Справа № 804/4748/15
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

15 грудня 2015 рокусправа № 804/4748/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Іванова С.М. Чабаненко С.В.

при секретарі: Горшкові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року у справі № 804/4748/15 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного центру зайнятості про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити дії, визнання протиправним, скасування наказу відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 02 квітня 2015 року подав до суду адміністративний позов, в якому, з урахуванням заяв про зміну позовних вимог від 02 червня 2015 року та 06 липня 2015 року, просив визнати неправомірною відмову Дніпропетровського обласного центру зайнятості у працевлаштуванні дільничним лікарем педіатром 08.01.2000р. та 09.08.2005р. з мотивів довготривалої перерви в роботі за спеціальністю і відсутністю сертифіката лікаря спеціаліста; незаконним направленням на перепідготовку 15.03.2000р. з дільничного лікаря педіатра на електрогазозварювальника; зобовязати Дніпропетровський обласний центр зайнятості виплачувати довічно щомісячну грошову компенсацію в розмірі 1500 грн., починаючи з 01.08.2000р., до пенсії, яку б позивач мав отримувати, якщо б дії відповідача були правомірними та законними; вжити дієві заходи щодо працевлаштування позивача; направити позивача на курси по підвищенню кваліфікації за спеціальністю Педіатрія; надати невідкладну до винесення рішення суду матеріальну допомогу в розмірі 5000 грн. для лікування сучасними методами запущеної стадії цукрового діабету, ускладненого глухотою, втратою зору, ураження судин нижніх кінцівок, серця, нирок, передінфарктного стану; в терміновому порядку і по життєвим показникам до рішення суду забезпечити технічними засобами, які повинен мати хворий на цукровий діабет: глюкометр з трьома комплектами тест-смужок для вимірювання рівня цукру в крові, сучасний апарат для вимірювання артеріального тиску, добрий стетофанендоскоп, добрий слуховий апарат імпортного виробництва; виплачувати по життєву щомісячну компенсацію в розмірі 2500 грн., починаючи з 01.08.2006р., до пенсії, яку б міг отримувати позивач, у разі якщо б дії Дніпропетровського обласного центру були правомірні і законні; виплачувати по життєву щомісячну грошову компенсацію в розмірі 4000 грн., починаючи з 01.08.2006р., в рахунок спричиненої шкоди здоровю, викликаною неправомірними діями Дніпропетровського обласного центру зайнятості; проводити щомісячну індексацію компенсаційних грошових виплат, в бік їх збільшення, у відповідності із ростом роздрібних цін, вартості товарів та послуг, рівнем інфляції та доларового еквіваленту; два рази на рік забезпечити позивача санаторно-курортним лікуванням з приводу цукрового діабету по життєво; вжити невідкладних заходів щодо працевлаштування позивача дільничним лікарем педіатром; стягнути з Дніпропетровського обласного центру зайнятості 40 000 грн. на користь позивача в рахунок спричиненої моральної шкоди, що тягне за собою стійкий розлад здоровя; визнати незаконними дії Дніпропетровського обласного центру зайнятості щодо відмови позивачу у працевлаштуванні на роботу дільничним лікарем-педіатром та поновленні кваліфікації дільничний лікар-педіатр І кваліфікаційної категорії в 2006 році та в 2005 році;

визнати незаконним та скасувати наказ № 1065 від 13.04.2000р. ОСОБА_3 центру зайнятості м. Дніпропетровська про направлення позивача на навчання на період з 15.03.2000 року по 09.08.2000р. по спеціальності електрогазозварювальник; визнати незаконними направлення на роботу, видані позивачу ОСОБА_3 районним центром зайнятості м. Дніпропетровська не по основній професії дільничний лікар-педіатр І кваліфікаційної категорії; скасувати незаконні направлення на роботу, видані позивачу ОСОБА_3 центром зайнятості м. Дніпропетровська не по основній професії дільничний лікар-педіатр І кваліфікаційної категорії; зобовязати Дніпропетровський обласний центр зайнятості видати позивачу направлення на роботу дільничним лікарем педіатром 20 міської лікарні м. Дніпропетровська; зобовязати Дніпропетровський обласний центр зайнятості вжити невідкладних заходів по відновленню кваліфікації позивача дільничний лікар-педіатр І кваліфікаційної категорії.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржену постанову та прийняти нове рішення в межах компетенції апеляційного суду. На думку апелянта, суд не в повному обсязі встановив обставини по справі, у тому числі, щодо наявності чи відсутності вакансій лікаря-педіатра або інших спеціальностей, повязаних з медициною. Відповідач не довів суду необхідності направлення позивача на перекваліфікацію за іншою професією. Суд першої інстанції не врахував того, що відповідачем допущені численні порушення Закону України «Про зайнятість населення», оскільки підходяща робота йому не пропонувалась, заходи щодо направлення позивача на перекваліфікацію як лікаря, не вживались.

У судовому засіданні апелянт та його представник просили суд задовольнити апеляційну скаргу. ОСОБА_1 пояснив суду, що працівники центру зайнятості ввели його в оману, не розяснивши необхідність проходження підвищення кваліфікації для працевлаштування лікарем. Про таку необхідність позивач дізнався лише в 2015 році, після чого і звернувся до суду, оскільки бажає працювати за спеціальністю лікаря-педіатра.

Представник відповідача просив суд залишити оскаржену постанову без змін, як законну та обґрунтовану та пояснив, що направлення позивача на навчання за іншою спеціальністю відбулось за його згодою. Службою зайнятості вживались передбачені законом заходи для працевлаштування позивача під час перебування його у статусі безробітного. Крім того, відповідно до поданої позивачем заяви 02.08.2006 року він був знятий з обліку у звязку із отриманням права на пенсію.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог, дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту первісного адміністративного позову, поданого до суду 02 квітня 2015 року, ОСОБА_4 оскаржив до суду відмову відповідача у працевлаштуванні лікарем 08.01.2000 року та 09.08.2005 року, направлення на перепідготовку 15.03.2000 року, вважаючи такі дії неправомірними, внаслідок чого просив суд відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоду, зобовязати відповідача здійснювати щомісячну грошову компенсацію та вчинити дії, спрямовані на працевлаштування (а.с.8,9). Одночасно позивач надав суду клопотання про поновлення строку звернення до суду, обґрунтувавши його тим, що до 29.01.2015 року він не знав про порядок працевлаштування лікарів і необхідністю проходження стажування лікарів, які тривалий час не працювали за фахом.

Незважаючи на те, що позивачем оскаржувались дії субєкта владних повноважень, вчинені у 2000 та 2005 роках (тобто 10 і 15 років тому назад відповідно), суд першої інстанції ухвалою від 16 квітня 2015 року відкрив провадження у справі, зазначивши, що позовна заява відповідає вимога, встановленим статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду не вирішувалось ні під час відкриття провадження у справі, ні під час підготовки справи до судового розгляду, ні під час розгляду справи. Ухвала суду про відкриття провадження у справі не містить висновку суду щодо дотримання позивачем строку звернення до суду або наявності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Пунктом 5 частини 1 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України визначений обовязок судді після одержання позовної заяви зясувати, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними). Про наявність таких підстав суд постановляє ухвалу, як це передбачено частиною 2 статті 100 цього ж Кодексу.

Отже, зазначені вимоги процесуального закону судом першої інстанції не виконані.

13 травня 2015 року суд першої інстанції перейшов до розгляду справи по суті, здійснивши доповідь про зміст позовних вимог та заслухавши пояснення сторін і зупинив провадження у справі до 03 червня 2015 року (а.с.46). 02 червня 2015 року позивач подав до суду новий адміністративний позов, в якому виклав інші підстави для його предявлення та інші позовні вимоги. (а.с. 70-74). Разом з цим позивач подав клопотання про поновлення строку звернення до суду, пославшись на стан здоровя (а.с.53,54).

Згідно частини 1 статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України до початку судового розгляду справи по суті позивач може змінити підставу або предмет адміністративного позову, подавши письмову заяву, яка приєднується до матеріалів справи. Незважаючи на те, що позивач заявою від 02 червня 2015 року змінив і підстави, і предмет позову, тобто подав новий адміністративний позов, суд, який ще 13.05.2015 року перейшов до розгляду первісного позову по суті, своєю ухвалою від 03 червня 2015 року прийняв заяву позивача про збільшення позовних вимог. При цьому, суд не враховував, що за приписами статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, тобто тих вимог, які виражені у грошовому еквіваленті. Можливості збільшення позовних вимог, на відміну від збільшення розміру позовних вимог, зазначений процесуальний закон не містить. Слід зазначити, що судом першої інстанції клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з вимогами, у тому числі, про визнання протиправним та скасування наказу № 1065 від 13.04.2000 року, не вирішено.

06 липня 2015 року позивач подає заяву про зміну позовних вимог, яка в порушення статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України, прийнята судом ухвалою від 08 липня 2015 року (а.с.110-117, 139,140).

