Справа № 2а-618/10/0370
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2015 р. м. Київ К/800/50090/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

за участю секретаря судового засідання: Міщенко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2010 року

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року

у справі № 2а-618/10/0370

за позовом Спільного українсько-швейцарського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцькенергоком»

до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року, адміністративний позов Спільного українсько-швейцарського підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «Луцькенергоком» (далі - СУШП ТОВ «Луцькенергоком»; позивач) до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області (далі - Луцька ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області; відповідач) задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення № /0 від 20 липня 2009 року, № /1 від 14 січня 2010 року, № /2 від 15 січня 2010 року, № /3 від 11 лютого 2010 року.

Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі Луцька ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2010 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

В запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що посадовими особами Державної податкової адміністрації у Волинській області проведено планову виїзну перевірку СУШП ТОВ «Луцькенергоком» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2006 року по 31 березня 2009 року та іншого законодавства за період з 01 квітня 2006 року по 31 березня 2009 року, за результатами якої складено акт № 251/23-99/21753962 від 09 липня 2009 року.

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № /0 від 20 липня 2009 року, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) податку на додану вартість у розмірі 6 407 727,00 грн.

За наслідками адміністративного оскарження, скарги товариства залишено без задоволення, а також прийнято податкові повідомлення-рішення № /1 від 14 січня 2010 року, № /2 від 15 січня 2010 року та № /3 від 11 лютого 2010 року.

Перевіркою встановлено порушення СУШП ТОВ «Луцькенергоком» підпункту «а» підпункту 7.7.2, підпункту «б» підпункту 7.7.7 пункту 7.7 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 168/97-ВР) у зв'язку з неправомірним віднесенням до складу податкового кредиту, який у подальшому прийняв участь у формуванні бюджетного відшкодування, сум податку на додану вартість, нарахованих на ціну імпортованого обладнання для виробництва збірних залізобетонних виробів, яке станом на момент здійснення ревізії не введено в експлуатацію, що виключає можливість використання позивачем цього обладнання у власній господарській діяльності.

Задовольняючи адміністративний позов повністю, суди попередніх інстанцій виходили з правомірності заявлення позивачем спірної суми податку на додану вартість, сплаченої до бюджету при митному оформленні імпортованих основних засобів, до бюджетного відшкодування.

Однак, колегія суддів вважає вказаний висновок судів передчасним, зважаючи на таке.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Якщо у подальшому такі основні фонди переводяться до складу невиробничих фондів, то з метою оподаткування такі основні фонди вважаються проданими за їх звичайною ціною у податковому періоді, на який припадає початок такого переведення, але не нижче ціни їх придбання (виготовлення, будівництва, спорудження).

Пунктом 1.32 статті 1 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що господарською діяльністю є будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Таким чином, визначальною умовою для віднесення сум податку на додану вартість, сплачених у ціні придбаних основних фондів, до складу податкового кредиту, який у подальшому приймає участь у формуванні сум бюджетного відшкодування, є наявність мети подальшого їх використання платником податку в господарській діяльності. І хоча положення Закону № 168/97-ВР не пов'язують право на включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість з введенням основних фондів в експлуатацію та фактичним використанням їх у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій, в той же час господарські операції, які спричиняють конкретні податкові наслідки, повинні, перш за все, відповідати принципам ділової розумності, що означає відповідність поведінки суб'єкта господарювання економічній раціональності, звичаям ділового обороту, свідомість, мотивованість його діянь при здійснення економічної діяльності.

Наведене у контексті розглядуваних правовідносин з урахуванням доводів податкового органу, наведених на обґрунтування своєї позиції, специфіки імпортованих основних засобів, придбання яких обумовлює залучення значних матеріальних ресурсів та які не призначені для широкого кола покупців (орендарів), передбачає ретельну перевірку наявності у позивача розумної економічної причини (ділової мети) саме на час укладення договору з Акціонерним товариством з обмеженою відповідальністю «ELEMATIC Oy Ab» (Фінляндія) та імпорту спірного обладнання.

З'ясування наміру позивача на отримання економічного ефекту від господарської операції передбачає аналіз умов та обставин її здійснення. При цьому варто виходити з того, якою в тій чи іншій ситуації має бути поведінка добросовісного суб'єкта господарювання, що за звичайних умов ведення господарської діяльності зацікавлений у найбільшому скороченні своїх витрат.

А відтак, судам при вирішенні вказаного спору слід було з'ясувати існування в СУШП ТОВ «Луцькенергоком» фактичного замовлення від Товариства з обмеженою відповідальністю «Стройбетонпроект» або іншого суб'єкта господарювання на поставку розглядуваного обладнання для виробництва збірних залізобетонних виробів (шляхом витребування відповідної документації, ділової переписки, роздруківок телефонних розмов, допиту свідків), перевірити умови такого замовлення, гарантії виконання зобов'язання з оренди обладнання тощо.

В контексті змісту поняття розумної економічної причини (ділової мети) не надано судовими інстанціями належної правової оцінки і обставинам щодо нездійснення ТОВ «Стройбетонпроект» на адресу позивача жодних орендних платежів впродовж кількох років після передачі обладнання з огляду на пункт 3.1 договору оренди № 01/2008 від 24 березня 2008 року, укладеного між СУШП ТОВ «Луцькенергоком» (орендодавець) та ТОВ «Стройбетонпроект» (орендар), відповідно до якого орендна плата нараховується з моменту підписання акту введення обладнання в експлуатацію, та враховуючи те, що станом на 16 березня 2010 року зазначене обладнання в експлуатацію не введено, його монтаж виконано на 70 відсотків.

Враховуючи те, що передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, постановлені у справі судові рішення з метою об'єктивності, всебічності та повноти розгляду справи підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України.

При новому розгляді справи суду слід врахувати, що згідно з частиною 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області задовольнити частково.

Скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 29 березня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2013 року.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.