Справа № 804/14506/15
Суддя: Серьогіна Олена Василівна
Дата ухвалення: 2015-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі судового засіданняОСОБА_2
представника позивача ОСОБА_3 представника відповідача ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Центр Технічної підтримки "МЕМ" до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
Товариство з обмеженою відповідальністю "Центр Технічної підтримки "МЕМ" звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому просить:
Позовні вимоги обґрунтовані з посиланням на ст. ст. 134, 135, 138, 139, 198 Податкового кодексу України порушенням відповідачем вимог чинного законодавства при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. При цьому позивач зазначає, що факт реального здійснення господарських операцій підтверджуються відповідними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, засвідчують факт реальної поставки товарів. Висновок податкового органу про те, що товар придбаний у контрагентів позивача не міг бути реалізований позивачем на адресу ПАТ «Мотор Січ», а грошові кошти, які надійшли як сплата за товар є безповоротною фінансовою допомогу є таким, що суперечить нормам чинного законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.09.2015р. відкрито провадження та призначено справу до розгляду в судове засідання.
В судове засідання зявились представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив суд задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечував, обґрунтовуючи свою позицію тим, що актом перевірки №244/04-61-22-02/33517193 від 14.08.2015р. встановлено відсутність поставок товарів (робіт, послуг) по ланцюгу постання від платників податків ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ПП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Ламір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» до ТОВ ЦТП «МЕМ» за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р., то відповідно відсутні поставки товарів (робіт, послуг) від ТОВ ЦТП «МЕМ» до контрагентів-покупців. Відповідно до документів наданих до перевірки, встановлено, що ТМЦ, які було нібито придбано у ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ПП «Новобуд Світ», ТОВ «Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Ламір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» було реалізовано до ПАТ «Мотор Січ». Відповідно до договорів з ПАТ «Мотор Січ» ТОВ ЦТП «МЕМ» було відвантажено ТМЦ на загальну суму 27794322,82 грн. за перевіряємий період. За придбаний товар ПАТ «Мотор Січ» розрахувався з ТОВ ЦТП «МЕМ» на загальну суму 28030739,14 грн. З них по ланцюгу ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ҐІП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Памір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» - ТОВ ЦТП «МЕМ» було реалізовано ПАТ «Мотор Січ» товар на загальну суму 15534018 грн. Перевіркою встановлено відсутність реальності поставок товарів (робіт, послуг) по ланцюгу постачання від платників податків ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ПП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Ламір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» до ТОВ ЦТП «МЕМ» за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р., у звязку з чим податковим органом зроблено висновок про відсутність поставки товарів (робіт, послуг) від ТОВ ЦТП «МЕМ» до контрагента-покупця - ПАТ «Мотор Січ». Документальне підтвердження проведених господарських операцій з вищезазначеними підприємствами відповідач не визнав, зважаючи на те, що оскільки фактично здійснення господарських операцій не було, то надані до перевірки документи, не можуть вважатися первинними для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх оформлених реквізитів таких документів, що передбачені законодавством. Також на думку контролюючого органу позивач діяв без належної обачності і йому мало бути відомо фактичний та адміністративно-майновий стан його постачальників, умови ведення цими підприємствами господарської діяльності та порушення, які ними допускались. Таким чином, за твердженнями відповідача діяльність підприємства була спрямована на здійснення операцій, повязаних з отриманням податкової вигоди переважно з контрагентами-посередниками, які не виконували своїх податкових зобовязань та порушували приписи господарського та цивільного законодавства.
Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Перевіркою встановлено порушення вимог чинного законодавства України, зокрема:
- п. 198.1, п.198.6 ст.. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-УІ (із змінами та доповненнями) занижено суми податку на додану вартість на загальну суму 25 518,00 грн. у т.ч. за липень 2013 р. на суму 2 817,00 грн., у т.ч. за серпень 2013р. 7 970,00 Грн., у т.ч. вересень 2013р. на суму 624,00 грн., у т.ч. за жовтень 2013 р. 8405,00 грн., у т.ч. за грудень 2013 р. 5 702,00 грн.;
- п.п. 14.1.36, 14.1.231, ст. 134, п. 138.1 ст. 138 п.п.135.5.4. п. 135.5 ст. 135 п. 138.2 ст. 138 та п.п.139.1.9 п. 139.1 ст.139 ПКУ від 02.12.2010 р. №2755-УІ (зі змінами та доповненнями) занижено суми податку на прибуток на загальну суму 2910912,0 грн. в т.ч. за 2013р. на суму 1744625,0 грн., в т.ч. за 2014 р. на суму 1166287,00 грн.
