Справа № 2-а-3650/11
Суддя: Колегаєва С. В.
Дата ухвалення: 2011-05-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №2-а-3650/11
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 травня 2011 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Колегаєвої С.В.

при секретарі - Буцко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києві, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Управління праці та соціального захисту населення Деснянського району в м. Києві про визнання дій органів протиправними щодо перерахунку пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідачів про визнання дій органів протиправними щодо перерахунку йому пенсії, мотивуючи свої вимоги тим, що йому, як особі постраждалій внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії, який також є інвалідом І групи, не в повному обсязі нараховуються та виплачуються щорічна допомога на оздоровлення, а також основна та додаткова пенсії відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". А тому просить визнати дії відповідачів протиправними та зобов'язати відповідачів здійснити перерахунок та виплатити їй щорічну допомогу на оздоровлення, а також основну та додаткову пенсії, відповідно до ст. 48, 50, 54 вищевказаного Закону.

В судове засідання позивач не з»явився, однак надіслав письмову заяву, у якій повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва - в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що нарахування позивачці здійснюються відповідно до вимог діючого законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає.

Представник відповідача - Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації - в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду свої письмові пояснення, просив розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника, за наявних у справі матеріалів.

Представник відповідача - Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат - в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові пояснення та просив розглядати справу у його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення представника Управління Пенсійного фонду, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва і отримує пенсію, передбачену ст. 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорії 1, передбачену ст. 50 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", але з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України "Про підвищення розмірів пенсій та інших соціальних виплат окремим категоріям пенсіонерів, фінансування яких здійснюється за рахунок коштів державного бюджету" від 03.01.2002 року № 1 та постанови Кабінету Міністрів України "Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 26.07.1996 року № 831 відповідно.

ОСОБА_1 має статус особи постраждалої внаслідок аварії на ЧАЕС 1 категорії, є інвалідом І групи, що підтверджується копіями посвідчень, наявних в матеріалах справи та не заперечується відповідачами.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стосовно позовних вимог щодо перерахунку та виплати недоотриманої основної та додаткової пенсій, то судом встановлено наступне.

Згідно із ст. 49 вищевказаного Закону пенсії особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Частиною 4 ст. 54 Закону (в редакції, що діяла до прийняття Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 року) передбачено, що в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими: по І групі інвалідності - 10 мінімальних пенсій за віком; по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком; по ІІІ групі інвалідності - 6 мінімальних пенсій за віком; дітям-інвалідам - 3 мінімальних пенсій за віком.

Статтею 50 Закону (в редакції, що діяла до прийняття Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 року) визначено, що особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірах: інвалідам І групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком; інвалідом ІІ групи - 75 процентів мінімальної пенсії за віком; інвалідам ІІІ групи, дітям-інвалідам, а також хворим внаслідок Чорнобильської катастрофи на променеву хворобу - 50 процентів пенсії за віком.

Законом України "Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 року до вказаних статей Закону було внесено зміни: частину 4 ст. 54 Закону було змінено чотирма частинами, а ст.50 Закону було викладено в новій редакції.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 67 розділу І, пунктів 2-4, 6-8, 10-18, підпункту 7 пункту 19, пунктів 20-22, 24-34, підпунктів 1-6,8-12 пункту 35,пунктів 36-100 розділу ІІ "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" та пункту 3 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

Відповідно до положень ст. 147 Конституції України Конституційний Суд України єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні. Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України, до яких віднесено, зокрема: вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність); законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Стаття 152 Конституції України встановлює процедурне питання, у відповідності до якого закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визначаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Суд керується положеннями ч. 2 ст. 152 Конституції України, відповідно до вимог якої закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, рішення Конституційного Суду України не мають зворотної сили, а закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Суд приймає до уваги, зокрема, рішення Конституційного Суду України "У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України "Про чинність Закону України "Про Рахункову палату", офіційного тлумачення положень частини 2 статті 150 Конституції України, а також частини 2 статті 70 Закону України "Про Конституційний Суд України" стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень конституційного Суду України №15-рп/2000)". Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що органи державної влади, орган Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові та службові особи, громадяни та їх об'єднання, іноземці, особи без громадянства повинні утримуватись від застосування чи використання правових актів або їх положень, визнаних неконституційними. Незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний суд України в мотивувальній частині зазначає, що частина 2 статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Прояв зазначеного правового змісту дії рішення Конституційного Суду України у часі був покладений у пункт 3 резолютивної частини цього рішення.

Таким чином, враховуючи особливість юридичних наслідків визнання неконституційним нормативно-правового акту (яка проявляється в тому, що не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність) суд вважає, що рішення Конституційного Суду України зворотної дії у часі не мають і не можуть у зв'язку з цим бути поширеними на правовідносини, які мали місце на час дії відповідної правової норми, до дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про її неконституційність.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд вважає, що дії суб'єктів владних повноважень, які були вчинені у відповідності до вимог законів, інших правових актів або їх окремих положень, до моменту визнання останніх неконституційними, є законними і такими, що відповідають вимогам частини 2 статті 19 Конституції України.

Таким чином, право позивача на нарахування за період з 27.10.2010 року відновилось з дня прийняття рішення Конституційним Судом України по справі № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року, при цьому в тому правовому режимі, якій існував до дня набрання сили змін, визнаних в подальшому неконституційними. Таким чином, нарахування підвищення має бути вчинено з дня ухвалення вищевказаного рішення Конституційного Суду України, тобто з 22 травня 2008 року, на підставі положень статей 50, 54 Закону України "Про соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції, що діяла до прийняття Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 року).

