Справа № 826/7414/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

21 грудня 2015 року № 826/7414/15

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Келеберда В. І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"
до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області треті особи - Нікопольське комунальне підприємство «Нікопольтеплоенерго», Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», Керівник Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1
про визнання протиправною та скасування вимоги
Обставини справи:

Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - відповідач), треті особи - Нікопольське комунальне підприємство «Нікопольтеплоенерго», Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» з вимогами про визнання протиправними та скасувати вимоги №23-14/10323 від 05.06.2014, №23-14/10322 від 05.06.2014, №02.1-14/16032 від 22.08.2014.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2015 закрито провадження в адміністративній справі №826/7414/15.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2015 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено частково, ухвалу про закриття провадження у справі від 20.07.2015 в частині позовної вимоги про визнання протиправною та скасування вимоги Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 05.06.2014 року №2314/10322 скасовано, а справу в цій частині направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу про закриття провадження у справі Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.07.2015 - залишено без змін.

Згідно протоколу автоматичного розподілу адміністративну справу №826/7414/15 передано на розгляд судді Келеберді В.І.

З урахуванням зазначеного, вирішенню та дослідженню підлягає вимога відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 05.06.2014 №2314/10322.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2015 адміністративну справу прийнято до провадження судді Келеберди В.І. Поряд з цим, вказаною ухвалою залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору: Керівника Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1.

Позивач в с удовому засіданні позовні вимоги підтримав вказавши, що оскаржувана вимога прийнята всупереч чинному законодавству, що має своїм наслідком порушення прав та інтересів позивача.

Відповідач проти позову заперечив усно.

Від керівника Нікопольського відділення ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, згідно яких остання просила суд позов задовольнити.

Інші треті особи письмових пояснень по суті спору не подали, відношення до позову не висловили.

На підставі ч. 6 ст. 128 КАС України судом ухвалено про подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

05.06.2014 Відділом примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області винесено вимогу №2314/10322 (далі - оскаржуване рішення, вимога) державного виконавця в порядку ст. 5, ст. 11 Закону №606 та ст. 62 Закону №2121, якою позивача зобов'язано негайно з моменту отримання даної вимоги усунути порушення законодавства про виконавче провадження, допущені ПАТ «Укрсоцбанк», шляхом перерахування відділу за рахунок власних коштів ПАТ «Укрсоцбанк» сум помилкових переказів з рахунку НКП «Нікопольтеплоенерего» №3216 за період з 03.02.2014 о 11.03.2014 за наступними реквізитами: Головне управління юстиції у Дніпропетровській області, депозитний рахунок №0743, ГУДКУ у Дніпропетровській області, , МФО 805012. Одночасно, в даній вимозі зазначається про необхідність особисто з'явитись 17.06.2014 до відділу за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Комсомольська, 56, к.314 з метою надання: доказів виконання даної вимоги, пояснень, відповідей на питання, у тому числі, стосовно причин руху коштів НКП «Ніколопольтеплоенерго» на рахунку №3216 у ПАТ «Укрсоцбанк», необхідних для вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності за порушення законодавства про виконавче провадження.

Як встановлено судом, оскаржувана вимога була предметом розгляду в адміністративній справі №826/13545/14.

Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.09.2014 по справі №826/13545/14, залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.12.2014 в задоволені адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відмовлено.

Між тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 №К/800/53/15 вищевказані рішення скасовано, а справу №826/13545/14 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно комп'ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» адміністративна справа №826/13545/14 передано на розгляд судді Погрібніченку І.М. Станом на час вирішення адміністративної справи №826/7414/15 рішення по справі №826/13545/14 не прийнято.

Враховуючи те, що предметом розгляду даної справи є вимога, що досліджується в адміністративній справі №826/13545/14, суд вважає за необхідне при вирішення спору по суті враховувати правову позицію викладену в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 №К/800/53/15 (справа №826/13545/14).

Вирішуючи адміністративну справу по суті суд застосовує норми законодавства чинного на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регламентовано Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.199 N 606-XIV (далі - Закон № 606).

Згідно ч. 1 ст. 1 вказаного закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Судом встановлено, що в провадженні відповідача перебуває зведене виконавче провадження №38147620, щодо примусового виконання рішень про стягнення заборгованості з НКП «Ніколопольтеплоенерго».