З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ "Центр Технічної підтримки "МЕМ" та ТОВ «Порта М» (ТОВ «Транс-Компані») було укладено договір № 184/06-Т від 25.06.2012р., предметом якого є отримання транспортних послуг з перевезення вантажів. На підставі замовлень на перевезення були узгоджені маршрут, автомобіль та вартість кожного перевезення. Щомісячно складались акти здачі-приймання наданих послуг, з яких формувалась вартість фактичного перевезення.
На підтвердження правомірності формування витрат та податкового кредиту позивач надав наступні документи: податкові накладні №917 від 30.07.2013р., №881 від 30.08.2013р., № 821 від 10.09.2013р., № 843 від 23.10.2013р., № 844 від 28.10.2013р., № 845 від 30.10.2013р., № 699 від 30.12.2013р., № 700 від 30.12.2013р., розрахунки вартості перевезень вантажу до договору №184/06-Т від 25.06.2012р., товаро-транспортні накладні, акти приймання-сдачі виконаних робіт, платіжні доручення № 45 від 29.01.2014 року на суму 34 215,00 грн., № 2 від 01.11.2013 року на суму 46 905,20 грн., № 3 від 29.01.2014 року на суму 4 791,00 грн., № 10 від 23.12.2013 року на суму 45 639,00 грн., № 15 від 30.08.2015 року на суму 16 900,80 грн., № 4 від 29.10.2013 року на суму 355,00 грн., № 2 від 02.10.2013 року на суму 4 303,80 грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, зокрема, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно та розсудливо.
Статтею 75 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI встановлено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.
Пунктами 11.5 - 11.7 Правил оформлення документів на перевезення, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363 встановлено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику. У тих випадках, коли в товарно-транспортній накладній немає можливості перерахувати всі найменування вантажу, підготовленого для перевезення, до такої накладної Замовник додає документ довільної форми з обов'язковим зазначенням відомостей про вантаж (графи 1-10 товарно-транспортної накладної). У цих випадках в товарно-транспортній накладній зазначається, що до неї додається як товарний розділ документ, без якого товарно-транспортна накладна вважається недійсною і не може використовуватись для розрахунків із Замовником.
Водночас відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Аналіз вищевикладених норм податкового законодавства показує, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання послуг із метою їх використання в господарській діяльності. Тому податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтвердженні належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити, визначені в п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.
Відповідно до п. 201.8 ст. 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Документи, на які посилається податкова у своєму акті перевірки є первинними документами в розумінні закону, які належить складати для даного виду господарських операцій.
Отже, для підтвердження правомірності формування платником податків витрат та податкового кредиту були надані первинні, розрахункові документи, податкові накладні. Транспортування товару підтверджується товарно-транспортними накладними, замовленнями на перевезення. Інших документів, які б підтверджували право платника податків на податковий кредит, закон не вимагає.
Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 03.09.2015р. № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток за основним платежем на суму 2910912,00грн. та застосовано фінансову санкцію у розмірі 1455456,00 грн., суд зазначає наступне.
22.01.2014р. між ТОВ Індекс-К» (Постачальник) та ТОВ «ЦТП «МЕМ» (Покупець) було укладено договір поставки №38, предметом якого є передача Постачальником у власність Покупця товару в кількості, строки та по цінам, у відповідності до виписаних накладних, та зобовязання Покупця прийняти та оплатити товар. На підставі вказаного договору, було придбано товар на загальну суму 921833,15 грн., в т.ч. ПДВ 153638,86 грн. На виконання умов договору було складено наступні документи: видаткова накладна № 000046 від 04.02.2014 року на суму 232 116,35 грн., в т.ч. ПДВ 38 686,06 грн., податкова накладна № 15 від 04.02.2014 року, № 000159 від 26.02.2014 року на суму 64 917,99 грн., в т.ч. ПДВ 10 819,67 грн., податкова накладна № 231 від 26.02.2014 року, № 000288 від 11.03.2014 року на суму 32 742,54 грн., в т.ч. ПДВ 5457,09 грн., податкова накладна № 70 від 11.03.2014 року, № 000435 від 28.03.2014 року на суму 592 056,28 грн., в т.ч. ПДВ 98 676,05 грн., податкова накладна № 248 від 28.03.2014 року, платіжні доручення № 283 від 06.05.2014 року на суму 204 301,08 грн., № 525 від 11.08.2014 року на суму 425 348,56 грн., № 283 від 06.05.2014 року на суму 204 301,08 грн., № 119 від 28.02.2014 року на суму 23 211,64 грн., № 258 від 28.04.2014 року на суму 62 479,88 грн., № 187 від 28.03.2014 року на суму 6 492,00 грн., № 452 від 14.07.2014 року на суму 200 000,00 грн. та специфікації. Оплата за товар підтверджується платіжними дорученнями.
