Справа № 807/2257/15
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 грудня 2015 рокум. Ужгород№ 807/2257/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.

при секретарі Лумей В.Г.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1,

відповідача 1: Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, представник ОСОБА_2

відповідача 2: Голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, представник не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, Голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та надання відпустки з подальшим звільненням з посади, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 22 грудня 2015 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 25 грудня 2015 року.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, Голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та надання відпустки з подальшим звільненням з посади.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.05.2014р. відповідно до розпорядження голови Хустської районної державної адміністрації від 16.05.2014р. № 35/к його було призначено на посаду першого заступника голови Хустської районної державної адміністрації.

Розпорядженням Президента України від 04.09.2015р. № 683/2015-рп призначено голову Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області.

07.09.2015р. Позивачем на імя голови Хустської районної державної адміністрації подана заява про припинення повноважень та про надання щорічної оплачуваної відпустки, додаткової відпустки за 2015 рік з 08.09.2015р. з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення в порядку статті 3 Закону України Про відпустки.

В подальшому розпорядженням голови Хустської районної державної адміністрації від 22.09.2015р. № 96/к 22.09.2015 року позивача звільнено з посади першого заступника голови Хустської районної державної адміністрації без надання невикористаної відпустки, виплати матеріальної допомоги для оздоровлення з подальшим звільненням на підставі ст. 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації.

Не погоджуючись з розпорядженнями голови Хустської РДА від 22.09.2015р. № 96/к ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою. В позовних вимогах позивач просив:

- визнати протиправними дії голови Хустської РДА ОСОБА_3 щодо ненадання позивачу невикористаної відпустки в порядку ст. 3 Закону України Про відпустки;

- визнати протиправними та скасувати розпорядження голови Хустської РДА від 22.09.2015р. № 96/к;

- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника голови Хустської районної державної адміністрації;

- зобовязати голову Хустської РДА надати невикористану відпустку з подальшим звільненням позивача із займаної посади та виплати матеріальної допомоги для оздоровлення;

- зобовязати голову Хустської РДА звільнити позивача із займаної посади згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток;

- стягнути з Хустської районної державної адміністрації на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23.09.2015 року;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі і стягнення заробітної плати, але не більше чим на один місяць.

Позивач вважає розпорядження голови Хустської районної державної адміністрації протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у запереченнях проти позову (а.с.23) та поясненнях по адміністративній справі (а.с. 47-51).

Розглянувши подані позивачем документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 16.05.2014р. розпорядженням голови Хустської районної державної адміністрації від 16.05.2014р. № 35/к ОСОБА_1 було призначено на посаду першого заступника голови Хустської районної державної адміністрації. (а.с.9).

Розпорядженням Президента України від 04.09.2015р. № 683/2015-рп призначено голову Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області.

Відповідно до ст. 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення.

07.09.2015р. Позивачем на імя голови Хустської районної державної адміністрації подана заява про припинення повноважень в якій крім повідомлення про припинення повноважень міститься і прохання про надання щорічної оплачуваної відпустки, додаткової відпустки за 2015 рік з 08.09.2015р. з виплатою матеріальної допомоги для оздоровлення в порядку статті 3 Закону України Про відпустки (а.с.11).

ст. 6 Закону України Про місцеві державні адміністрації передбачено, що голова місцевої адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження.

На виконання вказаних вимог законодавства, головою Хустської РДА було направлено лист від 14.09.2015р. №01-9/2543 до Закарпатської ОДА, щодо погодження звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника голови РДА.

Погодження на звільнення було отримано 21.09.2015р., що відповідно вказано в листі голови ОДА в Закарпатській області №06-12/2198 від 21.09.2015р. ( а.с.33)

В подальшому розпорядженням голови Хустської РДА від 22.09.2015р. № 96/к позивача звільнено з посади першого заступника голови Хустської райдержадміністрації (а.с.10), звільнення зазначено, що відбулося відповідно до ст. 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації, у звязку з припиненням своїх повноважень та зобовязано відділ фінансово-господарського забезпечення апарату райдержадміністрації провести повний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 34 календарних днів. Підставою звільнення зазначена заява позивача та погодження ОДА від 21.09.2015р.

Відділом фінансово-господарського забезпечення апарату Хустської РДА повідомив, що з позивачем проведено повний розрахунок при звільненні та виплачено компенсацію за невикористану основну щорічну та додаткову відпустки тривалістю 34 календарних дні в розмірі 7035,96 (сім тисяч тридцять пять гривень девяносто шість копійок) грн.

Відпустка позивачу не надавалася тому матеріальна допомога на оздоровлення не виплачувалася, оскільки матеріальна допомога працівнику виплачується один раз на рік при наданні основної щорічної відпустки. (а.с.34).

