Справа № 826/25204/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28 грудня 2015 року 16 год. 50 хв. № 826/25204/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Данилишина В.М., суддів Качура І.А., Келеберди В.І., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) 13 листопада 2015 року надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1В.) до Національного банку України (далі - відповідач, Національний банк) про:

- скасування наказу Голови Національного банку від 22 жовтня 2014 року №1827-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Національного банку із 22 жовтня 2014 року з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади" (далі - Закон), п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - оскаржуваний наказ);

- поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника Голови Національного банку;

- стягнення із Національного банку на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи із 22 жовтня 2014 року та до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

- зобовязання Національного банку поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, зокрема, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки оскаржуваний наказ про його звільнення відповідачем оформлено із порушенням норм чинного законодавства.

Відповідною ухвалою суду від 18 листопада 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/25204/15 (далі - справа), яку призначено до розгляду колегією суддів у судовому засіданні 02 грудня 2015 року.

Під час переходу у судовому засіданні 02 грудня 2015 року до розгляду справи по суті представники позивача підтримали позов та просили задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому, на обґрунтування якого надано письмові докази, а представник відповідача не визнав позов та просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, наданих суду разом із доказами на їх обґрунтування.

У тому ж судовому засіданні 02 грудня 2015 року представниками сторін заявлено письмове клопотання про подальший розгляд та вирішення справи за їх відсутності, у порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи доказами.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у судовому засіданні 02 грудня 2015 року судом, згідно з ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У подальшому, до суду через канцелярію від представника позивача надійшли: 04 грудня 2015 року - письмові пояснення по суті позову разом із доказами на їх обґрунтування; 22 грудня 2015 року - письмова заява про зменшення позовних вимог, а саме про:

- визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу;

- зобовязання Національного банку поінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону.

Вказані пояснення та заяву судом, відповідно до ч. 1 ст. 137 КАС України, прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Відповідною ухвалою суду від 25 грудня 2015 року визнано поважними причини пропущення позивачем строку звернення до суду із позовом та йому поновлено такий строк, а також відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залишення позову без розгляду у звязку із пропущенням позивачем строку звернення до суду.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

На підставі рішення Ради Національного банку від 12 грудня 2012 року №27 та наказу Голови Національного банку від 14 грудня 2012 року №26-10-к ОСОБА_1 призначено на посаду першого заступника Голови Національного банку із 17 грудня 2012 року у порядку переведення із публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України".

На підставі рішення Ради Національного банку від 04 квітня 2014 року №4 та наказу Голови Національного банку від 07 квітня 2014 року №560-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника Голови Національного банку із 04 квітня 2014 року зі збереженням раніше встановлених умов оплати праці.

Оскаржуваним наказом ОСОБА_1 звільнено з посади заступника Голови Національного банку із 22 жовтня 2014 року з підстав, передбачених Законом, п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

У звязку з вище викладеними обставинами, департамент персоналу Національного банку зобовязано поінформувати Міністерство юстиції України про звільнення ОСОБА_1 та надати відповідні відомості про застосування до нього заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону.

Підставою для оформлення оскаржуваного наказу, як вбачається з його тексту, є трудова книжка ОСОБА_1

Оскільки, висновки щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_1 заборон, передбачених ст. 1 Закону, у публічному доступі відсутні, він звернувся до Національного банку з метою отримання інформації про підстави звільнення його та застосування до нього заборон.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Національний банк України", Голова Національного банку має пятьох заступників, у тому числі одного першого заступника, які призначаються на посади та звільняються з посад Радою Національного банку за поданням Голови Національного банку.

22 жовтня 2014 року Голова Національного банку звернувся до Ради Національного банку про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади. Рада Національного банку таку згоду надала.

Вище викладену обставину представник відповідача у судовому засіданні визнав, зазначивши, зокрема, що станом на 22 жовтня 2014 року ОСОБА_1 займав посаду заступника Голови Національного банку, тобто, посаду, щодо якої здійснюються заходи очищення влади відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону, у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 4 Закону.

Як зясовано судом протягом розгляду справи та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, 16 жовтня 2014 року ОСОБА_1, керуючись ч. 1 ст. 4 Закону, звернувся до Голови Національного банку із письмовою заявою про те, що він не заперечує проти проведення перевірки відомостей та підстав щодо застосування до нього норм Закону.

При цьому, така перевірка не проводилася, а тому оскаржуваний наказ ОСОБА_1 вважає таким, що оформлений Національним банком із порушенням ст. 20 Закону України "Про Національний банк України".

У ході судового розгляду справи доказів, які б свідчили про оформлення оскаржуваного наказу із дотриманням ст. 20 Закону України "Про Національний банк України", представником відповідача суду не надано.

На підтвердження вище викладених обставин у матеріалах справи містяться копії документів особової справи ОСОБА_1

Суд погоджується із доводами позивача та його представників щодо наявності підстав для задоволення позову, з урахуванням зменшення позовних вимог, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів, а також аналізу наступних норм та обставин.

Так, Закон набрав чинності 16 жовтня 2014 року.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1, п. 2 ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону, очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у ч.ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені ч. 1 ст. 4 цього Закону.

Заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: міністра, керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх першого заступника.

Заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, Премєр-міністра України, Першого віце-премєр-міністра України, віце-премєр-міністра України, міністра, керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх першого заступника, заступника.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону, заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: Премєр-міністра України, Першого віце-премєр-міністра України, віце-премєр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників.

Відповідно до ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону, особи, які перебувають на посадах, визначених у п.п. 1-10 ч. 1 ст. 2 цього Закону, подають керівнику або органу, зазначеному у ч. 4 ст. 5 цього Закону, власноручно написану заяву, у якій повідомляють про те, що до них застосовуються заборони, визначені ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, або повідомляють про те, що до них не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо них відповідно до цього Закону (далі - заява).

Органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої цим Законом, є Міністерство юстиції України.

Міністерство юстиції України не пізніше ніж протягом місяця з дня набрання чинності цим Законом утворює дорадчий громадський орган з питань люстрації при Міністерстві юстиції України для забезпечення здійснення громадського контролю за процесом очищення влади (люстрації), до складу якого повинні входити представники засобів масової інформації та представники громадськості.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 7 Закону, відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України.

Міністерство юстиції України не пізніше ніж на третій день після отримання відомостей, які підлягають внесенню до Реєстру, забезпечує їх оприлюднення на своєму офіційному веб-сайті та вносить їх до Реєстру. Відкритими для безоплатного цілодобового доступу є такі відомості про особу, щодо якої застосовано положення цього Закону: 1) прізвище, імя, по батькові; 2) місце роботи, посада на час застосування положення цього Закону; 3) відомості про стан проходження перевірки особою, а також інформація про надходження висновків про результати перевірки, які свідчать про наявність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених ст. 1 цього Закону; 4) час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена ч. 3 або 4 ст. 1 цього Закону.

Під час судового розгляду справи представники позивача стверджували, що Національним банком направлено до Міністерства юстиції України інформацію, яка не відповідає вимогам ст. 7 Закону в частині стану проходження перевірки та висновків щодо наявності підстав для застосування заборон, передбачених ст. 1 Закону. У такому вигляді інформацію розміщено на веб-сайті Міністерства юстиції України.

Відповідно до ч. 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону, впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в ч. 3 ст. 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених ч. 1 ст. 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: 1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів; 2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

З урахуванням вище викладених норм суд ще раз зазначає, що рішенням Ради Національного банку від 04 квітня 2014 року №4 ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника Голови Національного банку. Наказом Національного банку від 07 квітня 2014 року №560-к ОСОБА_1 призначено на посаду заступника Голови Національного банку.

Отже, у контексті розуміння вище викладених норм та зясованих обставин, суд прийшов до висновку, що дія ст. 3 Закону, у даному випадку, не розповсюджується на ОСОБА_1

Крім того, суд вважає, що у разі застосування до ОСОБА_1 норм Закону матиме місце порушення принципу юридичної визначеності законодавства. Такий принцип вимагає, щоб правові акти заздалегідь оприлюднювалися, діяли на майбутнє, були ясними, простими, точними, чіткими і несуперечливими.

Із практики Європейського суду з прав людини випливає, що критерієм доступності закону є усвідомлення особою того, які саме дії або бездіяльність карає або дозволяє норма, тобто її субєктивна оцінка закону. Важливим завданням держави є гарантування реалізації правових приписів за допомогою необхідних процесуальних механізмів, унеможливлення свавілля з боку державних органів при застосуванні права.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини (пята секція) від 18 грудня 2008 року у справі "Новік проти України" (заява №48068/06), надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності. Вимога "якості закону" у розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод означає, що закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення є обовязковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції.

Крім того, зі змісту Закону вбачається розмежування законодавцем кола посадових осіб, на яких розповсюджується заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону, у залежності від їх функціональних обовязків та повноважень.

Зокрема, під критерії проведення очищення влади (люстрації) підпадають особи, які обіймали посади заступника Міністра внутрішніх справ України, однак законодавцем до списку не внесено осіб, які обіймали посаду першого заступника.

Поряд з цим, до кола осіб, які відповідають цим критеріям, включені особи, які обіймали посаду першого заступника та заступника голови Адміністрації Президента, керівника Державного управління справами, керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики.

Крім того, норми ч. 3 ст. 1 Закону розповсюджуються на перших заступників та заступників голів обласних державних адміністрацій, однак, не розповсюджуються на перших заступників та заступників голів районних державних адміністрацій.

Конституцією України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 (справа №1-17/2005) у справі за конституційним поданням 51 одного народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 (справа №1-25/2010) у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу 8 п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про міліцію", одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме тільки за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто, обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд прийшов до висновку, що протягом судового розгляду справи представники позивача надали суду достатньо належних і допустимих доказів, на підставі яких судом встановлено наявність обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та зясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 24, 25, 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Голови Національного банку України від 22 жовтня 2014 року №1827-к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника Голови Національного банку України із 22 жовтня 2014 року з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

3. Зобовязати Національний банк України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

4. Присудити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) здійснений ним судовий збір у розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Національного банку України (ідентифікаційний код 00032106).

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий суддя В.М. Данилишин

Суддя І.А. Качур

Суддя В.І. Келеберда