Справа № 826/1981/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року м. Київ К/800/8001/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого -Мойсюка М.І.,
суддів:Іваненко Я.Л.,Тракало В.В.,

при секретарі - Буденку В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Національного банку України, третя особа - первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища Національного банку України про скасування наказу та поновлення на роботі, за касаційною скаргою Національного банку України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2013 року і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У вересні 2007 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Національного банку України (далі - НБУ), третя особа - первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» Центрального сховища Національного банку України (далі - Профспілка), в якому просив: визнати незаконним звільнення з роботи у зв'язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України; скасувати наказ Національного банку України від 23 серпня 2007 року № 1073-к (далі - спірний наказ); поновити на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України.

Позов обґрунтовував тим, що у відповідача не було правових підстав для звільнення з роботи за вказаних обставин, відтак саме звільнення і спірний наказ не ґрунтуються на вимогах закону, порушують його права, а тому, посилаючись на ці обставини, ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2013 року позов задоволено частково, скасовано спірний наказ в частині звільнення позивача та зобов'язано НБУ звільнити ОСОБА_4 з 17 листопада 2011 року, в решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року постанову суду першої інстанції, у частині зобов'язання НБУ звільнити ОСОБА_4 з 17 листопада 2011 року скасовано, ухвалено нову постанову, якою поновлено позивача на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей Управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного Банку України з 23 серпня 2007 року, в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх рішення, в частині задоволеного позову, скасувати та відмовити у позові.

В запереченнях позивач вважаючи, що суд повно і всебічно встановив дійсні обставини справи, правильно застосував норми матеріального і процесуального права, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про залишення її без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як встановлено судами і вбачається з матеріалів справи, позивач, починаючи з 2 січня 1992 року працював в НБУ на посаді інкасатора відділу перевезення цінностей управління перевезення цінностей Центрального сховища НБУ.

Постановою НБУ від 29 березня 2007 року № 101 (із змінами, внесеними постановою правління НБУ від 17 травня 2007 року № 183) «Про вдосконалення діяльності Національного банку України з перевезення цінностей та використання приміщень» (далі - постанова НБУ № 101) виключено із структури Центрального сховища НБУ управління, в якому працював позивач і створено управління перевезення цінностей автомобільним транспортом та у його складі відділ здійснення перевезень і відділ технічних засобів захисту та радіозв'язку, а також управління перевезення цінностей залізничним транспортом та у його складі відділ спецвагонного господарства і відділ перевезення цінностей.

На виконання постанови НБУ № 101 видано наказ голови НБУ від 18 травня 2007 року № 67 «Про скорочення штату працівників управління перевезення цінностей та організації інкасації Головного управління Національного банку України по м. Києву і Київській області та управління перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України» (далі - наказ № 67), яким наказано скоротити штат та чисельність, зокрема і управління, в якому працював позивач, а також створено комісію з відбору працівників для укомплектування посад та професій підрозділів з перевезення цінностей у Центральному сховищі НБУ.

16 червня 2007 року позивача ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення і запропоновано такі посади: охоронник 5 розряду третьої команди Загону відомчої охорони; охоронник 4 розряду третьої команди Загону відомчої охорони; оператор мийної установки 3 розряду ремонтної майстерні Господарсько - експлуатаційного управління НБУ; прибиральник службових приміщень відділу організації господарського обслуговування Господарсько - експлуатаційного управління НБУ; підсобний робітник Навчального центру НБУ; старший комірник - заправник автомобільного підприємства Господарсько - експлуатаційного управління НБУ.

22 липня 2007 року від запропонованих посад ОСОБА_4 відмовився.

Спірним наказом від 23 серпня 2007 року позивача звільнено з роботи у зв'язку з скороченням штату працівників та відмовою від працевлаштування на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Окрім цього, судами встановлено, що позивач є членом виборного органу Профспілки, однак така, разом з вищестоящим виборним органом - Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» заперечували проти звільнення ОСОБА_4 з роботи і попередньої згоди на його звільнення не надали.