Згідно з ч.1 ст.1 ЗУ Про відпустки: державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Правовідносини, повязані з відпустками державних службовців, регулюються також Законом України Про державну службу та іншими законодавчими актами.

Право на виплату матеріальної допомоги для оздоровлення закріплено в ст. 35 Закону України Про державну службу. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України Про державну службу: державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

За наведених вище обставин враховуючи факт отримання компенсації за невикористану основну та додаткові щорічні відпустки суд не може прийняти до уваги твердження позивача, що відпустку йому мало бути надано в обовязковому порядку.

Щодо вимоги позивача про поновлення на посаді першого заступника Хустської РДА з подальшим вивільненням слід зауважити наступне.

07.09.2015р. Позивачем на імя голови Хустської районної державної адміністрації подана заява про припинення повноважень. Погодження на звільнення було отримано 21.09.2015р., що відповідно вказано в листі голови ОДА в Закарпатській області №06-12/2198 від 21.09.2015р.

Розпорядженням голови Хустської РДА від 22.09.2015р. № 96/к позивача було звільнено з посади першого заступника голови Хустської райдержадміністрації (а.с.10), де зазначено, що звільнення відбулося відповідно до ст. 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації, у звязку з припиненням своїх повноважень

Таким чином, ОСОБА_1 за власним бажанням припинив свої повноваження на посаді першого заступника голови Хустської РДА і вказана низка документів та обставин права на поновлення на посаді позивачу не дає.

Разом з тим, ч. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Ст. 5 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Законом України Про державну службу від 16.12.1993 № 3723-XII (далі-Закон № 3723-ХІІ), з огляду на його преамбулу, регулюються суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю, гарантованого статтею 2 КЗпП України.

Враховуючи посаду, яку займав позивач на день звільнення, правовий статус районної державної адміністрації, норми ст. 1, 2, 24, 25 Закону України Про державну службу № 3723-XII, ст. 1, 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації № 586-ХІV, пункту 15 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов до висновку про те, що даний спір виник з приводу звільнення позивача з державної служби.

Ч. 3 ст. 30 Закону №3723-XII передбачено, що зміна керівників або складу державних органів не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім державних службовців патронатної служби.

Ст. 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації визначено статус першого заступника та заступників голови районної державної адміністрації, порядок їх призначення та припинення ними повноважень.

Ч. 2, 3 статті 10 ЗУ Про місцеві державні адміністрації передбачено, що перший заступник та заступники голови районної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою районної державної адміністрації за погодженням з головою обласної державної адміністрації. Перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення.

Зі змісту статті 10 ЗУ Про місцеві державні адміністрації випливає, що позивач, перебуваючи на посаді першого заступника голови районної державної адміністрації, був державним службовцем, державна служба якого на вказаній посаді припиняється в зв'язку зі звільненням з посади голови відповідної районної державної адміністрації та призначенням нового голови.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України в розпорядженні голови РДА зазначені не були.

Враховуючи специфіку державної служби позивача на посаді першого заступника голови районної державної адміністрації, відповідачем було звільнено позивача з посади першого заступника голови Хустської районної державної адміністрації та зазначено, що таке звільнення відбулося відповідно до ст. 10 ЗУ Про місцеві державні адміністрації у звязку з припиненням своїх повноважень.

Слід зазначити, що на час настання правої підстави, передбаченої ст. 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації для звільнення позивача - призначення нового голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області згідно розпорядження Президента України від 04.09.2015р. № 683/2015-рп, виходячи з принципу правової визначеності як складової частини принципу верховенства права, закріпленого ст. 8 Конституції України, таке формулювання причини звільнення найбільш повно відображало правові підстави для розірвання трудового договору з позивачем.

В той же час судом встановлено, що Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів № 1255-VІІ від 13.05.2014, ч. 1 ст. 41 КЗпП України доповнено п. 5, яким встановлено, що трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім підстав, передбачених ст. 40 КЗпП України, також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Вказана норма закону, виходячи з її змісту, не має винятків за суб'єктами правового регулювання, а отже, поширює свою дію й на посадових осіб, які перебувають на державній службі.

Таким чином суд, враховуючи, що написання заяви про припинення повноважень є обов'язком посадової особи першого заступника голови районної державної адміністрації в силу норми статті 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації та пов'язане з настанням юридичного факту - звільненням з посади голови такої державної адміністрації та призначенням на посаду нового голови, наслідком чого є звільнення заступника голови з державної служби, вважає, що в даному випадку припинення трудового договору відбулося з ініціативи власника, і до спірних правовідносин підлягає застосуванню спеціальна норма, передбачена п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Необхідність застосування саме вказаної норми також узгоджується з загальними засадами права щодо дії законодавчих актів в часі, згідно яких до правовідносин підлягає застосуванню та норма права, яка прийнята пізніше.

При цьому, застосуванню підлягає не норма, яка діяла на день виникнення обставин, що слугують підставою для звільнення, а норма, яка діяла на час прийняття рішення (наказу, розпорядження тощо) про звільнення працівника, оскільки трудові відносини припиняються саме на підставі вказаного рішення.

Вказаний висновок суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини щодо позитивного обов'язку Держави з метою дотримання прав людини, гарантованих Європейською Конвенцією "Про захист прав людини і основоположних свобод", забезпечити якість закону та внаслідок цього його ясність при правозастосуванні, виходячи з принципу правової визначеності.

Судом враховано, що у справах Burdov v. Russia, no. 59498/00, §§ 37-38, ECHR 2002, Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), Європейський суд з прав людини зазначає, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою в особі відповідних суб'єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання уповноваженим державою суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки.

В даному випадку суд вважає, що не застування відповідачем норми п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України до спірних правовідносин є порушенням принципу правової визначеності, оскільки держава прийнявши Закон № 1255-VІІ від 13.05.2014, встановила нові правила, які врегульовують правові наслідки припинення повноважень посадових осіб, в тому числі щодо виплати вихідної допомоги згідно з нормою ст. 44 КЗпП України, а тому позивач мав всі законні сподівання на дотримання відповідачем, який є органом державної виконавчої влади, і згідно частини 2 статті 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, його трудових прав на підставі прийнятого Закону.

Таким чином, відповідач правильно зазначив в розпорядженні № 96-К від 22.09.2015 обставини, які стали підставами для звільнення позивача з займаної посади: подання заяви про припинення повноважень першого заступника голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" у зв'язку з призначенням нового голови державної адміністрації, - в той же час дав їм помилкову юридичну кваліфікацію, неправильно зазначивши причиною звільнення позивача ст. 10 Закону України Про місцеві державні адміністрації (у звязку з припиненням своїх повноважень), замість правильно вказавши - п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи).

Пленум Верховного Суду України в п. 18 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 з наступними змінами та доповненнями, роз'яснив, що якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

У відповідності до підпункту 2.3 пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

За таких обставин та норм права, враховуючи вищевказані роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, суд вважає, що вищевказані помилки відповідача щодо правової кваліфікації обставин, які стали підставою для звільнення позивача з займаної посади, не є достатніми для висновку про протиправність розпорядження Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області № 96/к від 22.09.2015р. в частині підстав звільнення, а тому в задоволенні позову в цій частині позовних вимог слід відмовити.

У той же час, суд керуючись частиною 2 статті 163 КАС України, з метою повного захисту порушених трудових прав позивача, виходячи з принципу правової визначеності в спірних правовідносинах, вважає за необхідне змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника голови Хустської РДА в розпорядженні за № 96/к від 22.09.2015р. та в трудовій книжці на: "згідно п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи)" задовольнивши в цій частині позовних вимог.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України передбачено, що у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З огляду на положення статті 44 КЗпП України, якою не встановлено конкретного розміру такої вихідної допомоги, а лише зазначено про те, що вона не може бути меншою шестимісячного середнього заробітку працівника, якого звільнено згідно п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України.

За своїм змістом вказана норма Кодексу дає роботодавцю дискреційні повноваження визначати розмір такої вихідної допомоги, встановивши лише обмеження її мінімального розміру. За таких обставин, суд не вправі втручатися у вказані повноваження роботодавця, та стягувати з нього на користь звільненого працівника вихідну допомогу без прийняття роботодавцем рішення про її розмір.

З огляду на наведені обставини і доводи та враховуючи, що на час розгляду справи відповідач не прийняв рішення про виплату позивачу вихідної допомоги, суд дійшов до висновку про зобов'язання Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області виплатити на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі, передбаченому статтею 44 Кодексу законів про працю України.

У відповідності до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 КАС України.

Таким чином, з огляду на вищевикладені обставини та беручи до уваги надані сторонами докази по справі, враховуючи приписи ч. 2 ст.71 КАС України, в силу яких в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, відповідач належними та допустимими доказами лише частково довів суду правомірність своїх дій, а тому позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.11,160,161,163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області, Голови Хустської районної державної адміністрації Закарпатської області про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та надання відпустки з подальшим звільненням з посади - задовольнити частково.

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника голови Хустської РДА у розпорядженні Голови Хустської РДА № 96/к від 22.09.2015р. "Про звільнення" та трудовій книжці на " ... відповідно до п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи).

Зобов'язати Хустську РДА виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі передбаченому ст. 44 КЗпП України - не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя ОСОБА_4