Справа № 522/24295/15-а
Суддя: Тарасов А. В.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження №2-а/522/899/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду м. Одеси Тарасов А.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про визнання дій протиправними, зобовязання призначити нарахувати і виплачувати щомісячне грошове утримання,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси, 02.12.2015 року, звернувся позивач із адміністративним позовом до УПФ України в Приморському районі про визнання дій протиправними, зобовязання призначити нарахувати і виплачувати щомісячне грошове утримання, зазначаючи, що позивач перебувала на посаді судді апеляційного суду Одеської області. Маєстаж роботи суддею 22 роки 9 місяців 2 дня. Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року була звільнена у відставку, 24.11.2015 року наказом голови апеляційного суду Одеської області від 24.11.2015 року була звільнена наказом голови апеляційного суду Одеської області.

Після отримання необхідних документів, позивач звернулась до УПФ України в Приморському районі м. Одеси за призначенням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», проте 26.11.2015 року їй було відмовлено в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, на підставі Закону України «Про внесеннязмін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, яким було скасовано спеціальні види пенсій, в тому числі й довічне грошове утримання судді у відставці.

Посилаючись на незаконність таких дій, невідповідність конституційним принципам та міжнародним стандартам суддівської незалежності, позивач просила визнати відмову управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси протиправною, зобовязати відповідача призначити, нарахувати та виплачувати судді у відставці ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 84%, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, згідно з положеннями ч.3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до довідки апеляційного суду Одеської області про заробітну плату, починаючи з 26 листопада 2015 року, без обмежень максимальним розміром.

Ухвалою судді від 03.12.2015 року, було відкрите скорочене провадження, відповідачу був наданий строк для підготовування заперечень по справі.

Відповідач, 10.12.2015 року надав суду заперечення проти позову, згідно яких зазначив, щовідповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах, у тому числі спеціальних, з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до закону України «Про судоустрій і статус суддів». У звязку з вищевикладеними обставинами зазначив, що управлінням прийнято рішення про відмову в призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію відповідача викладену у відповідних запереченнях, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить задовольнити з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебувала на посаді судді апеляційного суду Одеської області, що підтверджується трудовою книжкою, виданою на імя позивача. Дійсно, позивач має загальний стаж роботи 33 роки, 6 місяців, 21 день, стаж роботи суддею складає 22 роки 9 місяців 2 дня, що підтверджується розрахунком стажу судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового утримання.

Постановою Верховної Ради України від 12.11.2015 року, позивач була звільнена з посади судді Апеляційного суду Одеської області, про що, 24.11.2015 року Апеляційним судом Одеської області був виданий відповідний наказ, про звільнення ОСОБА_1 із списочного складу суддів апеляційного суду Одеської області.

Позивач звернулась до УПФ України в Приморському районі м. Одеси із заявою про виплату щомісячного довічного грошового утримання, проте рішенням № 177 від 26.11.2015 року,позивачу було відмовлено у призначенні щомісячного грошового утримання судді у відставці, відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій на загальних підставах, у тому числі спеціальних, з 01.06.2015 скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії, щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Перевіряючи, чи прийнято рішення пенсійного фонду щодо визначення належного до сплати розміру грошового утримання, на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Відповідно до пункту 8 частини четвертої статті 47 Закону N 2453-VI незалежність суддів забезпечується незалежним матеріальним та соціальним забезпеченням суддів. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів (частина шоста статті 47).

Частиною третьою статті 138 Закону № 2453, з урахуванням Рішення Конституційного суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, визначена виплата судді щомісячного грошового утримання у розмірі 80 % грошового утримання працюючого судді. За кожний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного грошового утримання збільшується на 2 відсотки, але не більше ніж 90 % заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Дійсно, судом встановлено, що позивач був відрахований зі штату апеляційного суду Одеської області наказом в.о. голови апеляційного суду Одеської області від 24.11.2015 року, тобто в період дії пункту 5 Передніх положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», на підставі яких, позивачу було відмовлено в отриманні щомісячного грошового утримання судді у відставці.

Дійсно, пунктом 1.2 Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 р., встановлено, що щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акту Верховної Ради України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Однак, визначаючи момент виникнення права позивача на отримання щомісячного довічного грошового утримання, слід зазначити наступне.

Так, з рішення Вищої ради юстиції від 01.10.2015 року № 723/0/15-15 вбачається, що ОСОБА_1 склала заяву про відставку 30 березня 2015 року.

Надаючи оцінку вказаній обставині, суд зазначає, що позивачем вказаний доказ у формі відповідного рішення ВРЮ від 01.10.2015 року до матеріалів справи не надавався, однак, враховуючи те, що інформація викладена у вказаному рішенні є загальновідомим фактом, викладеним в електронній формі та розміщеним на офіційному сайті органу державної влади Вищої ради юстиції, суд на підставі ч.2 ст. 71 КАС України, вважає цю обставину встановленою та такою, що не потребує на доказування з боку позивача.

Враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 01.07.2014 р. в справі № 21-244а14, яка полягає у тому, що правовідносини щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсія призначається за спеціальними законами, виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення, суд встановив, що право на відставку й отримання відповідного довічного грошового утримання у позивача, виникло ще в 2013 році.

Таким чином, прийнявши рішення звільнитися у відставку, позивач на законних підставах, правомірно очікувала звільнення у розумний строк і нарахування їй щомісячного довічного утримання на рівні, наближеному до рівня суддівської винагороди.

Разом з тим, дійсно,частина третя статті 141 Закону України «Про статус суддів та судоустрій» в редакції Закону № 213-VIII від 02.03.2015 набрала чинності 28.03.2015 року, тобто до складенням ОСОБА_1 заяви про відставку 30.03.2015 року.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За змістом принципу верховенства права, держава не може діяти свавільно, вона обмежена правом. І не тільки створеним нею законодавством, а й правом, яке існує апріорі, незалежно від її розсуду - природним правом, або природними правами кожної людини.

Відповідно до розуміння Конституційного Суду "верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.

Зазначене узгоджується із ст. 22 Конституції України, яка передбачає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Положеннями ст. 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів. В пункті 7 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів.

Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі, після звільнення від виконання обов'язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага.

В рішенні Конституційного Суду України від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 також зазначено, що довічне грошове утримання судді це особлива форма забезпечення суддів, яка виражається у гарантованій державою щомісячній, звільненій від сплати податків, грошовій виплаті, що забезпечує їх належним матеріальним утриманням. Особливість щомісячного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені у Конституції України та спеціальному законі України «Про статус суддів». Не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами України гарантії незалежності суддів, в тому числі гарантії їх матеріального та соціального забезпечення. Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Тож, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою /пенсією/ , але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних /законних/ очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при видаленні його з посади /відставки/, яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді. Починаючи з 1992 року держава Україна понад 20 років на конституційному (п.п.2,9, ч 5 ст. 126 Основного Закону України) та законодавчому (ст. 43 Закону України № 2862-ХII, ст. 138 Закону № 2453 VI, ст. 141 Закону № 2453-VI у редакції Закону 192-VIII) рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями за наявності стажу на посаді судді не менше 20 років, виплати щомісячного довічного грошового утримання в розмірі максимально наближеному до розміру суддівської винагороди.

Так, відповідно до Рішення Європейського суду з прав людини «Березовський проти України»суд зазначив, що у розумінні ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції, майно може бути або у вигляді майна, що існує або у вигляді вимог, стосовно яких заявник може наводити доводи на користь того, що він має, принаймні, законне сподівання на набуття ефективного володіння якимось речовим правом.

Суд вважає, що при набутті необхідної умови - відповідного стажу роботи, позивач, враховуючи конституційні гарантії та міжнародні стандарти суддівської незалежності, мала обґрунтовані та законні сподівання на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді, у розмірі, що був встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону від 12 лютого 2015 року № 192-VIII.

Вказані очікування є наслідком як соціальної політики держави, яка упродовж тривалого періоду підвищувала соціальні гарантії суддів, так й практикою Конституційного суду України, який напередодні виникнення спірних правовідносин ухвалив рішення від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 року, яким визнав неконституційним закон, який звужував та обмежував права суддів у відставці на отримання щомісячного грошового утримання судді в належному розмірі.

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12 лютого 2015 року N 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" , яким викладено в новій редакції всі положення Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Частина третя статті 141 Закону N 2453-VI у редакції Закону N 192-VIII передбачала, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Зазначена норма була прийнята, однак не була реалізована, оскільки відповідно до Закону N 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» вказана частина набула нового змісту, згідно з яким:1) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді в розмірі 60 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді;2) вилучено речення щодо можливості перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді в разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Частиною 5 Закону України № 213-VIII щомісячне довічне грошове утримання обмежено до десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Згідно п.5 Прикінцевих положень вказаного Закону, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року взагалі скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Частиною першою статті 126 Основного Закону України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією України і законами України.

Зазначений конституційний принцип знайшов відображення і в положеннях Закону N 2453-VI у редакції Закону N 192-VIII.

Так, у пунктах 8, 11 частини четвертої статті 48 цього Закону зазначено, що незалежність судді, у тому числі, забезпечується його належним матеріальним і соціальним забезпеченням та правом на відставку.

Крім того, частиною шостою статті вказаної норми права передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Тобто гарантії незалежності суддів не можуть бути звужені чи скасовані під час прийняття нових законів і внесення змін до чинних, про що неодноразово було наголошено у правових позиціях Конституційного Суду України (зокрема, у рішеннях від 3 червня 2013 року N 3-рп/2013 (Рішення N 3-рп/2013), від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, від 11 жовтня 2005 року N 8-рп/2005).

Крім того, «Прикінцеві положення» Закону носять загальний характер, прийняті під умовами неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних на загальних підставах і фактично не скасовують норми ст. 141 спеціального закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Враховуючи вищевикладене, і те, що позивач працювала суддею в період дії спеціальних Законів України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року, з наступними змінами, та «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 07.07.2010 року, з наступними змінами, які давали їй право на відставку та довічне грошове утримання, з урахуванням стажу роботи суддею і відповідного віку, суд вважає, що вона на підставі вказаних законів і п. 9 ст. 126 Конституції України набула право на відставку з призначенням щомісячного довічного грошового утримання або право на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу».

Право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці позивач мала до 01.06.2015 року і не втратила його у результаті прийняття п.5 Розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України від 02.03.2015 року №2013- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

В результаті прийняття пункту 5 розділу III "Прикінцеві положення" Закону №213-VIII, яким фактично ліквідовано конституційно закріплений інститут відставки судді, судді, які звернулися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання (пенсії) після 1 червня 2015 року, перебувають у різному правовому становищі порівняно із суддями, які звернулися із аналогічною заявою до 1 червня 2015 року.

Вказівка лише на дату звернення до пенсійного фонду з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання є порушенням принципу правової визначеності та принципу рівності всіх громадян, верховенства права. Судді є рівними, адже, здійснюючи правосуддя, мали відповідно до законодавства однаковий статус та гарантії незалежності, що включають і порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання.

Вирішуючи питання про задоволення позову виходячи з принципу верховенства права, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що вона має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі, передбаченому ч. 3ст. 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI ( в редакції від 12.02.2015 року).

Враховуючи те, що Конституція України є актом прямої дії, суд вважає, що зміни в законодавстві, які суттєво звужують соціальні права судді у відставці і суперечать Конституції України, а також нормам міжнародного права, не можуть бути підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при вирішенні даного спору підлягають застосуванню ст.ст.8,19,22,126 Конституції України, а також ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»(зі змінами, внесеними Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 року).

Враховуючи викладене, рішення № 177 про відмову у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є таким, що порушує права та інтереси позивача і суперечить Конституції Українита Закону України, який прийнятий на основі Конституції України.

Між тим, після звільнення позивача у відставку їй замість щомісячного довічного грошового утримання виплачується пенсія за віком, яка була призначена у 2010 році. Виплатою вказаної пенсії відповідач фактично прирівняв її до судді, відставку якого припинено у звязку з набранням законної сили обвинувальним вироком щодо нього за вчинення умисного злочину ( ст.142 Закону № 2453-У1 в редакції Закону № 192-VIII).

З урахуванням викладеного суд вважає, що при звільненні позивача у відставку не може бути замінено довічне грошове утримання на пенсію за віком.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання відмови управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси у призначенні, судді у відставці, щомісячного довічного грошового утримання протиправною та зобов'язання відповідача призначити, нарахувати та виплачувати їй щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, без обмеження граничного розміру на підставі довідки Апеляційного суду Одеської області про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Таким чином, відповідач повинен призначити, нарахувати та виплатити щомісячне довічне грошове утримання позивачу у розмірі 84% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з 26 листопада 2015 року.

На підставі п. 1, 2 ч. 1ст. 256 КАС України постанова суду в частині здійснення призначення та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст.7,9,11,13,159-163,183-2 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси задовольнити.

Визнати відмову управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси на підставі рішення № 177 від 26 листопада 2015 року про відмову у призначенні (перерахунку) пенсії судді у відставці ОСОБА_1 протиправною.

Зобовязати Управління пенсійного фонду України у Приморському районі м. Одеси призначити, нарахувати та виплачувати судді у відставці ОСОБА_1 щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 84%, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, згідно з положеннями ч. 3 ст. 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до довідки апеляційного суду Одеської області про заробітну плату, починаючи з 26 листопада 2015 року, без обмежень максимального розміру.

Постанова суду в частині призначення та виплати ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови шляхом подачі через Приморський районний суд м. Одеси апеляційної скарги.

Суддя:

15.12.2015