Справа № 820/10335/15
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

23 грудня 2015 р. № 820/10335/15

Харківський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Тітова О.М.,

суддів Панченко О.В., Бадюкова Ю.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Костіної А.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача та третьої особи - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року №578-15; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 23.09.2015 року він отримав повідомлення від головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №49 від 18.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У повідомленні зазначено, що підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є рішення Державної міграційної служби № 578-15 від 07.09.2015 року, відповідно до якого йому відмовлено, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні. На думку позивача, відповідач, приймаючи рішення, належним чином не вивчив та не проаналізував інформацію, що може бути доказом наявності умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Таким чином, позивач вважає оскаржуване рішення Державної міграційної служби України необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку із чим просив позов задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги та доводи заявленого позову підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача та третьої особи, Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області, надав до суду письмові заперечення, позиція яких повністю зібгається з викладеною в судовому засіданні, де вказав, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, оскільки подана громадянином заява є необґрунтованою, адже не містить, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" умов. На думку відповідача, у спірних правовідносинах відсутні підстави, з якими закон пов'язує можливість набуття особою статусу біженця чи особи, котра потребує додаткового захисту. Заявником не надано до органу міграційної служби жодних нових доказів, які б свідчили про його переслідування на Батьківщині. Крім того, ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_4 звертався до органів міграційної служби у 2009 році. Враховуючи, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року та не має підстав для визнання біженцем відповідно до умов, передбачених п. 1 ч. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Посилаючись на викладені вище мотиви, представник відповідача та третьої особи, просив суд відмовити в задоволенні позову.

Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи судом встановлено, що позивач, громадянин ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_5 17.07.2014р. звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України прийнято рішення №578-15 від 07.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 57).

З висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_5, колегією суддів встановлено, що в ОСОБА_3 він товаришував з вірменами, й таким чином познайомився із християнством та вирішив дізнатися більше, проте закони ісламу не визнають християнства та християн не вважають за людей, піддають образам та переслідують. Не пройшло і декількох місяців після того як позивач ставі християнином, басіджи (басіджи воєнізовані проурядові загони) зрозуміли, що позивач має стосунки із вірменами та почали переслідувати та навіть погрожувати.

Позивач 06.10.2007 року прийняв православну віру, хрестившись в храмі Святого рівноапостольного князя Володимира в м. Дніпропетровськ.

Судовим розглядом встановлено, що у 2008 році він звертався до органів міграційної служби України із заявою про надання статусу біженця, проте йому відмовлено у визнанні біженцем, у зв'язку із чим позивач звернувся до суду. Проте, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 05.11.2009 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду, відмовлено в задоволенні адміністративного позову.

На підставі наданих ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_5 відомостей, співробітники Державної міграційної служби України дійшли висновку, що заява необґрунтована та у заявника відсутні умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI (в редакції від 13.05.2014 року).

Відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту":

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Крім того, відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності, або. якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців: а) расової належності, б) релігії, в) національності (громадянства), г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів);

4) неможливістю або небажанням користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, аналізуючи вище наведене, колегія суддів дійшла висновку, що під час вирішення питання щодо надання статусу біженця органами міграційної служби повинні враховуватися всі чотири підстави зазначені в Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу до неї 1967 року.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно п. 5.1 є) Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які затвердженні наказом МВС України №649 від 07.09.2011 року, оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країні походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Відповідно до п. 1.2 Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Дослідивши висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складений головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області, який слугував підставою для прийняття оскаржуваного рішення №49 від 18.09.2015 року, колегією суддів встановлено, що відмовляючи у наданні статусу біженця або особи, що потребує додаткового або тимчасового захисту міграційний орган посилався на загальну інформацію, що дає підстави дійти висновку, що міграційний орган не в повному об'ємі дослідив ситуацію, яка склалась в країні походження позивача, що в подальшому призвело до хибного висновку про відсутність загрози життю позивача в його рідній країні.

Відповідно до п. 6.1, 6.2 Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право:

а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював

розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника,

отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого

рішення за заявою;

в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів

місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності

інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи.

Частиною 3 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI (в редакції від 13.05.2014 року), у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Згідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI (в редакції від 13.05.2014 року), за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що приймаючи оскаржуване рішення третя особа, при дослідженні обставин, користувались положеннями п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в редакції від 06.11.2012 року, чинній на момент подання заяви та прийняття оскаржуваного рішення, і досліджувала лише ті обставини, які закріплені в старій редакції Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Щодо посилань відповідача про ненадання позивачем належних та достовірних доказів у підтвердження обґрунтованості свого звернення про надання йому статусу біженця та особи, які потребують додаткового або тимчасового захисту, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25.06.2009 року №1: при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження; суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях; ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою; при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Аналізуючи вище наведені норми діючого законодавства України, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи рішення від 07.09.2015 року №578-15 про відмову у визнанні ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, Державна міграційна служба України не дослідила належним чином всіх обставин справи, а тому, прийшла до передчасного висновку про відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів знаходить адміністративний позов таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом скасування рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року №578-15 та зобов'язання Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 року №578-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_3 Сеєд ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2015 року.

Головуючий Суддя Тітов О.М.

Судді Панченко О.В.

ОСОБА_6