Справа № 808/2430/15
Суддя: Уханенко С.А.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2015 рокусправа № 808/2430/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Уханенка С.А.

суддів: Богданенка І.Ю. Дадим Ю.М.

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційних скарг управління Пенсійного фонду України в Великобілозерському районі Запорізької області, сільськогосподарського виробничого кооперативу "Росія" на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 02 червня 2015 р. по справі за позовом управління Пенсійного фонду України в Великобілозерському районі Запорізької області до сільськогосподарського виробничого кооперативу "Росія" про відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій , -

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно п.п. «б», «в», «д» та «ж» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 36 810,32 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 02 червня 2015 р. адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з сільськогосподарського виробничого кооперативу «Росія» на користь управління Пенсійного фонду України в Великобілозерському районі Запорізької області заборгованість у розмірі 5 503,80 грн. (п'ять тисяч п'ятсот три гривні 80 коп.) по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за період березень - лютий 2015 року.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, управління Пенсійного фонду України в Великобілозерському районі Запорізької області та сільськогосподарський виробничий кооператив "Росія" подали апеляційні скарги, в яких, позивач, посилаючись на невідповідність оскаржуваної постанови вимогам закону та не врахування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; відповідач, не погоджуючись з оскаржуваною постановою в частині задоволених позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволених позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга відповідача задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, за відповідачем рахується заборгованість по відшкодуванню фактичних витрат на виплату та доставку пенсії, призначених на пільгових умовах згідно з п б, в, д, ж ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ (далі - Закон №1788-ХІІ) колишнім працівникам відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 у розмірі 36 810,32 грн.

В добровільному порядку відповідач не сплачує дану заборгованість, що й слугувало підставою для звернення позивача до суду із позовом про стягнення заборгованості.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що виплачена управлінням Пенсійного фонду України в Великобілозерському районі Запорізької області пенсія за віком на пільгових умовах, призначена відповідно до п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підлягає відшкодуванню відповідачем, а витрати на виплату пенсій, призначених відповідно до пунктів «в»-«е» та «ж» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України.

Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Позивач та суд першої інстанції визначаючи обов'язок відповідача відшкодувати фактичні витрати на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» виходили з положень Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування".

Так, абзацом 4 пункту 1 статті 2 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б"-"з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

При цьому, відповідно до п.1 ст.2 закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону, крім тих, які є платниками фіксованого сільськогосподарського податку, об'єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до пунктів "б" - "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Водночас, Законом України від 28.12.2014р. №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", внесено зміни до ПК України, зокрема з 01 січня 2015 року з переліку загальнодержавних податків і зборів виключено фіксований сільськогосподарський податок. Сформовано 4 групи платників єдиного податку. До 4 групи таких платників віднесено відповідача.

Положення п.297.1 ст.297 ПК України (в редакції Закону № 71-VIII від 28.12.2014р.) не звільняють платників єдиного податку 4 групи від обов'язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з об'єкта оподаткування фактичних витрат на виплату і доставку пенсій.

Щодо, висновку суду першої інстанції, що витрати на виплату і доставку пенсії, особам, яким пенсія призначена відповідно до пунктів «в», «д» та «ж» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

За правилами абзацу четвертого підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до ПФУ плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій особам, які були зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими й важкими умовами праці за списком № 1, крім тих, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, у розмірі 20 відсотків з наступним збільшенням її щороку на 10 відсотків до 100-відсоткового розміру відшкодування фактичних витрат на виплату і доставку цих пенсій до набуття права на пенсію за віком відповідно до цього Закону.

В абзаці п'ятому цього ж підпункту зазначено, що виплата пенсій особам, які були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників, за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів "в"-"е" та "ж" статті 13 Закону № 1788-XII, здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів ПФУ, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV.

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку про те, що витрати на виплату та доставку пенсій особам, пенсії яким призначені відповідно до пунктів "в"-"е" та "ж" статті 13 Закону № 1788-XII, покриваються підприємствами та організаціями.

Винятком із цього правила є лише порядок покриття витрат на виплату та доставку пенсій особам, що були безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) з видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт та рудників за списком робіт і професій, затвердженим Кабінетом Міністрів України, оскільки за змістом абзацу п'ятого підпункту 1 пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV виплата пенсій таким особам здійснюється до 1 січня 2005 року за рахунок коштів ПФУ, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, а отже, і витрати на виплату та доставку пільгових пенсій покриваються за рахунок ПФУ та Державного бюджету України відповідно.

Однак специфіка такого порядку полягає в особливостях пенсійного забезпечення зазначених осіб.

Так, згідно зі статтею 14 Закону № 1788-XII працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років.

Аналіз положень пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV у контексті статті 14 Закону № 1788-XII дає підстави для висновку про те, що порядок, за якого витрати на доставку пільгових пенсій покриваються до 1 січня 2005 року за рахунок коштів ПФУ, а з 1 січня 2005 року - за рахунок коштів Державного бюджету України, стосується лише витрат на виплату та доставку пенсій, призначених особам на підставі статті 14 Закону № 1788-XII.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність у відповідача обов'язку відшкодовувати управлінню ПФУ витрати на виплату та доставку пенсії, призначеної відповідно до пунктів «в», «д» та «ж» статті 13 Закону № 1788-XII, з посиланням на п.2 Прикінцевих положень Закону №1058-IV є помилковим.

