Справа № 2а/1670/8136/11
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м. Київ К/9991/14823/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

за участю: секретаря Латишевої Л.П.,

представника відповідача Паська Т.Г.,

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2012 по справі №2а-1670/8136/11 за позовом Виробничо-будівельного колективного підприємства «Рассвет» до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., пояснення представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2012, позовні вимоги Виробничо-будівельного колективного підприємства «Рассвет» до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень - задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення від 24.06.2011 №2/2092 в частині визначення грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників в сумі 25938,04грн. (в тому числі основний платіж - 25937,04грн. та штрафні санкції - 1,00грн.), від 24.06.2011 №/2095, від 04.10.2011 №/3125 та від 04.10.2011 №/3124. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Кременчуцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області 24.02.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 27.03.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2012 в частині задоволення позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволеннія позову.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпунктів 7.4.1, 7.4.4, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», статей 9, 11, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до приписів статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України здійснено заміну відповідача - Кременчуцьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Полтавській області її правонаступником - Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією було проведено документальну планову виїзну перевірку Виробничо-будівельного колективного підприємства «Рассвет» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2008 по 31.03.2011, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2008 по 31.03.2011.

Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 4.1.1 пункту 4.1. статті 4, підпункту 5.2.1. пункту 5.2., підпункту 5.3.9. пункту 5.3. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємства», в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 656180,00грн.; підпункту 7.2.1. пункту 7.2., підпунктів 7.4.1., 7.4.4., 7.4.5. пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 406061,00грн.; пунктів 201.1., 201.10 статті 201, пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у сумі 9186,00грн. за січень та березень 2011 року, завищено від'ємне значення по ПДВ у березні 2011 року на суму 73556,00грн.; підпункту «а», пункту 19.2. статі 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», а саме неутримання підприємством податку з доходів фізичних осіб в сумі 3251,85грн. за ІІІ-ІV квартали 2009 року; пункту 171.2. статті 171 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб на суму 25937,04грн. у І кварталі 2011 року.

Висновок податкового органу ґрунтуються на відсутності реального здійснення фінансового господарських операцій позивача з Приватним підприємством «Кремнет», Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Агенство Метал», Приватним підприємством «Дортехмонтаж 67», Приватним підприємством «Будмонтажпроект XXI», Приватним підприємством «Квінто», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, Товариством з обмеженою відповідальністю «Солошинський гранітний кар'єр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус-газ»; неправомірності віднесення позивачем до валових витрат суми витрат на відрядження працівників до міста Москви, Російська Федерація та не оподаткування доходів працівників, отриманих як додаткового блага.

За результатами перевірки Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією складено акт від 08.06.2011 №3750/23-209/35779103 та прийнято податкові повідомлення-рішення від 24.06.2011 №2/2092, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку з доходів найманих працівників в сумі 30002,85грн., з яких 29188,89грн. - за основним платежем, 813,96грн. - штрафні (фінансові) санкції; від 24.06.2011 №/2094, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 450408,25грн., з яких 362163,00грн. за основним платежем та 88245,25грн. - штрафні (фінансові) санкції; від 24.06.2011 №/2095, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 820225,00грн., з яких 856180,00грн. за основним платежем та 164045,00грн. - штрафні (фінансові) санкції.

За результатами адміністративного оскарження зазначених рішень Кременчуцькою об'єднаною державною податковою інспекцією прийнято податкове повідомлення-рішення від 04.10.2011 №/3125, яким збільшено штрафні (фінансові) санкції по ПДВ, та визначено їх розмір - 86694,25грн., а також податкове повідомлення-рішення від 04.10.2011 №/3124, яким зменшено суму грошового зобов'язання з ПДВ та визначено за основним платежем 361763,00грн., та визначено штрафні (фінансові) санкції у розмірі 88245,25грн. Податкові повідомлення-рішення від 24.06.2011 №/2095 та від 24.06.2011 №2/2092 залишені без змін.

Щодо висновків податкового органу про неправомірність формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за господарськими операціями з Приватним підприємством «Кремнет», Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Агенство Метал», Приватним підприємством «Дортехмонтаж 67», Приватним підприємством «Будмонтажпроект XXI», Приватним підприємством «Квінто», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, Товариством з обмеженою відповідальністю «Солошинський гранітний кар'єр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус-газ» колегія суддів звертає увагу на наступне.

Щодо висновків податкового органу про неправомірність віднесення позивачем до валових витрат суми витрат на відрядження до міста Москви, Російська Федерація, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту 140.1.7 пункту 140.1. статті 140 Податкового кодексу України витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат.