Пунктом 5 ч. 3 ст.11 Закону №606 передбачено, що державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження надано право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 та ч. 4 ст. 52 Закону №606 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Частиною 1, 2 ст. 57 Закону №606 визначено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно ч. 4 ст. 65 Закону №606 державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

Натомість, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» № 2121 (далі по тексту - Закон №2121) визначено, що арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду.

Частиною 2, 3 ст. 59 Закону №2121 регламентовано, що зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму». Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми. Забороняється накладати арешт на кореспондентські рахунки банку.

Відповідно до ст. 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

В той же час, п. 10.1 Інструкції № 22 передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку/ах, відповідно до ст.1074 Цивільного кодексу України не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком/ами за рішенням суду або в інших випадках, установлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця чи рішенням суду (у тому числі ухвалою, постановою, наказом, виконавчим листом суду) про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, установленому законом. Банк приймає до виконання постанову державного виконавця та/або рішення суду, які доставлені до банку самостійно державним виконавцем, слідчим, представником суду, органу державної податкової служби або які надійшли рекомендованим або цінним листом, відправником якого є суд, державний виконавець, слідчий, орган державної податкової служби.

При цьому, арешт за постановою державного виконавця або за рішенням суду накладається на кошти, що обліковуються за рахунками, відкритими клієнтами в банку, відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків. Банк, у якому відкрито рахунок/рахунки клієнта, уживає заходів щодо забезпечення виконання документа про арешт коштів після отримання документа про арешт коштів.

З вказаного слідує, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами банк повинен здійснювати лише за наявності відкритого поточного рахунку клієнта та наявності постанови державного виконавця або рішення суду про арешт коштів цього клієнта.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем винесено постанову про арешт коштів боржника від 14.02.2013, відповідно до якої постановлено накласти арешт на кошти, що містяться на рахунках банківських установ (в тому числі і Нікопольській філії Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» №8752 та №8001), що належать боржнику (НКП «Ніколопольтеплоенерго»). Дана постанова направлена позивачу супровідним листом №123/4/33626 від 14.02.2013 та отримана останнім 20.02.2013.

Одночасно, відповідно до супровідного листа виконавчої служби №123/4/33626 від 14.02.2013, позивачу роз'яснено положення ст. 52 Закону №606, згідно до якого арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Водночас, судом встановлено, що листом №10.5-186/37-2291 від 04.03.2013 позивачем повідомлено, що вказана постанова залишається без виконання, з огляду на відсутність відкритих рахунків в банку зазначеного боржника.

Поряд з цим, в матеріалах справи міститься лист Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області №25101/10/18-02 від 10.12.2014 згідно якого рахунки, на які було накладено арешт постановою державного виконавця 14.02.2013 закриті 03.01.2001 (т. 1 а. с. 48).

Між тим, згідно п. 10.3. Інструкції №22 арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку/ах.

Таким чином, приймаючи до уваги факт відсутності відкритих рахунків боржником в Публічному акціонерному товаристві «Укрсоцбанк» суд дійшов висновку про неможливість виконання постанови державного виконавця від 14.02.2013.

Окрім того, судом встановлено, що 03.03.2014 відповідачем було винесено постанову про арешт коштів, відповідно до якої було постановлено накласти арешт на кошти, що містяться на рахунках в Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» та належать боржнику (НКП «Ніколопольтеплоенерго»). Дана постанова була отримана позивачем 11.03.2014 року, разом із супровідним листом № 2314/3462.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «Укрсоцбанк» листом за вих. № 10.5-186/37-1996 від 13.03.2014 було повідомлено відповідача, що згідно п. 10.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті № 22, ним, 11.03.2014 накладено арешт на поточний рахунок боржника № 3216, постанова про арешт коштів боржника від 03.03.2014 оприбуткована на позабалансовий рахунок № 9806. Поряд з цим, позивачем зупинено видаткові операції за рахунком клієнта з дня їх отримання, а саме - з 11.03.2014 згідно п. 10.6. Інструкції НБУ № 22.

Як стверджує позивач, рахунок №3216 був відкритий НКП «Ніколопольтеплоенерго» лише 27.01.2014. Тобто, на думку Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», на нього не поширювався обов'язок щодо зупинення видаткових операцій на підставі постанови відповідача від 14.02.2013 про арешт коштів боржника.

Суд погоджуються з вказаними вище твердженнями позивача мотивуючи це наступним.