01.04.2014 року між ТОВ «Діал+» та ТОВ «ЦТП «МЕМ» було укладено договір № АТ 4/04/01, за яким ТОВ «Діал+» надавало, а ТОВ «ЦТП «МЕМ» отримувало транспортні послуги з перевезення вантажів. На виконання вказаного договору було складено акти здачі-приймання наданих послуг №ОУ-000453 від 30.04.2014року, №ОУ-000969 від 31.05.2014року, розрахунки вартості перевезень вантажу до договору, а також виписані податкові накладні № 846 від 30.04.2014 року на суму 20 854,68 грн., в т.ч. ПДВ 3475,78 грн. та № 815 від 31.05.2014 року на суму 12 750,96 грн., в т.ч. ПДВ 2 125,16 грн. Оплата за товар підтверджується платіжними дорученнями.
28.08.2012 року між ТОВ «С.Т.С.-Січ» (Постачальник) та ТОВ «ЦТП «МЕМ» (Покупець) було укладено договір №96/08/12, предметом якого є передача Постачальником у власність Покупця товару в кількості, строки та по цінам, у відповідності до накладної та зобовязання Покупця прийняти та оплатити товар. На підставі вказаного договору було придбано товар на загальну суму 1260030,90 грн., в т.ч. ПДВ 210005,16 грн. На виконання умов договору було складено наступні документи: видаткова накладна № 0501-1 від 05.01.2013 року на суму 54 586,60 грн., в т.ч. ПДВ 9097,77 грн., податкова накладна № 38 від 05.01.2013 року, видаткова накладна № 0901-2 від 09.01.2013 року на суму 54 806,70 грн., в т.ч. ПДВ 9134,45 грн., податкова накладна № 51 від 09.01.2013 року, видаткова накладна № 1101-3 від 11.01.2013 року на суму 59 951,20 грн., в т.ч. ПДВ 9991,87 грн., податкова накладна № 72 від 11.01.2013 року, видаткова накладна № 1201-1 від 12.01.2013 року на суму 14 971,14 грн., в т.ч. ПДВ 2494,19 грн., податкова накладна № 79 від 12.01.2013 року, видаткова накладна № 0102-17 від 01.02.2013 року на суму 59 079,23 грн., в т.ч. ПДВ 9846,54 грн., податкова накладна № 29 від 01.02.2013 року, видаткова накладна № 0502-19 від 05.02.2013 року на суму 53 187,71 грн., в т.ч. ПДВ 8864,62 грн., податкова накладна № 51 від 05.02.2013 року, видаткова накладна № 0602-8 від 06.02.2013 року на суму 56 947,44 грн., в т.ч. ПДВ 9491,24 грн., податкова накладна № 52 від 06.02.2013 року, видаткова накладна № 0702-2 від 07.02.2013 року на суму 42 642,30 грн., в т.ч. ПДВ 7107,05 грн., податкова накладна № 53 від 07.02.2013 року, видаткова накладна № 0802-5 від 08.02.2013 року на суму 57 858,67 грн., в т.ч. ПДВ 9643,11 грн., податкова накладна № 66 від 08.02.2013 року, видаткова накладна № 1102-10 від 11.02.2013 року на суму 59 829,72 грн., в т.ч. ПДВ 9971,62 грн., податкова накладна № 86 від 11.02.2013 року, видаткова накладна № 1102-3 від 12.02.2013 року на суму 58 747,66 грн., в т.ч. ПДВ 9791,28 грн., податкова накладна № 87 від 12.02.2013 року, видаткова накладна № 1302-3 від 13.02.2013 року на суму 45 894,77 грн., в т.ч. ПДВ 7649,13 грн., податкова накладна № 92 від 13.02.2013 року, видаткова накладна № 1402-3 від 14.02.2013 року на суму 59 040,18 грн., в т.ч. ПДВ 9840,03 грн., податкова накладна № 103 від 14.02.2013 року, видаткова накладна № 1502-8 від 15.02.2013 року на суму 59 467,74 грн., в т.ч. ПДВ 9911,29 грн., податкова накладна № 118 від 15.02.2013 року, видаткова накладна № 1802-10 від 18.02.2013 року на суму 57 537,98 грн., в т.ч. ПДВ 9589,66 грн., податкова накладна № 136 від 18.02.2013 року, видаткова накладна № 1902-7 від 19.02.2013 року на суму 59 973,96 грн., в т.ч. ПДВ 9995,66 грн., податкова накладна № 137 від 19.02.2013 року, видаткова накладна № 200-8 від 20.02.2013 року на суму 58 585,20 грн., в т.ч. ПДВ 9759,70 грн., податкова накладна № 139 від 20.02.2013 року, видаткова накладна № 2102-8 від 21.02.2013 року на суму 59 947,63 грн., в т.ч. ПДВ 9991,27 грн., податкова накладна № 158 від 21.02.2013 року, видаткова накладна № 2202-4 від 22.02.2013 року на суму 56 827,50 грн., в т.ч. ПДВ 9471,25 грн., податкова накладна № 164 від 22.02.2013 року, видаткова накладна № 2502-11 від 25.02.2013 року на суму 58 062,74 грн., в т.