Так, за приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами 1 і 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини 1 статті 40, частин 1 і 3 статті 49-2 Кодексу законів про працю України колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Під час розгляду справи судами встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що із штатного розпису Центрального сховища НБУ, в якому працював позивач, виведено 104 посади, з них 40 посад інкасаторів, натомість, введено до штатного розпису цього ж структурного підрозділу НБУ 118 посад, з них 47 посад інкасаторів, аналогічних за своїми посадовими обов'язками посаді, яку обіймав ОСОБА_4 до свого звільнення.

Тобто, після реорганізації Центрального сховища НБУ його чисельність фактично збільшилась на 14 посад, в тому числі на 7 посад інкасаторів.

Окрім цього, позивачу не були запропоновані всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, що також встановлено судами і відповідає встановленим обставинам справи.

Зокрема, відповідач у своїх запереченнях на позовну заяву зазначав, що пропозиції стосовно того, яку саме роботу пропонувати працівникові, є виключним правом власника або уповноваженим ним органу. При цьому стверджував, що позивачу було запропоновано іншу роботу з урахуванням його кваліфікації, досвіду та наявності вакантних посад.

Однак, такі твердження відповідача спростовуються матеріалами справи, зокрема, судами встановлено, що в той самий день, 22 липня 2008 року, співробітникам ОСОБА_4, які займали аналогічні з ним посади, було запропоновано посади інкасаторів в новоутвореному управлінні.

Наведене свідчить, що вищевказані посади інкасаторів були вакантні, але не запропоновані позивачу, що не відповідає вимогам вищевказаних правових норм і правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у відповідній постанові його пленуму і судових рішеннях, наприклад, у постанові від 19 травня 2015 року (справа № 21-107а15).

Крім того, частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. Це зобов'язання НБУ не виконала, що є порушенням трудових гарантій позивача, як працівника.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норм матеріального права викладена у постанові Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року (справа № 21-237а11).

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що НБУ, як роботодавець позивача, повинен був вчинити усі необхідні і можливі дії спрямовані на дотримання вимог законодавства стосовно порядку звільнення з роботи, а також захисту трудових прав і гарантій свого працівника перед звільненням.

Разом з тим, відповідач порушив вимоги законодавства, яке регулює спірні правовідносини, звільнивши позивача з роботи на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, тоді як скорочення штату фактично не відбулося, при цьому не запропонував останньому всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації і не виконав свого зобов'язання по працевлаштуванню працівників ліквідованого структурного підрозділу у новоствореному структурному підрозділі, який буде виконувати повноваження (завдання) управління, що ліквідується, про що також правильно зазначили суди.

Правильними є також і висновки судів попередніх інстанції щодо правомірності не врахування відповідачем рішення Профспілки і вищестоящого виборного органу - Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» про ненадання згоди на звільнення позивача, оскільки таке не містило правового обґрунтування відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору.

Вказане відповідає висновку Верховного Суду України, висловленого у його постанові від 19 травня 2015 року (справа № 21-107а15).

Водночас, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на вищевказане судове рішення Верховного Суду України, як на підставу для задоволення касаційної скарги, оскільки обставини справи, яка переглядалась, не є тотожними з обставинами, які встановлені судами у цій справі.

Зокрема, посада, яку обіймав позивач у цій справі є відмінною від посади ОСОБА_5 і, до того ж, не була передбачена штатним розписом у новоствореному управлінні Центрального сховища НБУ.

Також, зазначеним рішенням Верховного Суду України встановлено, що позивач, у справі, яка переглядалась, був звільнений з посади з дотриманням вимог статей 40 та 49-2 Кодексу законів про працю України.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В свою чергу, при застосуванні цієї процесуальної норми варто враховувати наступне.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідних справах, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Одночасно, передбачене частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Адміністративні суди не повинні сприймати як обов'язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях за інших адміністративних, цивільних чи господарських справ.

Для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому слід також враховувати вимоги частин 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України щодо необхідності офіційного з'ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про неправомірність дій відповідача, спрямованих на звільнення ОСОБА_4 та наявність підстав для задоволення позову.

Рішення апеляційного суду відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2013 року і постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.І. Мойсюк

Судді: Я.Л. Іваненко

В.В. Тракало