Згідно ухвали Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 №К/800/53/15 (справа №826/13545/15) при вирішенні спору по суті судом слід дослідити наявність чи відсутність публічного обтяження рахунків НКП «Ніколопольтеплоенерго», а також чи зареєстроване таке обтяження (в разі його наявності) у порядку передбаченому Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18.11.2003 N 1255-IV (далі - Закон №1255) й в межах якої конкретно суми коштів. При цьому, Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі зазначив про необхідність встановлення факту обізнаності позивача про наявність публічного обтяження та дій, від яких останньому слід утриматися.

Правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов'язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна визначено Законом №1255.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 вказаного закону обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків щодо рухомого майна. Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов'язки, встановлені законом та/або договором.

Обтяження поділяються на публічні та приватні. Публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду (ч. 2 ст. 4 Закону №1255).

Статтею 2 Закону №1255 визначено, що рухоме майно це окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки. В той же час, обятжувач це уповноважений орган при публічному обтяженні; кредитор за забезпеченим рухомим майном зобов'язанням; власник рухомого майна, що знаходиться у володінні боржника; будь-яка інша особа, на користь якої встановлюється договірне обтяження; особа, яка здійснює управління рухомим майном в інтересах кредитора.

У відповідності до приписів ст. 37 Закону №1255 до публічних обтяжень належать:

1) податкова застава;

2) накладення арешту на рухоме майно на підставі рішення суду для забезпечення цивільного позову або при порушенні провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця;

3) звернення стягнення на рухоме майно відповідно до рішення суду, винесеного за позовом, який стосується виконання незабезпечених зобов'язань боржника;

4) накладення арешту на рухоме майно на підставі рішень уповноважених органів у випадках, встановлених законом;

6) інші обтяження рухомого майна, які кваліфікуються публічними.

Порядок встановлення і зміст окремих видів публічних обтяжень визначаються законом. Публічне обтяження набирає чинності з моменту його реєстрації в Державному реєстрі.

Згідно ч. 1 ст. 39 Закону №1255 публічне обтяження підлягає реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, протягом п'яти днів із дня винесення відповідного рішення, на підставі якого воно виникає. Обов'язок щодо здійснення реєстрації покладається на уповноважений орган або на особу, зазначену в рішенні уповноваженого органу.

Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства Наказом від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція №512/5).

Так, п. 4.1.8 вказаної інструкції встановлено, що розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, державний виконавець зобов'язаний винести постанову відповідно до частини другої статті 57 Закону. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборон на його відчуження. Постанова підписується державним виконавцем та скріплюється печаткою органу ДВС. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших фінансових установах, накладається арешт, про що виноситься постанова державного виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчими документами, виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій та вказується номер рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. Постанова підписується державним виконавцем та скріплюється печаткою органу ДВС (п. 4.1.9 Інструкції №512/5).

Аналіз викладеного свідчить, що постанова державного виконавця про арешт коштів боржника є публічним обтяженням, а відтак в силу приспів ч. 1 ст. 39 Закону №1255 підлягає реєстрації в порядку, встановленому зазначеним законом.

В той же час, приписи ст. 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 № 2346-III (далі - Закон №2346) регламентують, що у разі відкриття рахунка клієнтом, щодо якого існує публічне обтяження рухомого майна, накладене державним виконавцем, банк зупиняє видаткові операції з такого рахунка на суму обтяження та повідомляє державному виконавцеві про відкриття рахунка. Повідомлення про відкриття рахунка вручається державному виконавцеві власником рахунка, який зобов'язаний подати до банку документи, що підтверджують отримання державним виконавцем повідомлення. Державний виконавець вирішує питання щодо необхідності накладення арешту на кошти боржника, що зберігаються на відкритому рахунку, та у семиденний строк з моменту надходження повідомлення інформує банк про прийняте рішення.

За таких обставин, на думку суду, зупинення видаткових операцій на рахунках клієнта можливе у разі наявності зареєстрованого публічного обтяження та обізнаності банка щодо нього.

Суд наголошує, що чинним законодавством, яке регулює діяльність банків, не передбачено ні обов'язку банку, ні відповідного правового механізму зберігання у себе постанов про накладення арешту на рахунки будь-яких осіб, які не є клієнтами банку. Постанова про арешт виконується негайно та не містить в собі відкладальної обставини на випадок, якщо боржник виявить бажання стати клієнтом банку і відкрити рахунок.