12 серпня 2015 року судом першої інстанції за результатами розгляду справи постановлено рішення, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що порушення судом першої інстанції статей 100, 107, 137, 155 Кодексу адміністративного судочинства України призвело до ухвалення незаконного рішення, яке підлягає скасуванню.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За приписами частини 1 статті 99 Кодексу адміністративного кодексу України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав, які, на його думку порушені Дніпропетровським обласним центром зайнятості, діями, вчиненими 08.01.2000 року, 15.03.2000 року, 09.08.2005 року, наказом,прийнятим 13.04.2000 року. Інші позовні вимоги, у тому числі, про відшкодування моральної шкоди, зобовязання виплачувати грошову допомогу, забезпечення медичними пристроями та ліками, зобовязання здійснити перепідготовку та працевлаштування, є такими, що спрямовані на відновлення порушених прав, за своєю суттю мають похідний характер і їх вирішення безпосередньо залежить від вирішення основних вимог (про визнання дій протиправними, визнання протиправним наказу).

Суд першої інстанції у відповідності до вимог статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України мав зясувати, по-перше, чи подано адміністративний позов в межах строку, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, по-друге, чи наявні причини, які можуть бути визнані судом поважними, по-третє, постановити відповідну ухвалу за наслідками вирішення цього процесуального питання.

Частиною 2 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративний справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Згідно частини 1 статті 203 цього ж Кодексу постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду з підстав, встановлених статтю 155 Кодексу.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо її подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Оскарження ОСОБА_1 дій, рішень відповідача, вчинених у 2000 та 2005 роках, відбулось у квітні 2015 року, а отже, ним пропущений строк звернення до адміністративного суду, встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Наступним підлягає зясуванню питання про те, чи наявні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Як зазначає сам позивач, він не міг вчасно звернутись до суду, оскільки має певні захворювання, на підтвердження чого надав копії документів, виданих медичними установами (довідка № 6 від 7.09.05 а.с.30, консультативний висновок спеціаліста від 28.01.15 а.с.31, виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 2747 від 14.02.12, № 2958 від 27.05.15 а.с.56, 57, довідка з акта огляду МСЕК від 30.06.2015 а.с.119).

Проте, колегія суддів зазначає, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є обєктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, повязані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення передбачених Кодексом адміністративного судочинства дій та підтверджені належними доказами.

Наведена позивачем обставина (хвороба) не може, на думку колегії суддів, вважатись причиною, яка позбавила його з 2000 року і до 2015 року (протягом 15 років) у встановлений законом строк направити до суду адміністративний позов за допомогою засобів поштового звязку або подати позов через уповноваженого представника (адвоката, іншого фахівця в галузі права). Крім того, перший медичний документ датується 2005 роком (а.с.30), а інвалідність позивачу встановлена з 01.04.2015 року.

Також, колегія суддів вважає неспроможними доводи позивача про те, що йому лише у 2015 році стало відомо про необхідність проходження стажування, атестації, підвищення кваліфікації для працевлаштування на роботу лікаря після тривалої перерви у роботі. У матеріалах справи наявний лист № 81 від 26.01.2015 року за підписом Головного лікаря Комунального закладу «Дніпропетровська міська дитяча лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради, яким відмовлено ОСОБА_5 у поновленні на посаді лікаря-педіатра з підстав того, що позивач не працює лікарем з 06.08.1994 року і не підтвердив звання «лікар-спеціаліст» в порядку, встановленому наказом МОЗ України № 359 від 19.12.1997 року. (а.с.174). Проте, цим наказом скасовано інший наказ МОЗ України № 168 від 21.11.1991 року «Про подальше удосконалення атестації лікарів», до якого діяв наказ МОЗ СРСР від 17.12.81 N 1280 "Про заходи щодо подальшого удосконалення атестації лікарів", про наявність яких та про вимоги, які в них викладені, позивач, як лікар, не міг не знати.

З урахуванням наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженої постанови суду першої інстанції та залишенню адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку із пропуском ним строку звернення до адміністративного суду і відсутності підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Одночасно колегія суддів вважає за необхідне розяснити ОСОБА_1, що відповідно до частини 2 статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України особа, позовна заява якої залишена без розгляду, після усунення підстав, з яких заява була залишена без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Керуючись статтями 195-196, 198, 203, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 серпня 2015 року у справі №804/4748/15 - скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Дніпропетровського обласного центру зайнятості про визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко