Справа № 820/6242/15
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2015-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

21 грудня 2015 р. № 820/6242/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.,

суддів - Бадюкова Ю.В., Тітова О.М.

при секретарі судового засідання - Самігулліній К.В.

за участю:

представника Міністерства юстиції України - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, Міністерства юстиції України, третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Харківській області
про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, уточнивши який просить суд:

- визнати незаконним та скасувати Наказ МВС України від 18 травня 2015р. № 888 о/с «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх cправ у запас Збройних сил України (із постановленням на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_3 (С-434317), заступника начальника Управління начальника міліції громадської безпеки У правління МВС України на Південній залізниці;

- визнати незаконним та скасувати Наказ № 98 о/с від 02.06.2015р. Управління МВС України на Південній залізниці «По особовому складу», відповідно до якого згідно з частиною 3 статті 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до п. 62 «А» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів ОВС, в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_2 з органів внутрішніх cправ;

- поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Управління начальника міліції громадської безпеки Управління МВС України на Південній залізниці з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з МВС України та Управління МВС України на Південній залізниці 10000 грн. моральної шкоди;

- видалити дані щодо ОСОБА_2 із Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано Закон України «Про очищення влади» Міністерства юстиції України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 01.07.1988р. проходив службу в органах ОВС. З жовтня 2010 р. по 02.06.2015р. (до звільнення) працював в Управлінні МВС Україна на Південній Залізниці, остання посада начальник міліції громадської безпеки. За час перебування на службі в ОВС отримав звання полковника міліції. Загальний стаж в правоохоронних органах 29 років 01 місяць 27 днів. У період часу з 07.05.2015р. по 02.06.2015р. позивач знаходився на лікарняному, що підтверджується відповідними довідками, наданими до позову. 02.06.2015р. позивач вийшов на роботу і був запрошений до начальника ВКЗ України МВС України на Південній залізниці, де йому було оголошено, що 18.05.2015р., в період знаходження на лікарняному, він був звільнений з ОВС у звязку з люстрацією згідно наказу МВС України від 18.05.2015р. На питання як він міг бути звільнений в період знаходження на лікарняному, останній отримав наказ від 02.06.2015р. № 98 о/с по Управлінню МВС України на Південній залізниці «По особовому складу» про звільнення на підставі наказу від 18.05.2015р. № 888. Одночасно позивачу були надані для ознайомлення два накази про звільнення: а саме: Наказ № 98 о/с від 02.06.2015р. Управління МВС України на Південній залізниці «По особовому складу», відповідно до якого згідно з частиною 3 статті 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до п. 62 «А» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів ОВС, полковника міліції ОСОБА_2 звільнено з органів внутрішніх cправ із постановленням на військовий облік, та від 18 травня 2015р. № 888 о/с «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх cправ у запас Збройних сил України (із постановленням на військовий облік) полковника міліції ОСОБА_3 (С-434317), заступника начальника Управління начальника міліції громадської безпеки У правління МВС України на Південній залізниці. З обома наказами позивач був ознайомлений 02.06.2015р.

Позивач вказує, що спірні накази є цілком незаконними та не відповідають ОСОБА_4 та чинному законодавству України, ні по суті ні по змісту. Відповідно і свої звільнення останній вважає незаконним з огляду на те, що зазначені в наказах підстави звільнення не відповідають дійсним обставинам справи, є протизаконними.

У судове засідання позивач не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, в порядку, визначеному ст. ст. 33-35 КАС України, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю в порядку письмового провадження (а.с. 183).

Представник відповідача - МВС України в Харківській області ОСОБА_5, проти позову заперечувала. У письмових запереченнях на позов (а.с. 158) вказала, що позивач дійсно проходив службу в ОВС з 01.07.1988р. на різних посадах. З 30.06.2006р. він обіймав посаду заступника начальника Управління міліції громадської безпеки УМВС України на Південній залізниці. 30.03.2015р. в Управлінні МВС України на Південній залізниці видано наказ за № 187 «Про початок проведення перевірки, передбаченої ЗУ «Про очищення влади», керівного складу Управління МВС України на Південній залізниці та лінійних відділах». Вказаним наказом також затверджений графік проведення перевірки, згідно з яким відносно заступників начальника УВС на Південній залізниці та начальників відділів, у т.ч. і позивача, перевірка повинна розпочатись з 30.03.2015р. 01.04.2015р. позивачем було написано заяву про те, що відносно нього не застосовується заборона, передбачена ч.ч. 3,4 ст. 1 ЗУ «Про очищення влади», та він дає згоду на проходження перевірки відповідно до Закону. У звязку з цим УМВС на Південній залізниці матеріали відносно позивача направлено для перевірки до компетентних органів, а саме: Харківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області, МВС України та СБУ. Із матеріалів стосовно позивача, направлених до МВС України, вбачалось, що він з 30.06.2009р. обіймав посаду щодо якої здійснюється люстрація, тому 18.05.2015р. наказом МВС України № 888 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ згідно з ч. 3 ст. 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про очищення влади» та п. 62 «А» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України (із постановленням на військовий облік). 02.06.2015р. наказом Управління МВС України на Південній залізниці № 98 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ з підстав, зазначених у наказі МВС України. Не зважаючи на те, що ЗУ «Про очищення влади» не передбачено врахування періоду перебування особи на лікарняному або у відпустці у разі застосування люстрації, вказаний наказ управлінням видано у час, коли позивач вийшов на службу, про що свідчить відповідний рапорт, складений ним власноручно. Відповідач стверджує, що позивач помилково вважає про застосування відносно нього норм Дисциплінарного статуту ОВС. Оскільки у даному випадку норми статуту не застосовувались. Відповідач також зауважує, що наказом МВС України від 11.04.2014р. № 587 о/с позивача залишено на службі в ОВС понад граничний вік строком на один рік, тому 11.05.2015р. строк перебування його на служб в ОВС закінчився. Посилаючись на Постанову Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідач наполягав на тому, що відшкодування моральної шкоди в даному випадку не передбачено. За таких підстав, представник відповідача ОСОБА_5 стверджувала, що дії відповідача по виданню спірних наказів є цілком правомірними та обґрунтованими, і тому просила суд відмовити узадоволенні позову в повному обсязі.

У судове засідання представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, в порядку, визначеному ст. ст. 33-35 КАС України.

Представник відповідача Управління МВС України на Південній залізниці, у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений судом належним чином, в порядку, визначеному ст. ст. 33-35 КАС України. Правом надати письмові заперечення на позов відповідач не скористався.

Представник відповідача Міністерства юстиції України (яке визначено позивачем в уточненому адміністративному позові) вказала, що Міністерством юстиції України не вчинялись дії, які б порушували права позивача. Пунктом 5 Розділу ІІ Реєстру передбачено, що підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про очищення влади», є надходження до Держателя від органу, який проводив перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених ст. 1 ЗУ «Про очищення влади», відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом. Щодо підстав звільнення позивача та застосування до нього ч. 3 ст. 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про очищення влади», то представник Міністерства вважає дані підстави обґрунтованими, а спірні накази законними, таким, що винесені у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

У судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи, викладені у письмових запереченнях позов, просила суд відмовити у задоволенні позову в частині вимог до Міністерства юстиції України.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, які врегульовують спірні відносини, виходить з наступних підстав та мотивів:

Стаття 8 ОСОБА_4 України встановлює, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закон та інші нормативно правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується.

Правовий порядок в Україні, за визначенням ст. 19 ОСОБА_4 України, ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Стаття 43 ОСОБА_4 України гарантує кожному право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізує програми професійно технічного навчання, підготовки та перепідготовки кадрів відповідно до суспільних програм. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 55 ОСОБА_4 України). Кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Правову основу служби в органах внутрішніх справ становлять ОСОБА_4 України, закони та інші нормативно правові акти, у тому числі нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, акти органів місцевого самоврядування, прийняті у межах їх повноважень, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Звільнення зі служби працівників ОВС повинно здійснюватись лише на підставах, передбачених законом, під якими вбачаються такі життєві обставини, що законодавчо визначаються як юридичні факти для припинення служби. Звільнення може здійснюватись виключно з дотриманням певних процедурних вимог, що мають різний зміст за кожною підставою звільнення. Недотримання цих вимог розцінюється як незаконне звільнення з відновленням особи на службі в ОВС на колишній посаді.

Судовим розглядом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2, реалізував своє право на працю не шляхом укладання трудового договору про роботу на підприємстві, установі, організації або з фізичною особою, а вільно обрав саме проходження служби в органах внутрішніх справ, яка має свої особливості.

Останній проходив службу в органах внутрішніх справ України з 01.07.1988р. До жовтня 1989р. працював у Великописаревському РВВС УВС Сумської області, з жовтня 1989р. по грудень 1996р. обіймав різні посади у територіальних органах УВС Харківської області та УМВС України в Харківській області, з грудня 1996р. по квітень 1998р. різні посади в ДПА в Богодухівському районі Харківської області, з квітня 1998р. по травень 1999р. у Богодухівській МДПІ податкової міліції у Харківській області, з травня 1999р. по вересень 2005р. у Богодухівському РВ ГУ МВС України в Харківській області, з 10.2005р. до 02.06.2015р. (до звільнення) працював в управлінні МВС України на Південній залізниці, остання посада на момент звільнення заступник начальника управління МВС України на Південній залізниці начальник міліції громадської безпеки.

За час перебування на службі в ОВС отримав звання полковника міліції. Загальний стаж в правоохоронних органах 29 років 01 місяць 27 днів.

Спірним наказом МВС України від 18 травня 2015р. № 888 о/с «По особовому складу» згідно з ч. 3 ст. 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про очищення влади» та відповідно до п. 62 «А» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з органів внутрішніх cправ у запас Збройних сил України (із постановленням на військовий облік) (С-434317).

На виконання вказаного вище наказу Управлінням МВС України на Південній залізниці видано Наказ № 98 о/с від 02.06.2015р. «По особовому складу», відповідно до якого згідно з частиною 3 статті 1, п. 8 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про очищення влади» та відповідно до п. 62 «А» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів ОВС, позивача звільнено з органів внутрішніх cправ у запас Збройних сил України (із постановленням на військовий облік).

При цьому, у період часу з 07.05.2015р. по 02.06.2015р. позивач знаходився на лікарняному, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачами.

Зі спірними наказами позивач був ознайомлений 02.06.2015р. після виходу на службу з лікарняного.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені відповідачами в основу спірних правових актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне:

Складовими елементами правового статусу осіб публічної служби є вступ на публічну службу, умови та порядок її проходження, звільнення з публічної служби, соціальний статус осіб публічної служби.

Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначаються Законом України "Про очищення влади".

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади", очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_6, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

На виконання п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про очищення влади", заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Як вбачається зі спірних наказів, в якості підстави для звільнення позивача з органів внутрішніх справ, вказано положення ч. 3 ст. 1 та п.8 ч.1 ст.3 Закону України Про очищення влади.

Відповідно вказаної норми, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням працівника правоохоронного органу, який складав та/або своєю дією сприяв складенню рапортів, протоколів про адміністративне правопорушення, повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обвинувальних актів стосовно осіб, звільнених від кримінальної або адміністративної відповідальності відповідно до Закону України "Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань" від 29 січня 2014 року N737-VII, Закону України "Про недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань, та визнання такими, що втратили чинність, деяких законів України" від 21 лютого 2014 року N 743-VII.

Стаття 5 Закону України Про очищення влади передбачає проведення перевірки наявності заборон за цим законом.

Звільнення проводиться за наслідками висновку такої перевірки (ч. 14 ст.5 Закону України Про очищення влади).

Єдиним виключенням є п. 2 ПРИКІНЦЕВИХ ОСОБА_7 ПОЛОЖЕНЬ Закону України Про очищення влади, яким встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону.

Особи за зазначеними критеріями звільняються без проведення перевірки.

Як зазначає представник МВС України в Харківській області, із матеріалів перевірки стосовно позивача, направлених до МВС України, вбачалось, що він з 30.06.2009р. обіймав посаду, щодо якої здійснюється люстрація, і тому 18.05.2015р. наказом МВС України № 888 о/с позивача звільнено з ОВС згідно з ч. 3 ст. 1. п. 8 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про очищення влади» та п. 62 «А» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України (із поставленням на військовий облік).

Разом з тим, статтею 1 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було визначено, що міліція в Україні державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоровя права і свободи громадян, власність, природне середовищ, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Згідно до ст. 5 згаданого закону, міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності до з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Для забезпечення громадського порядку працівники міліції зобовязані вживати заходів незалежно від свого підпорядкування.

Як зазначає юридичний Департамент МВС України, організацію повноваження та порядок діяльності центральних органів виконавчої влади України визначає Закон України «Про центральні органи виконавчої влади», який містить в собі правове поняття терміни «територіальні органи внутрішніх справ».

Так, відповідно до ст. 13 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», територіальні органи міністерства утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників міністерств і коштів, передбачених на утримання міністерства, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра Кабінетом Міністрів України. Територіальні органи міністерства можуть утворюватись, ліквідовуватись, реорганізовуватись міністром як структурні підрозділи апарату міністерству, що не мають статусу юридичної особи, за погодженням із Кабінетом Міністрів України. Територіальні органи міністерства утворюються у випадках, коли їх створення передбачено положенням про міністерство, затвердженим Кабінетом міністрів України.

Більш детально зазначений термін викладений у Типовому положенні про територіальні органи міністерства ті іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 25 травня 2011р. № 563. Відповідно до п. 1 Типового положення територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади (далі територіальні органи) можуть утворюватись в Автономній республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (АРК) значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно територіальних одиниць) територіальні органи, якщо це передбачено положенням про міністерство та інший центральний орган виконавчої влади. Територіальні органи підпорядковані відповідному міністерству, іншому центральному органу виконавчої влади, а територіальні органи нижчого рівня також територіальним органам вищого рівня.

Разом з тим, відповідно до підп. 5 п. 4 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Постановою КМУ від 13 серпня 2014р. № 401, Міністерство, відповідно до покладених на нього завдань, організовує діяльність головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, на транспорті, районних, районах у містах, міських управлінь (відділів), лінійних управлінь (відділів) і внутрішніх військ МВС України та здійснює управління ними.

Таким чином, відсутність територіальної ознаки та конкретних адміністративно територіальних меж, на яких виконуються функції та завдання міліції не дає змоги віднести лінійні управління, управління на залізничному транспорті до територіальних органів Міністерства.

З аналізу викладених вище положень, та змісту Закону слід дійти висновку, що «очищення влади» (люстрація) здійснюється шляхом звільнення з саме займаної посади, а не з органу внутрішніх справ.

Окрім того, перехідними положенням Закону встановлений строк дії Закону в часі для автоматичної люстрації, а саме заборона, зазначена в частині 3 статті 1 цього закону, на основі критеріїв, визначених ч. 1 статті 3 Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб впродовж 10 днів з дня набрання чинності Законом, який набрав чинності з моменту його опублікування.

Зі змісту спірних наказів випливає, що до позивача була застосована так звана «автоматична люстрація», проте позивач не був звільнений в установлені законом строки, наказ про його звільнення був виданий тільки 18.05.2015р., тобто через 8 місяців після набрання чинності Законом, що суперечить приписам ОСОБА_7 положень.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про те, що при виданні спірних наказів відповідачами порушені основні норми та принципи, викладені в ЗУ «Про очищенні влади, зокрема: верховенства права та законності, відкритості, прозорості та публічності, презумпції невинуватості та індивідуальної відповідальності.

Слід також зазначити, що зі змісту спірних наказів також вбачається, що вони, окрім того, містять посилання на Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а саме: позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройний сил (із поставленням на військовий облік).

З даного приводу колегія суддів зазначає, що згідно частини 1 статті 18 Закону України "Про міліцію", порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови проходження служби особами рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права та обов'язки визначаються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР № 114 від 29.07.1991 року.

У відповідності до п.п. "а" п. 62 вказаного Положення, звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться у запас Збройних Сил (з постановкою на військовий облік), якщо звільнені особи не досягли граничного віку, встановленого Законом України "Про військовий обовязок і військову службу" для перебування в запасі осіб, які мають військові звання і за станом здоровя придатні до військової служби.

При цьому, в залежності від підстави звільнення, для особи настають різні юридичні наслідки, оскільки при застосуванні Закону Про очищення влади до особи застосовуються інші обмеження та відповідно наслідки, чим при звільненні за п. 62 Положення. Законодавство не передбачає одночасне застосування до особи наслідків звільнення за різними підставами. В даному випадку право звільнення, а відповідно визначення підстави звільнення, належить відповідному державному органу (в даному випадку органу внутрішніх справ).

Враховуючи недотримання відповідачами процедури звільнення, спірні накази не можливо вважати правомірними.

При цьому колегія суддів також вважає необхідним зазначити, що суд не має повноважень самостійно визначити підставу звільнення особи, в даному випадку це виключно повноваження органів внутрішніх справ, які повноважні визначити підставу звільнення. Відповідно суд не може виключити одну чи іншу підставу звільнення з наказу, оскільки це буде втручання в повноваження іншого державного органу.

В свою чергу, будь-яке звільнення передбачає дотримання передбаченої законодавством процедури, що як вказано вище, не було виконано під час видання спірних наказів в частині звільнення позивача зі служби.

Таким чином, оскільки МВС України та Управлянням МВС України на Південній залізниці при звільненні позивача зі служби не було дотримано передбаченої законодавством процедури звільнення, колегія суддів дійшла висновку, що позивач був звільнений протиправно.

Враховуючи порушення щодо процедури проведення звільнення, відсутності у суду повноважень самостійно визначитися щодо підстави звільнення, доводи позову в цій частині слід визнати обґрунтованими.

Статтею 43 ОСОБА_4 України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст.5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N 4, від 26.10.1995 року N 18, від 25.05.1998 року N 15) роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

На підставі викладеного, відповідачами під час судового розгляду не було доведено правомірності звільнення позивача зі служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 ОСОБА_4 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб'єктами владних повноважень, які є відповідачами в даній адміністративній справі, не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності припинення перебування позивача на службі, а спірні накази прийняті без врахування всіх обставин і підстав звільнення, з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання незаконними та скасування наказів.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За правилами, встановленими ст.. 256 КАС України, постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 слід допустити до негайного виконання.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з МВС України та Управління МВС України на Південній залізниці 10000 грн. моральної шкоди та зобовязання Міністерство юстиції України видалити дані щодо ОСОБА_2 із Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано Закон України «Про очищення влади» Міністерства юстиції України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 56 ОСОБА_4 України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (далі Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

Згідно з пунктом 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем під час розгляду справи не доведено суду наявність моральної шкоди, її розмір та причинний зв'язок між діями відповідачів та моральною шкодою.

Отже, позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Відповідно до підп. 53-1 п. 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Уряду від 02.07.2014р. № 228, Міністерство юстиції забезпечує відповідно до ЗУ «Про очищення влади»: проведення перевірки, передбаченої зазначеним законом, формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення ЗУ «Про очищення влади», надання інформації із зазначеного реєстру та оприлюднення на власному веб-сайті відомостей з нього.

Пунктом 5 Розділу ІІ Реєстру передбачено, що підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену ч. 3 або ч. 4 ст. 1 ЗУ «Про очищення влади», є надходження до Держателя від органу, який проводив перевірку, обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, яке свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених ст. 1 ЗУ «Про очищення влади», відповідне судове рішення, а також випадки, визначені законом.

Враховуючи, що судовим розглядом встановлено протиправність виданих МВС України та УМВС України на Південній залізниці наказів про звільнення позивача, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом зобов'язання Міністерство юстиції України внести зміни щодо ОСОБА_2 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано Закон України "Про очищення влади", з урахуванням рішення суду у даній справі.

У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 11, 12, 51, 71, ст. 158, ст. 159, ст. 160, ст. 161ст. 162, ст. 163, ст. 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, Міністерства юстиції України, третя особа: Управління Державної казначейської служби України в Харківській області про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на посаді - задовольнити частково.

Скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 18 травня 2015 року №888 о/с "По особовому складу", в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (із постановлянням на військовий облік) полковник міліції ОСОБА_2 (С-434317), заступника начальника Управління - начальника міліції громадської безпеки Управління МВС України на Південній залізниці.

Скасувати наказ №98 о/с від 02.06.2015 року Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці "По особовому складу" відповідно до якого, згідно з частиною 3 ст.1, пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України "Про очищення влади" та відповідно до пункту 62 "А" Положення про проходження служби рядовим на начальницьким складом органів внутрішніх справ, в частині звільнення полковника міліції ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ.

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника Управління - начальника міліції громадської безпеки Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу або на рівноцінній посаді в органах МВС України.

Постанову суду в частині поновлення на посаді ОСОБА_2 допустити до негайного виконання.

Зобов'язати Міністерство юстиції України внести зміни щодо ОСОБА_2 до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано Закон України "Про очищення влади", з урахуванням рішення суду у даній справі.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно з ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова чи ухвала суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду згідно з ст.186 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: шляхом подачі через Харківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення (у разі застосування судом ч. 3, ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні з дня отримання копії постанови, у разі повідомлення субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених ч.4 ст.167 цього Кодексу, про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду) апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 25 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Панченко О.В.

Судді Бадюков Ю.В.

ОСОБА_8