Справа № 2а-4150/11
Суддя: Ситников О.Ф.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" грудня 2015 р. м. Київ К/800/31978/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ситникова О.Ф., (суддя-доповідач),

Малиніна В.В.,

Швеця В.В.

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Черкаського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2011 року Черкаський міський центр зайнятості звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з адміністративним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 на користь Черкаського міського центру зайнятості кошти у сумі 3506,24 грн.

Постановою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 листопада 2012 року адміністративний позов задоволено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року скасовано постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 листопада 2012 року з підстав неповноважного складу суду та прийнято нову про задоволення позову.

Не погоджуючись із рішенням суд апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах ст. 220 КАС України, дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлені наступні обставини.

26.08.2010 року ОСОБА_4 звернувся до Черкаського міського центру зайнятості в пошуках роботи.

02.09.2010 року ОСОБА_4 на підставі зданої заяви, був наданий статус безробітного, та призначено виплату допомоги по безробіттю.

29.11.2010 року позивач звернувся з заявою до керівництва Черкаського міського центру зайнятості з проханням направити його на професійне навчання за професією «водій навантажувача». На підставі договору № 11014 укладеного між позивачем та ТОВ «Навчальний заклад «Черкаський навчально-курсовий комбінат» ОСОБА_4 було направлено на навчання.

Разом з тим, при проведенні звірки Черкаського МЦЗ з ДПА за 3-й квартал 2010 року було складено Акт перевірки достовірності даних безробітних № 128 від 24.03.2011 року, яким встановлено, що ОСОБА_4 під час отримання статусу безробітного та в період перебування на обліку в Черкаському міському центрі зайнятості приховав факт працевлаштування та інформацію про знаходження в трудових відносинах з 06.07.2010 року по 07.10.2010 року з підприємством СТОВ ім. Шевченка

24.03.2011 року відповідача було знято з обліку у зв'язку з виявленням факту подання недостовірних даних.

За період перебування на обліку в Черкаському міському центрі зайнятості з 02.09.2010 року по 24.03.2011 року ОСОБА_4 було нараховано та виплачено матеріального забезпечення 3506 грн. 88 коп., з яких допомога по безробіттю в розмірі 757 грн. 40 коп., матеріальну допомогу в період професійного навчання в сумі 1060 грн. 8 коп. та кошти витрачені на навчання - 687 грн. 96 коп., що підтверджується відомістю виплат.

Згідно з Наказом № 241 від 24.03.2011 року Черкаського міського центру зайнятості «Про повернення коштів», ОСОБА_4 повідомлено про повернення коштів, виплачених як допомога по безробіттю в сумі 1757 грн. 40 коп., матеріальної допомоги в період професійного навчання в сумі 1060 грн. 88 коп. та вартість навчання в сумі 687 грн. 96 коп. на загальну суму 3506 грн. 24 коп.

Оскільки кошти в сумі 3506 грн. 24 коп. не повернуті, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи даний спір по суті, суди як першої, так і апеляційної інстанцій виходили з того, що дана справа є адміністративною.

Однак, такий висновок є помилковим і таким, що базується на невірному застосуванні норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Отже, що правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Аналізуючи частину четверту статті 50 КАС дозволяє суд касаційної інстанції вважає, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 КАС по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 4 частини четвертої статті 50 КАС суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

В випадку, що розглядається, позов заявлений про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянина ОСОБА_4 і, на думку колегії суддів, не підпадають під дію пункту 4 частини четвертої статті 50 КАС.

Отже, даний спір не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки з урахуванням положень статті 15 ЦПК, даний спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що рішення судів попередніх інстанцій постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального законодавства та підлягають скасуванню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 22.09.2015 року, справа № 21-1884а15.

За правилами ч.1 ст. 228 КАС України, судові рішення обов'язково скасовуються, а позовна заява залишається без розгляду або закривається провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Якщо ж провадження за заявою, яку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, було помилково порушено, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 КАС України.

На підставі наведеного та керуючись статтями 157, 220-1, 222, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 листопада 2012 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року - скасувати, провадження у справі за позовом Черкаського міського центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення коштів за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2013 року - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Малинін

В.В. Швець