Таким чином, діюче на момент звернення позивача до суду законодавство передбачало обов'язок відповідача відшкодувати витрати Пенсійного фонду на виплату та доставку пільгових пенсій, що виплачуються колишнім працівникам відповідача.

В той же час, вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції не надав оцінки всім доводам відповідача, зокрема положенням пп. 4.1.9 п. 4.9 ст. 4 ПК України, який визначає принцип стабільності податкового законодавства.

Оцінюючи цей довід, суд апеляційної інстанції виходить з того, що цей принцип податкового законодавства є складовою принципу правової визначеності, як основного елементу верховенства права.

У відповідності до положень ст. 8 КАС України суд, при вирішенні справи повинен керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Тому, суд апеляційної інстанції повинен дослідити питання дотримання принципу правової визначеності під час унормування суспільних відносин, щодо яких виник спір.

Однією з основних процедурних вимог принципу правової визначеності є вимога надання достатнього часу для змін у системі правовідносин, викликаних прийняттям нового закону.

Отже, приймаючи зміни до податкового кодексу України 28.12.2014 року законодавець виключив з переліку платників податків такого платника податку як платник фіксованого сільськогосподарського податку та відніс його до платників єдиного податку 4 групи. До платників 4 групи єдиного податку віднесено сільськогосподарських товаровиробників, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків, а також за ними збережено всі умови оподаткування, які раніше були передбачені для платників фіксованого сільськогосподарського податку.

Ці зміни свідчать про формальну зміну назви платника податку.

При цьому, зміни до п.1 ст.2 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" щодо виключення пільги платникам фіксованого сільськогосподарського податку або включення платників єдиного податку 4 групи, як таких що не сплачують фактичні витрати на виплату і доставку внесені пенсій не були.

Таким чином, внесеними змінами до податкового законодавства на відповідача з 01.01.2015 року був покладений обов'язок по відшкодуванню витрат Пенсійного фонду на виплату та доставку пільгових пенсій, що виплачуються колишнім працівникам відповідача.

Одночасно, положення пп.4.1.9 п.4.1 ст.4 ПК України визначають, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

Згідно з п. 7.1 ст. 7 Податкового кодексу України під час встановлення податку обов'язково визначаються такі елементи: платники податку; об'єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Тобто, з прийняттям вказаних змін, було визначено такий елемент податку, як платник податку.

За таких обставин можна зробити висновок, що законодавцем під час прийняття зазначених змін не був дотриманий принцип правової визначеності.

Згідно положень ст. 64 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» територіальні органи мають право стягувати з платників страхових внесків несплачені суми страхових внесків.

Отже вирішуючи питання про відшкодування витрат ПФУ на виплату та доставку пенсії суд виступає в якості державного органу, який здійснює втручання у майнові права відповідача, які крім норм національного права захищаються і нормами Конвенції, безпосередньо ст. 1 Першого протоколу до неї.

Тому, суд апеляційної інстанції повинен перевірити правомірність такого втручання у права відповідача.

Так, з огляду на положення ч. 2 ст. 8 КАС України суд апеляційної інстанції керується принципами, застосовуваними ЄСПЛ у своїй практиці, відповідно до якої останній перевіряє правомірність втручання держави у права осіб, з'ясовуючи чи таке втручання відбувається на підставі закону, чи відповідає воно легітимній меті та чи дотримано пропорційність вжитих державою заходів щодо обмеження прав.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Оскільки предметом спору є кошти, то сумніви, що вони підпадають під поняття майно відсутні.

Як було зазначено, нормативними актами, які регулюють питання сплати відшкодування витрат на виплату та доставку пенсій є Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» та податковий кодекс України. Отже втручання у майнові права відповідача врегульовано національним законодавством.

Одночасно, перевіряючи вимоги законності втручання, необхідно дослідити чи відповідають вказані нормативні акти вимогам закону, сформованим ЄСПЛ у власних рішеннях, а саме доступності, чіткості і передбачуваності.

З огляду на висновки суду апеляційної інстанції, зроблені вище, Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 року № 71-VIII не відповідає вимогам правової визначеності, що відповідно унеможливлює суб'єктів цих правовідносин врегулювати свою поведінку.

Отже, вказаний Закон не відповідає вимогам передбачуваності, а тому втручання у права відповідача (стягнення відшкодування на виплату та доставку пенсії) не відповідає критерію законності, а відповідно буде протиправним.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відмовити в задоволенні вимог про стягнення відшкодування фактичних витрат на виплату та доставку пенсій, призначених на пільгових умовах відповідно п.п. «б», «в», «д» та «ж» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 36 810,32 грн.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції під час вирішення справи неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до прийняття помилкового рішення у справі, то суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанова суду скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 198, 202, 205, 207 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Великобілозерському районі Запорізької області - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу сільськогосподарського виробничого кооперативу "Росія" - задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 02 червня 2015 р. - скасувати.

В задоволенні адміністративного позову управління Пенсійного фонду України в Великобілозерському районі Запорізької області відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: С.А. Уханенко

Суддя: І.Ю. Богданенко

Суддя: Ю.М. Дадим