Справа № 826/15818/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 грудня 2015 року № 826/15818/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інсайд Груп» до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь», Приватне підприємство «Виробничо комерційна фірма «Інтар» про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Інсайд Груп» (далі по тексту також позивач) з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (надалі також відповідач1), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 (надалі також відповідач2), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» (надалі також третя особа1), Приватне підприємство «Виробничо комерційна фірма «Інтар» (надалі також третя особа2), в якому просило:

- визнати протиправним та скасувати рішення (повідомлення) № 5604/16 від 30.06.2015 року Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1, який діяв на підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 61 від 19.03.2015 р. «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь»» та рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 116 від 15.06.2015 р. «Про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», щодо визнання нікчемним Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 353;

- зобов'язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 утриматись від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 353;

- зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб утриматись від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 353.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що Договір купівлі продажу квартири від 19.03.2015 року не має ознак нікчемності встановлених Законом, а тому Повідомлення є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Більш того, звертав увагу суду на те, що у Повідомленні не наведено посилань на те, які саме умови Договору купівлі продажу квартири створюють ознаки нікчемності, натомість наведені посилання тільки на положення Закону. При цьому, зазначав, що подальше застосування наслідків нікчемності Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року завдасть безумовної шкоди позивачеві як власнику вищезгаданого нерухомого майна. З огляду на викладене позивач просив позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідач проти задоволення позову заперечував та зазначав, що оскільки повідомлення про нікчемність містить посилання на конкретні норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (п.п. 1, 5, 7 ч. 3 ст. 38), у якій зазначено підстави нікчемності (єдина необхідна обов'язкова та достатня ознака повідомлення), що в свою чергу виключає можливість визнання його протиправним та скасування.

Представник третьої особи1 - Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» проти задоволення позову заперечував з мотивів відповідності рішення (повідомлення) № 5604/16 від 30.06.2015 року про визнання нікчемним Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, приписам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Представник третьої особи2 - Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Інтар» надав до суду пояснення, згідно яких повідомляв суд про те, що дії Голови Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» щодо укладення 19 березня 2015 року Договору купівлі-продажу квартири є правомірними і вчиненими в межах повноважень, передбачених чинним законодавством України та Статутом ПАТ «Банк «Київська Русь», відтак доводи відповідача про нікчемність Договору купівлі-продажу квартири з підстав, передбачених п. 2 та п. 7 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є необґрунтованим, з огляду про що третя особа2 позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

29.10.2015 в судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Матеріали справи свідчать, що 01 липня 2015 року між TOB «Інсайд Груп» та ПП «ВКФ «Інтар» укладено Договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, який зареєстровано в реєстрі за № 658.

Відповідно до умов Договору ПП «ВКФ «Інтар» передало у власність (продало), а TOB «Інсайд Груп» прийняло у власність (купило) квартиру за номером 4 (чотири) у будинку за номером 9 (дев'ять) по вулиці Хорива у місті Києві загальною площею 71,9 (сімдесят одна ціла дев'ять десятих) квадратних метрів, житловою площею 36,6 (тридцять шість цілих шість десятих) квадратних метрів (надалі - Квартира). Вартість Квартири (ціна договору) становила 2 030 000,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 2 Договору Квартира, що відчужена за Договором належала ПП «ВКФ «Інтар» на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 за реєстровим № 353 від 19.03.2015 року. Державну реєстрацію права власності на вищевказану Квартиру за ПП «ВКФ «Інтар» в державному реєстрі прав на нерухоме майно проведено 19.03.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2, згідно з Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.03.2015 року за № 35187656, номер запису про право власності: 9111176, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 00.

Рішенням Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» ОСОБА_1 № 5604/16 від 30 червня 2015 року визнано нікчемним Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015p., що укладений між Публічним акціонерним товариством «Банк «Київська Русь» та Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «Інтар».

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю повідомлення відповідача від 30 червня 2015 року № 5604/16 про нікчемність правочинів, звернувся за даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі, є, зокрема, визначення питання щодо правомірності (легальності) повідомлення відповідача про нікчемність правочинів № 5604/16 від 30 червня 2015 року з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завданням адміністративного суду є перевірка Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Фактичні обставини справи свідчать, що постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року № 190 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» до категорії неплатоспроможних», ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «БАНК «КИЇВСЬКА РУСЬ» визнано неплатоспроможним.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Пунктами 3, 4 частини другої статті 37 цього Закону встановлює, що Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право: - продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій; - повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Водночас, відповідно до ч. 2 та п.1 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», протягом дії тимчасової адміністрації Уповноважена особа Фонду зобовязана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Як зазначав відповідач, з метою належного виконання вимог закону, провівши ґрунтовний аналіз правочину Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015p., виявив, що вказаний договір, укладений між Банком та позивачем, є нікчемними, з наступних підстав:

- Банк до дня визнання банку неплатоспроможним, взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, та Банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку (ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За таких обставин, відповідач наполягав на тому, що у межах спірних правовідносин діяв у повній відповідності до приписів чинного законодавства.

Суд критично ставиться до таких доводів відповідача, зважаючи на наступне.

Перелік підстав, за яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, визначено частиною 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобовязаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобовязання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність»;

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Окрім того, суд вважає за доцільне зазначити, що особливості виникнення, зміни та припинення договірних зобовязань, вимоги до правочинів, умови та наслідки їх недійсності регламентовані нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, недійсним є лише правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, яке викладене у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» - нікчемними є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Окрім того, в межах судового розгляду справи встановлено, що Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.09.2015 по справі №910/19792/15, Публічному акціонерному товариству «Банк «Київська Русь» відмовлено у задоволенні позову до Приватного підприємства «Виробничо комерційна фірма «Інтар» про визнання недійсним нікчемного Договору купівлі продажу квартири від 19.03.2015р., - відмовлено повністю.

Відповідачем не надано і у матеріалах справи відсутні належні та допустимі у розумінні статті 70 КАС України докази на підтвердження того, що внаслідок укладення договору з позивачем банк взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим.

Поряд з цим, суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави, наведені в п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», за якими правочин є нікчемним, якщо банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку, при цьому апеляційний суд виходить з такого, що в матеріалах справи не міститься доказів того, що умови спірних договорів передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Вкладом, розміщеним на індивідуальній основі або на більш сприятливих договірних умовах, ніж звичайний, може вважатися лише вклад, який запропонований окремій особі на підставі, зокрема, окремих рішень Уповноважених осіб банку тощо, тобто такі умови не пропонуються публічно невизначеному колу осіб. У разі неприйняття банком будь-яких документів, у яких фіксуються пільги для певних клієнтів банку (відсутності доказів) такі умови договору не можна вважати індивідуальними.

Отже обставини щодо наявності визначених ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» підстав нікчемності правочину не знайшли свого підтвердження, відповідач належних та допустимих доказів щодо цього не надав.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення (повідомлення) № 5604/16 від 30.06.2015 року про визнання нікчемним Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, а отже і наявність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Поряд з цим, позовні вимоги про зобов'язання відповідачів утриматись від вчинення дій щодо застосування наслідків нікчемності Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, задоволенню не підлягають, з огляду про наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Таким чином, зобовязання відповідачів не вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, фактично є втручанням у діяльність субєктів владних повноважень, а відтак не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем2 як субєктом владних повноважень не доведено правомірність спірного рішення.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 128, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення (повідомлення) № 5604/16 від 30.06.2015 року Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ОСОБА_1 про визнання нікчемним Договору купівлі-продажу квартири від 19.03.2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за № 353.

У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур