Справа № 825/3790/15-а
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року м. Чернігів Справа № 825/3790/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Падій В.В.,

суддів Дякова В.І.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення і зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

14.12.2015 громадянин ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, Державної міграційної служби України, в якому просить суд визнати протиправним та зобовязати Державну міграційну службу України скасувати рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.09.2015 № 652-15; зобовязати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним наказом Закарію Хуссейн Рубел було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього закону. Зазначене рішення відповідача вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки воно не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови, прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити та зазначив, що Державна міграційна служба України при винесенні відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладеної у рішенні від 07.09.2015 № 652-15, діяло у межах своїх повноважень і виконувало усі передбачені Законом заходи та дії для всебічного та об'єктивного розгляду заяви позивача про надання останньому статусу біженця в Україні або додаткового захисту. Вважає, що заява позивача є необґрунтованою. Крім того, зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач керувався також тим, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання та із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише після його розміщення у Чернігівському ПТПІ, майже через сім місяців.

24.12.2015 представником позивача до суду подана заява про уточнення позовних вимог, в якій останній просив уточнити пункт 2 позовних вимог у частині зазначення дати прийнятого Державною міграційною службою України рішення 07.09.2015.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що Закарія Хуссейн Рубел є громадянином ОСОБА_4, національність - бенгалець, віросповідання - іслам, що підтверджується реєстраційним листком на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наявним у матеріалах справи (а.с. 31,32).

Маючи паспорт із візою до Російської Федерації, 24.08.2014 позивач, здійснивши транзитний проїзд через територію Російської Федерації, нелегально прибув до України. Деякий час мешкав у м. Києві. Паспорт громадянина ОСОБА_4 втратив (протокол співбесіди від 23.03.2015 (а.с. 34-38).

Як вбачається з матеріалів справи, 26.02.2015 громадянином ОСОБА_4 Закарією Хуссейн Рубелом до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області подано заяву - анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту.

Вказана заява обґрунтована тим, що він є членом Бангладешської національної партії. При цьому, зазначив, що у його місті існує партія супротивників партія Аваміліг. Якщо він поїде до своєї країни, то вони вбють його. Минулого року прибічники партії Аваміліг напали на будинок позивача та знищили його. Тому позивач приїхав до України, щоб зберегти своє життя (а.с. 28).

03.03.2015 наказом начальника управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_5 № 40 «Про прийняття до розгляду заяви громадянина ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» була прийнята до розгляду заява позивача (а.с. 30).

В процесі розгляду заяви позивача управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було складено реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.03.2015 та проведені співбесіди з позивачем 23.03.2015, 21.04.2015 та 22.06.2015 (справа №2015CN0012) (а.с. 31,32,34-38,52-54,71,72).

Висновком головного спеціаліста Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_7 від 24.03.2015 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2015CN0012 громадянина ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел запропоновано прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» (а.с. 44,45).

У свою чергу, 24.03.2015 наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_5 № 49 «Про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» розпочато з 24.03.2015 процедуру оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у термін до 24.05.2015 (а.с. 46).

Наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_5 від 25.05.2015 № 75 продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел до 24.06.2015 та зобовязано Відділ у справах біженців та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до 24.06.2015 підготувати висновок щодо визнання або відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 64).

24.06.2015 головним спеціалістом сектору у справах біженців та соціальної інтеграції Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_7 прийнято висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел, у звязку із відсутністю у позивача умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 75-86).

На підставі вищевказаного висновку, 07.09.2015 Державною міграційною службою України прийнято рішення № 652-15 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87).

06.10.2015 начальником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області ОСОБА_5 винесено повідомлення № 76 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89).

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 7 статті 7 Закону № 3671-VI).

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону № 3671-VI).

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

У відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

У свою чергу, згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 ОСОБА_8 Європейського Союзу від 27 квітня 2004 року № 8043/04 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Так, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26.02.2015 № 1298 позивач зазначив, що він є членом Бангладешської політичної партії «Національної партії ОСОБА_4». Крім того, зазначив, що у його місті існують супротивники партії партія Аваміліг. Представники вищевказаної партії неодноразово нападали на позивача та знищили його помешкання. Саме з метою збереження свого життя позивач виїхав до України (а.с.28).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження належності позивача до «Національної партії ОСОБА_4» було надано до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області скановану копію паперу, яку він назвав формою вступу до даної політичної партії (а.с.70).

Разом з тим, вищевказана копія паперу не містить жодних реквізитів, які повинен мати документ: підпису, печатки, реєстраційного номеру.

Крім того, як вбачається з співбесіди з громадянином ОСОБА_6 Республіки ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел, позивач стверджував, що з 2011 року, коли закінчив коледж, став членом «Національної партії ОСОБА_4». Проте, у анкеті заявник зазначив, що закінчив коледж у 2014 році, а під час першої співбесіди у 2013 році.

Також, як вбачається з матеріалів справи, позивач розповів про структуру політичної партії «Національної партії ОСОБА_4»: партія розділена на дві частини: студентська та доросла, проте інформація із сайту партії «Національної партії ОСОБА_4» свідчить про іншу структуру партії, яка налічує 9 організацій (а.с. 65-67,75-86).

При цьому, позивач невірно зазначив лідера партії «Національної партії ОСОБА_4».

Крім того, судом встановлено, що позивач має власну сторінку у соціальній сітці «Facebook», копія сторінок якої міститься у матеріалах справи, на якій розміщені фотографії позивача, що свідчить про відсутність факту приховування останнього від переслідувань за належність до певної політичної партії.

Також, сторінка позивача не містить жодних висловлювань позивача щодо приналежності його до політичної партії чи певних думок щодо політичного життя країни (а.с. 60-62)

У свою чергу, згідно докладу робочої групи по універсальному періодичному обзору: ОСОБА_4: у країні діє система кримінального правосуддя, дотримується принципів міжнародного захисту, приймає біженців, уряд здійснює заходи для впровадження політики в інтересах розвитку жінок, докладає зусиль для забезпечення захисту релігійних, етнічних, мовних та інших меншин. Інформація про наявність міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту на території ОСОБА_4 відсутня (http://www.refworld.org.ru/country,COI,,,BGD,,522721064,0.html).

За змістом пункту 20, 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3» іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України.

Визначений у частині 2 статті 5 Закону № 3671-VI обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

При цьому, варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач 24.08.2014 нелегально прибув на Україну, здійснивши транзитний проїзд через територію Російської Федерації, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся лише 26.02.2015, отже позивач, потрапивши на територію України, не дотримався вимог статті 5 Закону № 3671-VI про строки звернення до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, у судовому засіданні встановлено, що позивач добровільно, легально залишив країну походження та ніколи не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації.

Під час розгляду справи судом, позивачем також не надано жодних аргументованих пояснень про факти переслідування його на батьківщині, які б вказували про можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, інформація, надана позивачем щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Разом з тим, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), є економічним мігрантом.

У свою чергу, пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Так, у пункті 14 протоколу співбесіди від 23.03.2015 зазначено, що позивач бажав потрапити до України легалізуватись та влаштуватись працювати (а.с 34-38).

Вищевказане свідчить про виключний економічний інтерес позивача при залишенні території ОСОБА_4, а не про приховування останнього від переслідувань за належність до певної політичної партії.

За таких обставин та з урахуванням того, що позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріалаи носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого Державною міграційною службою України рішення від 07.09.2015 № 652-15 про відмову у визнанні громадянина ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відсутність підстав для його скасування та задоволення позовних вимог у цій частині.

У свою чергу, позовна вимога громадянина ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел про зобовязання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог громадянина ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_4 Закарія Хуссейн Рубел - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядок та строки, передбачені статтями 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуюча суддя В.В. Падій

Судді В.І. Д'яков

ОСОБА_1