015 року із ТОВ «ОСОБА_5 Торг Сервіс» з подальшою реалізацією товарів контрагентам-покупцям та податку на прибуток підприємства за період з 1 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року», якими встановлено відсутність необхідних умов для досягнення результатів підприємницької та економічної діяльності даних підприємств, а саме: відсутність управлінського та технічного персоналу, відсутність оборотних коштів та виробничих активів, відсутність трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортних засобів і торгівельного обладнання, які економічно необхідні для здійснення фінансово-господарської діяльності та надання послуг з виконання робіт, відсутність необхідних умов для здійснення господарської діяльності в частині купівлі-продажу, реалізації, зберігання та відвантаження товарно-матеріальних цінностей.

Щодо господарських операцій між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» в акті перевірки від 6 листопада 2015 року №5320/22-03/13356951 зазначено, що постачальниками сої для ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія», за період травень-червень 2015 року, є ТОВ «Став-М» та ТОВ «Мирком». Згідно із даними АС «Податковий блок» встановлено, що основним постачальником для вищезазначених контрагентів є ФГ «Зерновик». Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень по вищезазначених контрагентах відкрито кримінальне провадження №0000165 від 22 жовтня 2014 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 27, частиною другою статті 205, частиною пятою статті 27, частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України. Таким чином, контролюючий орган зазначає, що проведеним аналізом податкової звітності даних підприємств встановлена відсутність необхідних умов для досягнення результатів підприємницької та економічної діяльності, а саме: відсутність управлінського та технічного персоналу, відсутність оборотних коштів та виробничих активів, відсутність трудових ресурсів, виробничого обладнання, транспортних засобів і торгівельного обладнання, які економічно необхідні для здійснення фінансово-господарської діяльності та надання послуг з виконання робіт, відсутність необхідних умов для здійснення господарської діяльності в частині купівлі-продажу, реалізації, зберігання та відвантаження товарно-матеріальних цінностей.

Однак, суд не погоджується з такими висновками Луцької ОДПІ ГУ ДФС, враховуючи наступне.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України передбачено, що об'єктом оподаткування є, зокрема, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Як передбачено пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно із пунктом 187.1 статті 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 Податкового кодексу України).

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996-XIV (з наступними змінами та доповненнями) визначено, що первинний документ-це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі, договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з ПДВ навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

З урахуванням наведених норм чинного законодавства України та доводів Луцької ОДПІ ГУ ДФС, судом при розгляді справи підлягали зясуванню обставини щодо реального здійснення господарських операцій, за якими позивачем сформовано податковий кредит, належного оформлення первинних документів.

Як вбачається з матеріалів справи, 10 січня 2015 року між ПрАТ «ВФК» (Покупець) та ТзОВ «Скайсід» (Продавець) було укладено договір поставки №26/НР-1, із змінами внесеними додатковою угодою №1 від 11 лютого 2015 року, згідно із яким Продавець зобовязується передати у власність Покупця товар, що визначається у відповідній специфікації до даного договору, а Покупець зобовязався прийняти товар і сплатити Продавцеві його вартість.

На виконання даного договору поставки від 10 січня 2015 року №26/НР-1 між сторонами було укладено наступні специфікації: №1 від 12 січня 2015 року, №2 від 13 січня 2015 року, №3 від 20 січня 2015 року, №4 від 26 січня 2015 року, №5 від 28 січня 2015 року, №6 від 2 лютого 2015 року, №7 від 9 лютого 2015 року та №8 від 9 лютого 2015 року.

Реальність здійснення господарських операцій між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «Скайсід» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями наступних документів: податкових та видаткових накладних, актами приймання-передачі олії соняшникової, посвідченнями про якість, платіжними дорученнями.

В подальшому придбана у ТзОВ «Скайсід» олія соняшникова була продана та експортована згідно із контрактом від 12 січня 2015 року №FB-1502-SFCO/bulk, укладеним між ПрАТ «ВФК» (Продавець) та Fireball minerals Limited (Покупець), із змінами внесеними додатковою угодою №1 від 12 лютого 2015 року та додатковою угодою №2 від 17 березня 2015 року.

Крім того, 15 травня 2015 року між ПрАТ «ВФК» (Покупець) та ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» (Постачальник) було укладено договір поставки №15/05/15-1, із змінами внесеними додатковою угодою №1 від 22 травня 2015 року, згідно із яким Постачальник зобовязується передати у власність Покупця товар, а Покупець зобовязався прийняти товар і й оплатити товар. Загальна кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниці виміру товару та ціна одиниці виміру товару, строк відвантаження товару, місце та умови доставки товару, визначаються сторонами у специфікаціях, що є додатками та невідємними частинами договору.

На виконання даного договору поставки від 22 травня 2015 року №15/05/15-1між сторонами було укладено наступні специфікації: №1 від 22 травня 2015 року, №2 від 31 травня 2015 року, №3 від 1 червня 2015 року, №4 від 16 червня 2015 року та №5 від 24 червня 2015 року.

Реальність здійснення господарських операцій між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» підтверджується наявними в матеріалах справи копіями наступних документів: податкових та видаткових накладних, актами приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей, платіжними дорученнями.

В подальшому придбана у ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія» соя була продана та експортована згідно із контрактом від 11 травня 2015 року №SB-B/1105-15, укладеним між ПрАТ «ВФК» (Продавець) та EXPERTOS VENTURE LP (Покупець), із змінами внесеними додатковими угодами від 12 травня 2015 року, від 1 червня 2015 року, №1 від 15 червня 2015 року, №2 від 27 серпня 2015 року та №3 від 14 вересня 2015 року.

На думку суду, всі первинні документи відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704.

Отже, зазначені вимоги законодавства позивачем дотримані, всі наявні первинні документи бухгалтерського обліку складені належним чином та підтверджують обставини реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, належними доказами підтверджено факт поставки олій соняшникової та сої від постачальників та їх перевезення.

Суд дійшов до висновку, що відповідачем не доведено, що господарські операції між ПрАТ «ВФК» та ТзОВ «Скайсід» і Т ТзОВ «ВК «Укрспецтехнологія», по яких позивач формував податковий кредит, не носили реального характеру, оскільки позивач надав належним чином оформлені первинні документи бухгалтерського та податкового обліку, які підтверджують факт здійснення господарських операцій та отримання товару в межах здійснення господарської діяльності позивача.

При вирішенні даного спору суд не бере до уваги посилання відповідача на акти перевірки Жовтневої ОДПІ м. Маріуполя ГУ ДФС у Донецькій області від 22 липня 2015 року №1308/05-81-22-02/39106064 та від 18 червня 2015 року №1152/05-81-22-02/39106064, а також інформацію щодо відкриття кримінального провадження по контрагентах позивача.

На думку суду, можливі порушення контрагентами позивача податкової дисципліни та правил здійснення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту з ПДВ.

Крім того, суд звертає увагу на те, що чинним податковим законодавством передбачена презумпція правомірності рішень платника податків, яка передбачає, що в разі якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обовязків платників податків, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

Зазначена норма поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення обєкта оподаткування податком на прибуток та/або податкового кредиту з податку на додану вартість. За змістом вказаної норми відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно, однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

Встановлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобовязань платнику податків у разі якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність звязку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Водночас податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це встановлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України.

Крім того, необхідно враховувати, що умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб.

Обовязковість встановлення умислу поширюється лише на визнання недійсними правочинів, вчинених із метою, що суперечить інтересам держави та суспільства (частина третя статті 228 Цивільного кодексу України). Проте встановлення факту нереальності вчинення господарської операції не потребує зясування змісту умислу учасників такої операції. Відсутність реально вчиненої господарської операції та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції.

Таким чином, посилання податкового органу на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, є безпідставними.

Суд вважає за необхідне зазначити, що у разі якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних.

Подібне розмежування платників податків дозволяє індивідуалізувати юридичну відповідальність особи та забезпечити дотримання правопорядку в галузі оподаткування.

Така позиція висловлена, зокрема, в Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року в справі №21-47а10, який зазначив, що «чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг) на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту». Таким чином, порушення податкової дисципліни контрагентом не є підставою для відмови у праві на податковий кредит.

Така правова позиція суду узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі ««БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, повязаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобовязання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Суд звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобовязання (шляхом прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (далі-Протокол 1 до Конвенції), яка є частиною національного законодавства України згідно із статтею 9 Конституції України.

Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Розяснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, у рішенні в справі «Щокін проти України» (пункт 49) Європейський Суд з прав людини вказав, що збільшення податковим органом зобовязання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пунктах 50-51 згаданого рішення Європейського Суду з прав людини зазначено: «Найпершою та найбільш важливою вимогою статті 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише «на умовах, передбачених законом» і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття «закону») вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні.» Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону.

Відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, усі рішення та дії субєкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до частини першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом також приймається до уваги, що відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як субєкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийнятого податкового повідомлення-рішення.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що викладені в акті від 6 листопада 2015 року №5320/22-03/13356951 висновки податкового органу не знайшли свого підтвердження в ході зясування обставин у справі по суті, відтак адміністративний позов підлягає до задоволення шляхом прийняття постанови про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16 листопада 2015 року за №.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтею 163 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області від 16 листопада 2015 року за №.

Стягнути на користь приватного акціонерного товариства «Волинська фондова компанія» (43006, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Вахтангова, 16, ) за рахунок бюджетних асигнувань Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Волинській області (43010, Волинська область, місто Луцьк, Київський майдан, будинок 4, ) 140 459 (сто сорок тисяч чотириста пятдесят девять) грн. 91 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.Я. Ксензюк

Постанова в повному обсязі складена 30 грудня 2015 року.