Відповідно до ст. 62 Закону № 796-ХІІ роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності.

Частиною 1 ст. 67 Закону № 796-ХІІ передбачено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Отже, Законом України № 796-ХІІ не уповноважено Кабінет Міністрів України зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, змінювати розмір бази нарахувань пенсій, встановлений законом, а надано право роз'яснення порядку застосування цього Закону.

Суд не враховує твердження представника відповідача, що встановлення конкретних (зменшених) сум для обчислення пенсій Кабінетом Міністрів України є виконанням норм Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки вказані дії Кабінету Міністрів України не реалізують, встановлені Законом, права та гарантії, а змінюють та корегують, встановлені цим законом права та гарантії в бік їх зменшення, чим в свою чергу, порушують його норми, оскільки статтею 71 Закону № 796-ХІІ, де чітко встановлено, що дія положень цього Закону на може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до цього Закону.

Таким чином суд вважає, що здійснення виплати пенсії згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 1 від 01.03.2002 року та виплати додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, віднесеним до категорії 1 згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996р. № 831 не є правомірним, тобто таким, що відповідає нормам законів України та конституції України, як основного закону держави.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо перерахунку та виплати недоотриманої основної та додаткової пенсій з 27 жовтня 2010 року, відповідно до ст. 50, 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог щодо перерахунку та виплати недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення, судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" щорічна допомога на оздоровлення встановлена в таких розмірах:

- інвалідам 1 та 2 групи - п'ять мінімальних заробітних плат;

- інвалідам 3 групи, дітям-інвалідам - чотири мінімальні заробітні плати;

- учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - п'ять мінімальних заробітних плат; - 3 категорії - три мінімальні заробітні плати;

- кожній дитині, яка втратила внаслідок Чорнобильської катастрофи одного з батьків - три мінімальні заробітні плати;

- евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей - три мінімальні заробітні плати.

Однак на підставі ст. 117 Конституції України та ст. 62, 67 Закону Кабінет Міністрів України видав постанову від 12.07.2005 року за № 562 "Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", якою встановив наступні розміри щорічної допомоги на оздоровлення:

-інвалідам 1 та 2 групи - 120 грн.;

-учасникам ліквідації 2 категорії - 100 грн.;

-інвалідам 3 групи - 90 грн.;

-учасникам ліквідації 3 категорії, кожній дитині, яка втратила одного з батьків , евакуйованим у 1986 році, включаючи дітей - 75 грн.

Тобто позивачу, як особі постраждалій внаслідок аварії на ЧАЕС, щорічна допомога на оздоровлення за 2010 рік була виплачена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року, якою розмір щорічної допомоги на оздоровлення був зменшений у порівнянні з Законом, який регулює дані правовідносини.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 62 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" роз'яснення порядку застосування цього Закону провадиться у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, рішення якого є обов'язковими для виконання міністерствами та іншими центральними органами державної виконавчої влади України, місцевими органами державної виконавчої влади, всіма суб'єктами господарювання, незалежно від їх відомчої підпорядкованості та форм власності. В ч. 1 ст. 67 вищевказаного Закону передбачено, що конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій підвищуються Кабінетом Міністрів України відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати.

Тобто, Законом України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" Кабінет Міністрів України не уповноважено зменшувати конкретні суми компенсацій і допомоги, в тому числі змінювати розмір щорічної допомоги на оздоровлення, визначений ст. 48 даного Закону, а надано право на роз'яснення цього Закону. Суд не бере до уваги доводи відповідачів, викладені в його письмових запереченнях, про те, що встановлення конкретних (зменшених) сум компенсацій і допомоги, допомоги на оздоровлення Кабінетом Міністрів України є виконанням норм Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки вказані дії Кабінету Міністрів України не сприяють реалізації встановлених Законом прав і гарантій, а змінюють та коректують встановлені цим законом права та гарантії в бік їх зменшення, чим порушують норми Закону, оскільки в ст. 71 чітко встановлено, що дія положень цього Закону не може призупинятися іншими законами, крім законів про внесення змін до Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", які приймаються Верховною Радою України.

Таким чином суд вважає, що здійснення виплати позивачу у 2010 році щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України, не є правомірним, оскільки не відповідає нормам законів України та Конституції України, як основного закону держави. До того ж відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються зокрема основи соціального захисту, а в ст. 75 Конституції встановлено, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України, і право делегувати свої повноваження іншим державним органам парламенту Конституцією України не надано.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 94 КАС України, суд вважає за необхідне усі судові витрати пов'язані з розглядом справи віднести на рахунок Держави.

На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 18, 71, 93, 99, 100, 104, 161-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Конституцією України, Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року, рішеннями Європейського Суду з прав людини, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва здійснити перерахунок та виплатити ОСОБА_1 щомісячну додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, виходячи з 100 % мінімальної пенсії за віком та державної пенсії не менше 10 мінімальних пенсій за віком, починаючи з 27 жовтня 2010 року.

Визнати бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації протиправною.

Зобов'язати Управління праці та соціального захисту населення Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації провести перерахунок недоплаченої ОСОБА_1 суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до положень ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Визнати бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат протиправною.

Зобов'язати Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплатити перерахунок недоплаченої ОСОБА_1 суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2010 рік відповідно до положень ст. 48 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги, або протягом двадцяти днів з дня подачі заяви про апеляційне оскарження постанови, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Головуючий