Справа № 2-а-13091/12/2670
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Самсіна І.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Гуменюка В.І., Коротких О.А., Лященко Н.П., Маринченка В.Л., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л., Терлецького О.О., Яреми А.Г.,-

розглянувши справу за позовом ОСОБА_13 до Національної служби посередництва та примирення в Київській області про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_13 звернулась до суду з позовом до Національної служби посередництва та примирення, у якому з урахуванням уточнення просила: стягнути відшкодування за весь час затримки виплати належної заробітної плати при розрахунку за період з 29 травня 2010 року по 23 січня 2013 року в розмірі 167 530 грн 98 коп.

Суди встановили, що 19 травня 2010 року відповідач видав наказ № 99-к про звільнення позивача з посади начальника відділення Національної служби посередництва та примирення в Київській області відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) за згодою сторін.

28 травня 2010 року позивач звернулася до відповідача із заявою про надання їй матеріальної допомоги на оздоровлення за 2009-2010 роки.

У зв'язку з фактичним виконанням постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 7 червня 2011 року в адміністративній справі № 2а-16627/10/2670, якою зобов'язано Національну службу посередництва та примирення виплатити позивачу допомогу для оздоровлення у розмірі посадового окладу, старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції в м. Києві 27 червня 2013 року виніс постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 32142206, розпочатого постановою від 13 квітня 2012 року про відкриття виконавчого провадження.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 26 липня 2013 року, залишеною без змін ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 14 листопада 2013 року та Вищого адміністративного суду України від 2 грудня 2014 року, у задоволені позову відмовив.

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_13 звернулася до Верховного Суду України із заявою про її перегляд, посилаючись на неоднакове застосування судами касаційної інстанції статей 116, 117 КЗпП, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня та 1 квітня 2015 року (справи №№ 6-44155св14, 6-2519св15 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування статей 116, 117 КЗпП.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка розглядається, касаційний суд, погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, зазначив, що суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що сума заборгованості по виплаті ОСОБА_13 допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу на час звільнення позивача не була нарахована, а судом було зобов'язано Національну службу посередництва та примирення виплатити ОСОБА_13 допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу. Тому правових підстав для застосування наслідків, передбачених статтею 117 Кодексу законів про працю не має.

В наданій на порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року (справа № 6-2519св15), на яку посилається заявник, цей суд, залишаючи без змін рішення апеляційного суду, зазначив, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що з вини відповідача з позивачем не було проведено повного розрахунку під час звільнення, зокрема не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, сума якої виплачена на підставі судового рішення лише 23 червня 2014 року, а відтак на користь ОСОБА_4 піддягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи. Суд апеляційної інстанції правильно застосував положення норм матеріального права і дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 березня 2015 року (справа № 6-44155св14), на яку заявник посилається як на підставу для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 2 грудня 2015 року, не можна вважати такою, що дає підстави для перегляду справи Верховним Судом України, у зв'язку з тим, що цим рішенням не розв'язано спір по суті, а скасовано рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення питання про стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплат, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з огляду на наявність неповноти встановлення обставин справи, а відтак ухвала не містить висновків щодо правомірності застосування статей 116, 117 КЗпП.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях судів касаційної інстанції дозволяє дійти висновку, що йдеться про застосування одних і тих самих норм матеріального права, але різне вирішення справ зумовлене відмінними між собою фактичними обставинами, правильність встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Таким чином, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі

постановила:

У задоволенні заяви ОСОБА_13 відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.Л. Самсін
Судді:О.Ф. ВолковМ.І. Гриців
В.І. ГуменюкО.А. Коротких
Н.П. ЛященкоВ.Л. Маринченко
О.Б. ПрокопенкоЯ.М. Романюк
Ю.Л. СенінО.О. Терлецький
А.Г. Ярема