Справа № 826/19317/15
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

24 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Грищенко Т.М., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 жовтня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення №4953-17 від 19 червня 2015 року.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 жовтня 2015 року з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, спір між ОСОБА_2 та податковим органом виник через винесене останнім податкове повідомлення-рішення від 19 червня 2015 року №4953-17, яким ОСОБА_2, як власнику автомобіля Land Rover Range Rover, 2013 року випуску, об'ємом двигуна 4999 куб.см, д.н.з. НОМЕР_1, було визначено суму податкового зобов'язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2015 рік.

В обґрунтування своїх вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення позивач зазначив, що підстави для сплати ним транспортного податку відсутні, оскільки 29 липня 2014 року його автомобіль був викрадений невідомою особою, відповідно він фактично не володіє об'єктом оподаткування. За фактом викрадення автомобіля Печерським РУГУ МВС України у м.Києві відкрито кримінальне провадження.

Натомість, як вбачається з обґрунтувань, наведених податковим органом в запереченні на позовну заяву та в апеляційній скарзі, останній вважає, що обов'язок зі сплати транспортного податку законодавцем безпосередньо пов'язаний з фактом державної реєстрації транспортного засобу. У зв'язку із цим, згідно положень Податкового кодексу України, як на момент винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, так і на даний час, факт неможливості власником користуватися своїм автомобілем, внаслідок його викрадення, не звільняє цю особу від сплати податку. Правильність зазначеної позиції, на думку відповідача, доводить також те, що у Верховній Раді України зареєстровано законопроект «Про внесення змін до ст.267 Податкового Кодексу України (щодо захисту прав платників транспортного податку)», яким пропонується звільнити платників податку від сплати транспортного податку за автомобілі, які викрадено.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши сутність правовідносин, що виникли між сторонами та їх доводи в обгрунтування власної позиціі у справі, колегія суддів вважає висновки податкового органу необґрунтованими та безпідставними, а також такими, що вказують на неправильне розуміння суб'єктом владних повноважень суті податків на майно, одним з яких є транспортний податок.

Відповідно до вимог пп.267.1.1 п.267.1, пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 Податкового кодексу України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Згідно інших вимог ст.267 ПК України, якими врегульовано порядок сплати транспортного податку, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 грн. за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування (п.267.4). Обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку (пп.267.6.1 п.267.6 ст.267 ПК України) на підставі відомостей, необхідних для розрахунку податку, наданих органами внутрішніх справ (пп.267.6.3 п.267.6 ст.267 ПК України).

З наведеного вбачається, що податкові органи обчислюють податкове зобов'язання платникам транспортного податку на підставі отриманих відомостей про зареєстровані транспортні засоби, згідно критеріїв, визначених ПК України, за такими платниками податку (фізичними та юридичними особами).

За позивачем зареєстровано автомобіль марки Land Rover Range Rover, 2013 року випуску, об'ємом двигуна 4999 куб.см, д.н.з. НОМЕР_1, який відповідає критеріям, визначеним п.267.2 ст.267 ПК України. З огляду на викладене, ОСОБА_2 відповідає необхідним критеріям для визначення його платником транспортного податку, в зв'язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення формально на момент його винесення відповідало вимогам законодавства України.

Разом з тим, вищезазначений автомобіль позивача було викрадено невстановленими особами 29 липня 2014 року. Зазначена обставина, як і та, що викрадений автомобіль позивачем не знятий з реєстрації, сторонами спору не заперечується.

Як зазначено, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що є об'єктами оподаткування.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що конструкція зазначеної норми Закону (п.267.2 ст.267 ПК України) дає теоретичні підстави для висновку, якого дотримується в ході судового розгляду справи відповідач, а саме: обов'язок зі сплати транспортного податку існує в незалежності від того, що об'єкт оподаткування вибув з володіння власника поза волею останнього (викрадений), оскільки визначений законодавцем обов'язок сплати транспортного податку безпосередньо пов'язаний з фактом реєстрації транспортних засобів за фізичними/юридичними особами.

Проте, на думку суду, таке буквальне тлумачення податковим органом конкретної статті ПК України, окремо від інших вимог законодавства, суперечить нормам, які встановлені Конституцією, загальними положеннями Податкового кодексу України. Крім того, відповідачем не враховано сутність цього податку, як податку з майна, що безпосередньо пов'язаний з фактом володіння цим майном.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вищезазначена норма Основного Закону вимагає від посадових осіб суб'єктів владних повноважень, в даному випадку податкового органу, керуватися не лише буквою Закону, а й насамперед його змістом.

Податковий кодекс за своїм призначенням визначає правила оподаткування, разом з тим його положення побудовані таким чином, що презюмують наявність всіх необхідних елементів для встановлення та, відповідно, виконання платниками податку свого обов'язку. Законодавець не зобов'язаний спеціально для контролюючих органів визначати випадки, за яких визначення податкового зобов'язання та відповідно вимога його сплати, є незаконним.

У зв'язку із цим, посилання відповідача на законопроект, яким передбачається внесення змін до ПК України щодо звільнення від транспортного податку осіб, у яких викрадено автомобіль, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказаним законопроектом не змінюється порядок сплати транспортного податку та його елементи, а лише фіксується на рівні Закону відсутність обов'язку зі сплати транспортного податку особами, які не мають можливості користуватися об'єктом оподаткування внаслідок його викрадення. Прийняття зазначеного законопроекту парламентом, на думку суду, всього лише на законодавчому рівні усуне суперечності між конструкцією норми закону та сутністю транспортного податку як податку на майно.

Водночас, існуючі норми ПК України і до внесення в них змін законопроектом, на який посилається податковий орган, також не дозволяють стверджувати про наявність обов'язку сплати транспортного податку особою, за якою зареєстровано об'єкт оподаткування, однак він викрадений.

Так, транспортний податок є різновидом податку на майно, який встановлюється для власників такого майна (транспортних засобів) або осіб, що використовують його на відповідній правовій підставі.

Колегія суддів вважає необхідним зауважити, що норми ПК України про оподаткування конкретним податком не можуть суперечити нормам загальної частини цього ж Кодексу. У зв'язку із цим для правильного вирішення спірного питання підлягають дослідженню загальні положення ПК України, а також вимоги інших нормативно-правових актів.

Відповідно до визначення ст.15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно вимог ст.22 ПК України об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Тобто, ознаками платника податку є дотримання всіх або принаймні однієї правомочності, що становлять зміст права власності: володіння та/або користування та/або розпорядження (довірча власність).

Відповідно до вимог ст.ст.316-321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності складають права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на розсуд власника, якщо такі дії не суперечать закону. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власність зобов'язує. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні інакше як у випадках і в порядку, встановлених законом. Вказані норми фактично розкривають та деталізують зміст ст.41 Конституції України.

З вищезазначених вимог основного акту цивільного законодавства вбачається, що обов'язок власника сплачувати податок на майно (власність зобов'язує) кореспондується з можливістю такого власника володіти, користуватися та розпоряджатися таким майном.

Згідно вимог ст.267 ПК України платником транспортного податку є особа, за якою зареєстровано транспортний засіб (ПК України), тобто - власник майна, який має можливість ним володіти, користуватися та розпоряджатися (ЦК України). Об'єкт оподаткування - автомобіль, який використовується до 5-ти років, та який має об'єм двигуна понад 3000 см3 (ПК України), тобто - майно, володіння, користування та розпорядження яким здійснює власник відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ЦК України).

Таким чином, визначальним, як для вимог ПК України, так і ЦК України, є встановлення обставин, які б, зокрема, встановлювали обов'язок власника нести тягар утримання майна, в даному випадку сплачувати податок за це майно. Вбачається, що у разі протиправного вибуття майна з володіння власника у останнього припиняється обов'язок і щодо утримання цього майна аж до моменту його повернення власнику.

При цьому, посилання на норми ЦК України є правомірним та не суперечить вимогам ч.2 ст.1 ЦК України про незастосування до податкових відносин цивільного законодавства, оскільки в даному випадку йдеться про визначення критеріїв суб'єкта та об'єкта оподаткування, які, в свою чергу, встановлені Податковим кодексом України на підставі актів цивільного законодавства.

Крім того, правильність позиції суду щодо відсутності обов'язку сплати транспортного податку в особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, однак цей транспортний засіб викрадений, підтверджується також системним аналізом положень постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 «Про затвердження порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів».

Так, згідно вимог чинного законодавства України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. В окремих випадках момент набуття права власності пов'язується з державною реєстрацією (нерухоме майно). В інших випадках, як правило, моментом набуття права власності є передання особі майна.

Щодо договорів, внаслідок яких набувається/припиняється право власності на транспортні засоби, законодавством не встановлено будь-яких додаткових вимог, з яким пов'язується набуття/припинення права власності.

Водночас, вищезазначеним Порядком передбачена обов'язкова державна реєстрація транспортних засобів, без якої експлуатація таких транспортних засобів заборонена (абз.2 п.7). Так, власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) цих транспортних засобів.

Таким чином, державній реєстрації підлягає майнове право особи - власника транспортного засобу, та згідно вищенаведених вимог Порядку реєстрації є обов'язковим. Проте, факт державної реєстрації сам по собі не може бути підставою для покладання на власника зареєстрованого за ним майна обов'язку сплати податків, якщо вказане майно вибуло з володіння власника внаслідок викрадення, оскільки таке твердження суперечило б цілям, які переслідувала держава, встановлюючи обов'язковість державної реєстрації транспортних засобів.

Зокрема, мета з якою здійснюється державна реєстрація транспортних засобів визначена у п.3 вищезазначеного Порядку, а саме: здійснення контролю за відповідністю конструкції та технічного стану транспортних засобів установленим вимогам стандартів, правил і нормативів; дотримання законодавства, що визначає порядок сплати податків і зборів

(обов'язкових платежів); використання транспортних засобів в умовах воєнного і надзвичайного стану; ведення їх обліку та запобіганню вчиненню щодо них протиправних дій.

Таким чином, державна реєстрація транспортного засобу хоча і використовується для вимог податкового законодавства, оскільки відповідно до даних, внесених до реєстру, визначаються платники транспортного податку, разом з тим не може бути визначальною для покладення обов'язку сплати податку особами, які внаслідок вчинених стосовно них злочинних дій позбавлені правомочностей (володіння, користування, розпорядження) власника майна, яке є об'єктом оподаткування.

Більше того, інші положення Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів не тільки не зобов'язують власників зняти з обліку викрадені у них транспортні засоби, але й фактично унеможливлюють такі дії.

Так, відповідно до п.40 вищезазначеного Порядку (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин) зняття з обліку транспортних засобів проводиться після їх огляду в підрозділах Державтоінспекції на підставі заяви власника тощо. Такий огляд оформляється відповідним актом, засвідчується підписом посадової особи, що скріплюється печаткою підрозділів Державтоінспекції.

Згідно положень п.45 вищезазначеного Порядку зняття з обліку транспортних засобів без їх огляду уповноваженою особою Державтоінспекції можливе лише внаслідок вибракування (знищення) цих транспортних засобів. В такому випадку до підрозділів Державтоінспекції здаються номерні знаки та реєстраційні документи на такий транспортний засіб.

Таким чином, є очевидним, що позивач ОСОБА_2 внаслідок викрадення у нього транспортного засобу позбавлений можливості виконати вимоги Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та надати підрозділу Державтоінспекції автомобіль та номерні знаки на нього.

За таких обставин, зважаючи на системний аналіз вищевикладених вимог законодавства України, вбачається, що платником податку на майно має бути власник цього майна, який має можливість в повному обсязі реалізувати своє право власності. Використання законодавцем в нормі ПК України терміну «зареєстроване право власності» не змінює даної обставини, а лише є наслідком того, що дані про об'єкти оподаткування, які відповідають критеріям, встановленим ПК України, беруться податковими органами з відомостей, сформованих за допомогою реєстру зареєстрованих транспортних засобів, ведення якого здійснюють органи МВС.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем всупереч ч.2 ст.71 КАС України в ході розгляду справи не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого податкового повідомлення-рішення №4953-17 від 19 червня 2015 року, яке є протиправним та підлягає скасуванню.

Разом з тим, згідно ч.6 ст.187 КАС України до апеляційної скарги додається документ про сплату судового збору.

Відповідно до ст.88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк. Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Враховуючи, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2015 року ДПІ в Оболонському районі ГУ ДФС у м.Києві відстрочено сплату судового збору по день ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, судовий збір за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду у розмірі 2009,70 грн. підлягає стягненню з апелянта.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, постанова Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 жовтня 2015 року прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 27 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м.Києві в дохід спеціального фонду Державного бюджету України (р/р 1007, отримувач - УДКСУ у Печерському р-ні, банк отримувача - ГУДКСУ у м.Києві, , МФО 820019, код бюджетної класифікації 22030001) судовий збір у розмірі 2009,70 грн. (дві тисячі дев'ять грн. 70 коп.).

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 28 грудня 2015 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді Т.М.Грищенко

В.П.Мельничук

.

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Грищенко Т.М.

Мельничук В.П.