Таким чином, суд вважає, що факт обізнаності банку відносно наявного публічного обтяження пов'язане виключно з моментом отримання ним відповідної постанови. При цьому, банк не зобов'язаний встановлювати наявність чи відсутність публічного обтяження, у тому числі перевіряти стан виконавчого провадження в рамках якого ним раніше було отримано постанови про накладення арештів на кошти юридичної особи, яка не обслуговувалися в банку при поданні нею заяви про відкриття банківського рахунку.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що станом на час відкриття рахунку (27.01.2014) боржнику (НКП «Ніколопольтеплоенерго») позивач не був та не міг бути обізнаним щодо стану виконавчого провадження в рамках якого було винесено постанову про арешт коштів від 14.02.2013, а відтак, не володів інформацією щодо наявності чи відсутності публічного обтяження.

Поряд з цим, суд вважає за необхідне зазначити, що на виконання Закону України «Про виконавче провадження» наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012р. №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), відповідно до п.1.8 якої вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. У вимозі зазначаються: а) найменування органу ДВС; б) дата відкриття та номер виконавчого провадження; в) реквізити виконавчого документа, на підставі якого відкрито виконавче провадження (його резолютивна частина у разі потреби); г) прізвище, ім'я та по батькові державного виконавця; ґ) перелік дій, які необхідно вчинити; д) строк виконання вимоги; е) наслідки невиконання вимоги. Вимога підписується державним виконавцем та надсилається поштою чи іншими засобами зв'язку або вручається державним виконавцем особі, яка зобов'язана вчинити дії.

Пунктом 13.1 Інструкції передбачено порядок притягнення до відповідальності осіб в разі вчинення правопорушення під час виконавчого провадження та вказано, що притягнення таких осіб до відповідальності здійснюється відповідно до статтей 89 та 90 Закону №606.

За змістом ст. 90 Закону №606 за порушення вимог цього Закону, невиконання законних вимог державного виконавця фізичними, юридичними чи посадовими особами, несвоєчасне подання або неподання звітів про відрахування із заробітної плати та інших доходів боржника, неподання або подання неправдивих відомостей про доходи і майновий стан боржника, а також неповідомлення боржником про зміну місця проживання чи місцезнаходження або місця роботи (отримання доходів), а також за неявку без поважних причин за викликом державного виконавця винні особи несуть відповідальність у встановленому законом порядку. За наявності ознак кримінального правопорушення в діях особи, яка умисно перешкоджає виконанню рішення чи іншим чином порушує вимоги закону про виконавче провадження, державний виконавець складає акт про порушення і звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення особи до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Відповідно до приписів ст. 1 Закону №2346 помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

У разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу (п.32.3.1 ст.32 Закону №2346).

Водночас, як встановлено ст.5 Закону №2346 суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Згідно з п.32.1 та п.32.2 ст.32 вказаного закону банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів; отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Так, з матеріалів справи слідує, що оскаржувана вимога, адресована керівнику Нікопольського відділення Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк». При цьому, вказаною вимогою зобов'язано керівника негайно з моменту отримання даної вимоги усунути порушення законодавства про виконавче провадження, допущені Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» шляхом перерахування відділом за рахунок власних коштів суми помилкових переказів.

Відповідно до положення про Нікопольське відділення Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», затвердженого наказом першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» від 23.03.2011 №158 відділення є структурною одиницею Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», обліковується на його балансі та не юридичною особою.

В той же час, судом встановлено, що ОСОБА_1, як начальник Нікопольського відділення Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» не є посадовою особою юридичної особи - Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», а є найманим працівником, повний обсяг повноважень якого викладені у довіреності від 05.11.2013, яка діяла на час винесення оскаржуваної вимоги. Таким чином, суд дійшов висновку, про відсутність в останньої повноважень щодо перерахування власних коштів банку суми помилкових переказів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про відсутність повноважень у державного виконавця щодо зобов'язання посадової особи позивача здійснювати за рахунок коштів банку перерахунок сум помилкових переказів з рахунку НКП «Нікопольтеплоенерго» №3216 за період з 03.02.2014 по 11.03.2014 в розумінні Законів №606, №2346 та Інструкції.

При цьому, відповідачем не доведено, а судом не встановлено здійснення помилкових переказів в розмінні ст. 1 Закону №2346 за період з 03.02.2014 по 11.03.2014 та наявність вини позивача в цьому.

Згідно положень ч. 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За приписами ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч.2 ст.71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем в силу положень ч. 2 ст. 71 КАС України не доведено правомірності вчинених дій, а відтак адміністративний позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Визнати протиправною та скасувати вимогу відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області №2314/10322 від 05.06.2014.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст.185-187 КАС України.

Суддя В. І. Келеберда