ч. ПДВ 9677,12 грн., податкова накладна № 186 від 25.02.2013 року, видаткова накладна № 2602-4 від 26.02.2013 року на суму 59 222,58 грн., в т.ч. ПДВ 9870,43 грн., податкова накладна № 187 від 26.02.2013 року, видаткова накладна № 2702-5 від 27.02.2013 року на суму 58 505,26 грн., в т.ч. ПДВ 9750,88 грн., податкова накладна № 213 від 27.02.2013 року, видаткова накладна № 2802-11 від 28.02.2013 року на суму 54 384,00 грн., в т.ч. ПДВ 9064,00 грн., податкова накладна № 240 від 28.02.2013 року. Оплата за товар підтверджується наступними платіжними дорученнями: № 2 від 14.01.2013 року на суму 250 000,00 грн., № 1 від 28.01.2013 року на суму 150 000,00 грн., № 1 від 31.01.2013 року на суму 100 000,00 грн., № 1 від 19.02.2013 року на суму 433 040,00 грн., № 4 від 26.02.2013 року на суму 145 218,79 грн., № 1 від 06.02.2013 року на суму 135 482,00 грн., № 1 від 27.03.2013 року на суму 86 100,00 грн., № 3 від 08.07.2013 року на суму 200 000,00 грн., № 13 від 02.04.2013 року на суму 44 097,00 грн., № 1 від 01.08.2013 року на суму 100 000,00 грн., № 6 від 16.08.2013 року на суму 86 615,26 грн., № 7 від 12.08.2013 року на суму 200 000,00 грн., № 2 від 25.07.2013 року на суму 250 000,00 грн., № 2 від 19.07.2013 року на суму 150 000,00 грн.
Відповідно до договорів з ПАТ «Мотор Січ» позивачем було відвантажено ТМЦ за перевіряємий період на загальну суму 27794322,82 грн., про що зазначено в акті перевірки. За придбаний товар ПАТ «Мотор Січ» розрахувався з ТОВ ЦТП «МЕМ» на загальну суму 28030739,14 грн. Перевіркою встановлено, що з них по ланцюгу ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ҐІП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Памір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» - ТОВ ЦТП «МЕМ» було реалізовано ПАТ «Мотор Січ» товар на загальну суму 15534018,00 грн. Тобто, кошти які надійшли від покупців, по ланцюгу постачання послуг, ПАТ «Мотор Січ», на думку податкового органу, є безповоротною фінансовою допомогою в розмірі 15534018,00 грн.
Проте, з таким висновком податкового органу погодитися не можливо, з огляду на наступне.
Господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (п.14.1.36 Податкового кодексу України).
Згідно п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:
витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:
інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;
крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
138.1.1. Витрати операційної діяльності включають:
собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку;
витрати банківських установ, до яких відносяться:
а) процентні витрати за кредитно-депозитними операціями, в тому числі за кореспондентськими рахунками та коштами до запитання, цінними паперами власного обігу;
б) комісійні витрати, в тому числі за кредитно-депозитними операціями, розрахунково-касове обслуговування, інкасацію та перевезення цінностей, операціями з цінними паперами, операціями на валютному ринку, операціями з довірчого управління;
в) від'ємний результат (збиток) від операцій з купівлі/продажу іноземної валюти та банківських металів;
г) від'ємне значення курсових різниць від переоцінки активів та зобов'язань у зв'язку зі зміною офіційного курсу національної валюти до іноземної валюти відповідно до підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 цього Кодексу;
ґ) суми страхових резервів, сформованих у порядку, передбаченому статтею 159 цього Кодексу;
д) суми коштів (зборів), внесені до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб;
е) витрати з придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги (факторинг);
є) витрати, пов'язані з реалізацією заставленого майна;
ж) інші витрати, прямо пов'язані зі здійсненням банківських операцій та наданням банківських послуг;
з) інші витрати, передбачені цим розділом.
Пунктом 135.5.4. ст.135 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що інші доходи включають, зокрема, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи.
Безповоротна фінансова допомога - це:
сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів;
сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості;
сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності;
основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних);
сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги. (п.14.1.257 Податкового кодексу України).
Аналіз наведених правових норм вказує на те, що законодавством віднесення товару до безоплатно наданого або віднесення суми заборгованості за товар до безповоротної фінансової допомоги повязується відповідно з видом та змістом договору, за яким передано товар, та спливом строку позовної давності щодо стягнення заборгованості за такий товар, а не відсутністю поставок товарів (робіт, послуг) по ланцюгу постання від платників податків ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ПП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Ламір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» до ТОВ ЦТП «МЕМ» за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р. та відсутності поставки товарів (робіт, послуг) від ТОВ ЦТП «МЕМ» до ПАТ «Мотор Січ».
З огляду на викладене, висновок відповідача про обовязок позивача здійснити коригування валових витрат у звязку з придбанням безоплатно переданого товару шляхом відповідного збільшення валового доходу є необґрунтованим.
Висновок відповідача про обовязок позивача додатково включити до складу валового доходу вартість товару як безповоротної фінансової допомоги є також необґрунтованим.
Частиною 1 ст. 173 ГК України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо) або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 ГК України господарське зобов'язання може виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду
Згідно ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.
Пленум Верховного Суду України в п. 18 Постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:
1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;
2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо».
Таким чином, законодавством відокремлено порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачено наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.
Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність вчинення зобов'язання і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Умисел юридичної особи в даному випадку визначається умислом тієї особи, що укладала угоду, на підставі якої виникло таке зобов'язання.
Доказів наявності умислу у сторін спірних договорів на укладання їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (вирок суду про притягнення сторін цього договору до кримінальної відповідальності тощо) відповідач не надав.
Незнаходження контрагентів позивача за юридичними адресами не можуть слугувати доказами спрямованості умислу позивача та ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ПП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Ламір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» на порушення публічного порядку при укладанні спірних договорів.
Крім того, зміст акту перевірки вказує на те, що фактично підставою для того, щоб вважати спірні договори нікчемними є твердження відповідача про відсутність у контрагентів позивача необхідних умов для здійснення господарських операцій та не створення цими договорами реального настання правових наслідків.
Проте вказані обставини у відповідності зі статтею 234 ЦК України є ознаками фіктивного правочину, який може бути визнаний судом недійсним, і не вказують на нікчемність такого правочину.
Відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Разом з тим, ст.61 Конституції України передбачено, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому органи державної податкової служби України не позбавлені права та можливості вжити необхідних заходів у тому числі примусового характеру до порушників податкового законодавства ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ПП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Ламір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» (анулювати реєстрацію платника ПДВ, донарахувати суму податку, звернутися до суду з позовом про скасування державної реєстрації тощо).
Чинним законодавством України не передбачено обов'язку покупця (замовника), а також не надано йому права перевіряти достовірність даних, які вказуються продавцем (виконавцем) в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності по податках та обов'язкових платежах. Це саме стосується і перевірки покупцем (замовником) намірів продавця (виконавця) щодо сплати ним державі податків.
При цьому наявність окремих недоліків у складенні первинних документів у разі, якщо вони не перешкоджають ідентифікації учасників операції та встановленню її змісту, не може бути підставою для висновку про недійсність таких документів.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.
Тобто, системний аналіз вказаної норми показує, що лише в разі фактичного здійснення господарської операції документ може вважатися первинним та тим самим підтверджувати реальність проведення такої господарської операції. Тому, якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку, навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. А для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, яка має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Таким чином, обставини, наведені відповідачем у акті перевірки, є недостатніми для висновку про наявність підстав для того, щоб вважати договори, укладені позивачем з ТОВ «С.Т.С. - Січ», ТОВ «Порта М», ТОВ «Демпікс», ТОВ «Ніколь», ПП «Новобуд Світ», ТОВ «Флеш Сістем», ПП «Брокінвест К», ТОВ «Бізнес Формат», ТОВ «Велстар», ТОВ «Білтекс», ТОВ «Ламір», ТОВ «ОСОБА_2 +», ТОВ «Індекс К», ТОВ «Персона К» є нікчемними на підставі статті 228 ЦК України і відповідно для нарахування податкових зобовязань та штрафних санкцій.
Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач не довів правомірність винесення ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Данні документів наданих позивачем, які підтверджують проведення господарських операцій, не спростовані.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ст. 94, 158-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов задовольнити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 26 жовтня 2015 року

Суддя ОСОБА_1