Справа № 525/1430/15-а
Суддя: Ячало Ю. І.
Дата ухвалення: 2015-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 525/1430/15-а
Номер провадження 2-а/525/29/2015
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 грудня 2015 року Великобагачанський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Ячала Ю.І.,

за участю секретаря Пилипенка П.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Багачка справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, третя особа Управління Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області, про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

встановив:

В грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з цим позовом, посилаючись на порушення відповідачем його прав в частині не обґрунтованого закінчення державним виконавцем Запорожець Т.Ю. виконавчого провадження з примусового виконання постанови суду за адміністративним позовом щодо перерахунку позивачу додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю, відповідно до ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В судове засідання позивач не зявився, подавши письмову заяву, за змістом якої справу просив розглянути у його відсутність / а.с. 7 /.

В обґрунтування заявлених вимог у своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що 04 грудня 2015 року поштою отримав копію оскаржуваної постанови, яка винесена з порушенням національного законодавства України, в тому числі і того, що регламентує порядок здійснення виконавчого провадження.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи / а.с. 12, 18 /, явку свого представника в судове засідання не забезпечив, про поважність причин такої неявки суд не повідомив, заперечень щодо заявленого позову не подав, що фактично вказує на визнання цього позову.

На підставі положень ч. 4 ст. 128 КАС України суд визнав можливим не відкладати розгляд справи та вирішити її на підставі наявних у ній доказів.

Представник Управління Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області в судове засідання не прибув, будучи сповіщеними про день, час та місце судового розгляду адміністративного позову / а.с. 13, 15 /. На час розгляду справи судом заперечень проти позову цим учасником процесу не подано.

Дослідивши письмові докази по справі та, проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає до задоволення з наступних обґрунтувань.

На підставі постанови суду від 03 грудня 2014 року, яка набрала законної сили і була допущена до примусового виконання, Управління Пенсійного фонду України у Великобагачанському районі Полтавської області зобовязане було здійснити перерахунок позивачу додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоровю, відповідно до ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_2, датованою 30 листопада 2015 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 525/1200/14-а, виданого 27.05.2015 року, закінчено на підставі положень пункту 11 частини 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» / а.с. 5 /.

Наявність такої постанови підтверджує факт здійснення виконавчого провадження представником сторони відповідача в процесі примусового виконання постанови суду, яка набрала законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 75 частинами 1, 2 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що після відкриття виконавчого провадження по виконавчому документу, який зобовязує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець відповідно до ст. 25 цього Закону визначає йому строк добровільного виконання рішення.

У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше пяти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання.

У разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання ( повідомлення ) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу ( посадової особи ), що його видав ( ч. 3 ст. 75 ).

Згідно до положень пункту 11 частини 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу ( посадовій особі ), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

При розгляді справи судом встановлено, що цих положень Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії за виконавчим провадженням, не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно до ст. 71 КАС України в адміністративному процесі запроваджено концепцію презумпції вини субєкта владних повноважень, з огляду на що фізична особа позивач не повинен доводити, що його законні права та інтереси порушено. Саме субєкт владних повноважень, в даному випадку відповідач чи його представник, зобовязані довести, що завершуючи виконавче провадження на підставі положень пункту 11 частини 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець діяв у межах, установлених законом, відповідно до повноважень і у спосіб, що визначені законом. Таких доказів стороною відповідача суду не надано.

Крім того, слід прийняти до уваги і ту обставину, що стороною відповідача в супереч положенням ст. 71 КАС України, суду не надано жодних доказів того, що державний виконавець по виконавчому провадженні перевіряв поважність причин невиконання судових рішень, в тому числі і в наслідок відсутності коштів ( відповідного фінансового ресурсу бюджету ), і такі докази взагалі не надані суду.

Згідно зі статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеному порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів,а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, повязаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення,а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відтак, позивач позбавлений права повторно предявити виконавчий лист до виконання, а отже, закінчення виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення.

Звертає на себе увагу і та обставина, що мотивація державного виконавця у оскаржуваній постанові щодо причин невиконання судового рішення боржником та необхідності закінчення виконавчого провадження суперечить судовій практиці Європейського Суду з прав людини, який своїми рішеннями у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року констатував, що виконання рішень суду, в яких відповідачем є державні органи, можливо виконати, якщо державою передбачені та визначені асигнування на відповідні видатки Державного бюджету України шляхом здійснення відповідних законодавчих заходів. Українська правова система не наділяє ані суди, ані Державну виконавчу службу повноваженнями скасовувати закон або примушувати державу вносити зміни до Закону «Про державний бюджет». Відповідно навіть за умови, що національні суди змогли б прийняти відповідне рішення на користь заявника за його скаргою на дії виконавчої служби, виконання рішення щодо боржника все ще залишається обовязком держави. Отримавши рішення та виконавчий лист проти конкретного державного органу, заявники не зобовязані порушувати за своєю власною ініціативою інші провадження проти різноманітних державних органів щодо своїх вимог. Заявник не був зобовязаний звертатися до суду зі скаргою на дії державного виконавця.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, справа «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У пункті 38 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Жовнер проти України» вказано, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку суд не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини".

Швидке виконання рішення суду є запорукою ефективності правосуддя. Адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються в необхідності належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 Конвенції стороні на судовому етапі, втрачають сенс.

Системний аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» та наведених рішень Європейського Суду з прав людини, які суд зобовязаний застосувати щодо правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем, виходячи з приписів ч. 2 ст. 8 КАС України, дає підстави зробити висновок про те, що закінчення виконавчого провадження за виконавчим документом, державним виконавцем, як представником адміністративних органів держави, здійснено з порушенням прав позивача ОСОБА_1.

З цих підстав оскаржувана постанова про закінчення виконавчого провадження не може визнаватися законною і обґрунтованою, а тому є не чинною та підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 1, 8 ч. 2, 11, 71, 76, 100, 122, 158, 160, 163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. ст. 1, 11, 49, 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження», рішеннями Європейського Суду з прав людини у справах „ Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року та „Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, суд, -

постановив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_2 від 30 листопада 2015 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 525/1200/14-а, виданого 27.05.2015 року, на підставі положень пункту 11 частини 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», стягувачем, за яким є ОСОБА_1, скасувати.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Великобагачанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії сторонами.

Суддя Ю.І. Ячало