Зазначені в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, понесенні позивачем витрати на відрядження підтверджуються запрошенням Товариства з обмеженою відповідальністю «ПБТФ» для проведення звірки взаєморозрахунків, розгляду технічних можливостей установки опор освітлення та опор контактної мережі на об'єктах міста Москви, а також обговорення питань поставки плити гранітної у 2011 році; актом звірки взаєморозрахунків, контрактом від 25.02.2011 №02/11; наказом про відрядження працівників до міста Москви, Російська Федерація, та наказом про продовження строку перебування у відрядженні; проїзними документами; посвідченнями про відрядження; звітами про використання коштів, наданих на відрядження, копією квитанції до прибуткового касового ордеру.

Таким чином, за встановлених обставин, висновки податкового органу про неправомірність віднесення до складу валових витрат суми витрат на відрядження в розмірі 74391,00грн. є необґрунтованими.

Щодо висновків податкового органу про заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб на 25937,04грн. колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до підпункту «а» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання або компенсація зумовлені виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачені нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах.

Згідно з пунктом 171.2 статті 171 Податкового кодексу України особою відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є: податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, за висновками податкового органу позивачем занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 25937,04грн. у зв'язку з неоподаткування як додаткового блага витрат на відрядження працівників до міста Москви, Російська Федерація.

За результатами розгляду справи судами встановлено, що витрати понесені підприємством на відрядження пов'язані з господарською діяльністю позивача та трудовою функцією його працівників, а також підтверджено первинними документами, у зв'язку з чим висновок податкового органу про заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб на загальну суму 25937,04грн. є необґрунтованим.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

За змістом підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 зазначеного Закону не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або оформленими з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовами реалізації права платника на податковий кредит, а також на зменшення оподатковуваного доходу на суму понесених витрат є фактичне придбання товарів (робіт, послуг) із метою їх використання в господарській діяльності та наявність первинних документів (зокрема, податкових накладних), оформлених у відповідності з вимогами чинного законодавства, на підтвердження факту понесення витрат на їх придбання.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування валових витрат та податкового кредиту.

Разом з тим, реальність спірних господарських операцій позивача з Приватним підприємством «Кремнет», Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Агенство Метал», Приватним підприємством «Дортехмонтаж 67», Приватним підприємством «Будмонтажпроект XXI», Приватним підприємством «Квінто», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, Товариством з обмеженою відповідальністю «Солошинський гранітний кар'єр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус-газ» підтверджується належними первинними документами, які за своєю формою та змістом відповідають вимогам податкового законодавства, зокрема, наданими позивачем договорами, податковими накладними, видатковими накладними, рахунками-фактурами, товарно-транспортними накладними, подорожніми листами, специфікаціями до договорів, виписками по рахунках та платіжними дорученнями, сертифікатами якості.

Контрагенти позивача на момент здійснення спірних операцій були у встановленому порядку зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість. Також судами встановлено, що придбані у контрагентів товари використовувалися позивачем у власній господарській діяльності.

Таким чином, досліджені в процесі розгляду справи первинні документи розкривають зміст господарської операції, підтверджують рух активів позивача, зміни у власному капіталі підприємства та отримання ним реального результату в процесі господарської діяльності з контрагентами.

Посилання відповідача на виконання підписів від імені директора Приватного підприємства «Кремнет» не ОСОБА_4 не обґрунтовані належними та допустимими доказами, оскільки відповідні висновки зроблені за відсутності дослідження первинних документів, складених за результати здійснення господарських операцій позивача з відповідними контрагентом.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що чинне законодавство не ставить умовою дійсності правочинів, а також виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів у останніх.

Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх податкових зобов'язань, адже поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань.

А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху грошових коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання товариством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Враховуючи викладене, податкова інспекція не навела жодних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірних дій, а наведені відповідачем у касаційній скарзі доводи є такими, що не спростовують правильність висновку судів першої та апеляційної інстанцій щодо правомірності формування позивачем валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість за господарськими операціями з Приватним підприємством «Кремнет», Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс Агенство Метал», Приватним підприємством «Дортехмонтаж 67», Приватним підприємством «Будмонтажпроект XXI», Приватним підприємством «Квінто», фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, Товариством з обмеженою відповідальністю «Солошинський гранітний кар'єр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Таурус-газ».

За таких обставин та з огляду на положення частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України щодо перегляду судом касаційної інстанції рішення суду першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, висновок судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог є правильним.

Відповідно до частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 55, 160, 210, 220, 221, 223, 224, 230, 231 та частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02.12.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2012 по справі №2а-1670/8136/11 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, на підставі та у строки, передбачені статтями 235 - 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв