Справа № 825/2565/14
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоГриціва М.І.,
суддів:Барбари В.П., Берднік І.С., Волкова О.Ф., Ємця А.А., Жайворонок Т.Є., Колесника П.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Лященко Н.П., Маринченка В.Л., Охрімчук Л.І., Панталієнка П.В., Потильчака О.І., Прокопенка О.Б., Романюка Я.М., Самсіна І.Л., Сеніна Ю.Л., Сімоненко В.М.,Терлецького О.О., Шицького І.Б., Яреми А.Г., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвест-Борзна» (далі - ТОВ) до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області (далі - управління ДВС) про визнання протиправними та скасування постанов,

установила:

У липні 2014 року ТОВ звернулося до суду з позовом, у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС від 23 липня 2014 року ВП № 42780787 про виведення в окреме виконавче провадження для подальшого виконання постанови від 9 квітня 2014 року № 42780787 про стягнення виконавчого збору та постанову від 24 липня 2014 року ВП № 44157889 про відкриття виконавчого провадження з виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Вимоги мотивувало тим, що у разі коли стягувач подає державному виконавцю заяву про повернення йому виконавчого документа на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), що унеможливлює подальше примусове виконання рішення суду про стягнення присудженої суми, державний виконавець не вправі приймати рішення про виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме провадження та відкрити виконавче провадження за такою постановою.

Чернігівський окружний адміністративний суд постановою від 7 серпня 2014 року, яку Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 18 листопада 2014 року та Вищий адміністративний суд України ухвалою від 19 травня 2015 року залишили без змін, у задоволенні позову відмовив. Суд зазначив, що державний виконавець під час виділення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору та винесення постанови про відкриття виконавчого провадження по його стягненню діяв обґрунтовано, розсудливо та своєчасно, чим не допустив порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Не погоджуючись з ухвалою суду касаційної інстанції, ТОВ звернулось із заявою про її перегляд Верховним Судом України з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України статті 28, частини п'ятої статті 47 Закону № 606-XIV, підпункту 3.7.1 пункту 3.7 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року № 512/5 у подібних правовідносинах. Просить ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2015 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року та постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 7 серпня 2014 року скасувати, провадження в адміністративній справі закрити.

На підтвердження неоднаковості у правозастосуванні посилається на постанови Вищого господарського суду України від 15 лютого 2012 року і 24 квітня 2013 року (справи №№ 3/76-34/303, 19/82 відповідно) та ухвалу Вищого спеціалізованого суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 лютого 2014 року (справа № 6-49403св13), у яких, на переконання заявника, по-іншому і правильно застосовані названі ним норми матеріального права.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, перевіривши наведені у заяві доводи, дійшла висновку про таке.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

У частині першій статті 181 цього Кодексу передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отож, якщо закон встановлює інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, юрисдикція адміністративних судів на розгляд спорів зазначеної категорії не поширюється.

За частинами четвертою-п'ятою статті 82 Закону № 606-XIV рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За правилами статті 1212 Господарського процесуального кодексу України суди розглядають у порядку господарського судочинства справи щодо оскарження дії чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Як убачається із матеріалів справи, спірні правовідносини виникли щодо дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС про виділення в окреме провадження постанови про стягнення виконавчого збору та відкриття виконавчого провадження з його стягнення. З позовом на ці дії звернулося ТОВ, яке було стороною у спорі, що вирішувався господарським судом. На підставі наказу цього суду було відкрито виконавче провадження про стягнення присудженої суми, а потім виділено в окреме провадження оскаржену вимогу про стягнення виконавчого збору.

З наведеного нормативного регулювання з огляду на фактичні обставини справи вбачається, що незгода сторони з діями державного виконавця у виконавчому провадженні, відкритому за виконавчим документом, виданим господарським судом, не може бути предметом розгляду за правилами КАС.

Отже, не обговорюючи питання правильності застосування судами окремих норм Закону № 606-XIV, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах та Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що за описаної правової ситуації неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 82 Закону № 606-XIV щодо визначення суду як «суду, встановленого законом», до юрисдикції якого належить зазначений вище спір. Суть цих положень зводиться до того, що суд, який розглянув справу не своєї юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З огляду на те, що спір за позовом ТОВ суди хибно розглянули за правилами адміністративного судочинства, всі ухвалені у цій справі судові рішення підлягають скасуванню, а провадження - закриттю відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС.

Керуючись статтями 241−243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах та Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

постановила:

Заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Агроінвест-Борзна» задовольнити.

Ухвалу Вищого адміністративного суду України від 19 травня 2015 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 листопада 2014 року та постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 7 серпня 2014 року скасувати, провадження в адміністративній справі закрити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: В.П. Барбара І.С. Берднік

О.Ф. Волков А.А. Ємець

Т.Є. Жайворонок П.І. Колесник

О.А. Коротких О.В. Кривенда

Н.П. Лященко В.Л. Маринченко

Л.І. Охрімчук П.В. Панталієнко

О.І. Потильчак О.Б. Прокопенко

Я.М. Романюк І.Л. Самсін

Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко

О.О. Терлецький І.Б. Шицький

А.Г. Ярема