Справа № 2-а-3939/11
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-3939/11
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивачів: не з'явилися

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 2-а-3939/11

за позовом:

- ОСОБА_1

- Садового товариства «Буревесник»

до Затоківської селищної ради

за участю третьої особи ОСОБА_2

про визнання протиправним та скасування рішення

В С Т А Н О В И В :

21.12.2011 року ОСОБА_1 (далі по тексту позивач-1) та Садове товариство «Буревесник» (далі по тексту позивач-2) звернулися до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Затоківської селищної ради (далі по тексту відповідач) за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення (т.1 а.с.2-5).

Так, позивачі просили суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення XXXXIV сесії V скликання Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області від 13 жовтня 2010 року № 1628 про надання ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0200 га, яка розташована в Одеській області, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревестник»;

- скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку реєстр. №01.11.506.00030 від 03 березня 2011 року виданий на імя ОСОБА_3 на земельну ділянку 0,0200 га, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревесник», кадастровий номер :02:014:0070.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.01.2011 року було відкрито провадження за адміністративним позовом ОСОБА_1, Садового товариства «Буревесник» до Затоківської селищної ради за участю третьої особи ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішення. Справу призначено до розгляду (т.1 а.с.34).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14.09.2015 року було залучено по справі № 2-а-3939/11 правонаступника ОСОБА_3у якості третьої особи ОСОБА_2, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, квартира, 9, Овідіопільського району Одеської області (т.2 а.с.43-44).

Позивач-1 ОСОБА_1, та представник позивача-2 ОСОБА_4, в судове засідання не зявились, але подали до суду заяви, згідно яких позовні вимоги адміністративного позову підтримують у повному обсязі, просять їх задовольнити та розглянути справу за їх відсутності (т.2 а.с.64-65).

Відповідач Затоківської СР, відзив, заперечення або пояснення на адміністративний позов ОСОБА_1 та СК «Буревестник» до суду не надала та її представник в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, про що свідчать наявні в матеріалах справи відповідні поштові повідомлення та розписки (т.1 а.с.39, 54, 74, 108, 111, 125, 132, 141, 194, 228; т.2 а.с.9, 23, 48, 60-61).

Третя особа ОСОБА_2, в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.

Відповідно до статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України, судові виклики і повідомлення здійснюються повістками про виклик і повістками-повідомленнями. Судовий виклик або судове повідомлення осіб, які беруть участь у справі, свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур'єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими особами, або шляхом надсилання тексту повістки, складеного відповідно до статті 34 цього Кодексу факсимільним повідомленням (факсом, телефаксом), електронною поштою, телефонограмою, опублікування у друкованому засобі масової інформації. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх поштової адреси судовий виклик або судове повідомлення надсилаються: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа має бути розглянута і вирішена протягом розумного строку, але не більше місяця з дня відкриття провадження у справі, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (ч.4 ст.122 КАС України).

Згідно із ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч.6 ст.128 КАС України).

Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства, та ті факти, що відповідач, третя особа або їх представники в судове засідання не зявилися без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, позивачі в судове не засідання зявилися, але просили розглянути справу за їх відсутності, строк розгляду справи, відповідно до ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його продовження, суд вважає за можливе і необхідне, розглянути справу за відсутності учасників судового процесу, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступників висновків.

Згідно із п.1 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобовязаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем саме у публічно-правових відносинах.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність мають бути такими, що породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки саме у сфері публічно-правових відносин.

Так, ОСОБА_1 та СТ «Буревесник» звернулися до суду з адміністративним позовом до Затоківської СР про визнання протиправним та скасування рішення.

У поданому до суду адміністративному позові ОСОБА_1 та СТ «Буревесник» в обґрунтування заявлених позовних вимог посилалися на наступні обставини.

На підставі Рішення XXXXIV сесії V скликання Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області від 13 жовтня 2010 року № 1628 (т.1 а.с.214-215) ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0200 га, яка розташована в Одеській області, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревестник» (т.1 а.с.6).

За твердженням позивачів, вищевказаний державний акт був виданий з порушенням норм земельного кодексу України, грубо порушує права ОСОБА_1, як власника суміжної земельної ділянки, а також права усіх інших членів СТ «Буревесник».

30 листопада 2011 року ОСОБА_1 та СТ «Буревесник» звернулися до Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області з вимогою скасувати рішення XXXXIV сесії V скликання Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області від 13 жовтня 2010 року № 1628 про надання у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки (а.с.10).

Однак, від голови Затоківської селищної ради було отримано усну відповідь про те, що Затоківська селищна рада не буде скасовувати рішення сесії від 13.10.2010 року №1628 про надання ОСОБА_3 у власність спірної ділянки у зв'язку з тим, що не вбачається будь-яких порушень. Крім того, письмової відповіді на лист позивачів № 38 від 30.11.2011 року до теперішнього часу не отримано.

На спірній земельній ділянці з 2008 року розташована трансформаторна підстанція, потужністю 160 кВт, яка є власністю СТ «Буревесник» та забезпечує електроенергією усіх членів СТ «Буревесник». Дана трансформаторна підстанція встановлена в полосі відводу Одеської залізничної дороги та введена в експлуатацію відповідно до усіх норм чинного законодавства та з погодженням в усіх інстанціях.

Відповідно до державних будівельних норм № 360-92** (т.1 а.с.20-24), п.8.20 трансформаторні підстанції потужністю не більш 2x1000 кВТ та розподільні пункти з напругою до 20 кВт слід споруджувати закритими та розташовувати від вікон житлових будинків та громадських будівель на відстані не менш 10 метрів. Також даними ДБН № 360-92** охорона зона ліній електропередач складає 15 кв. м, а трансформаторні підстанції розташовуються на відстані 3 метрів від огорожі або спорудженні.

Згідно з п.8.23 ДБН № 360-92** в охоронних зонах та санітарно-захисних зонах електричних мереж заборонено будівництво жилих, громадських будівель та дачних будинків.

В супереч даним державним будівничим нормам відповідач виділяє ОСОБА_3 земельну ділянку з цільовим призначенням ділянки для індивідуального дачного будівництва.

Згідно довідки Одеської дистанції захисних лісонасаджень Одеської залізниці №321 від 05.05.2009 року межа смуги відведення Одеської залізниці по привязці 54-55 км, напрямку Одеса - Білгород-Дністровський, права сторона колії, складає 18 метрів від середини колії (т.1 а.с.29).

Спірна земельна ділянка розташована по правій стороні колії ближче ніж 15 метрів від середини колії, що також є порушенням.

Позивачі стверджують, що при оформлені державного акту на земельну ділянку ОСОБА_3 реальні межі ділянки не були узгоджені з головою правління СТ «Буревесник», а також не було отримано згоди суміжних власників або користувачів земельних ділянок.

Відповідно до довідки СТ «Буревесник» від 06.12.2011 року ОСОБА_3 не є членом садового товариства «Буревесник».

У державному акті на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 вказано, що земельна ділянка розташована Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревесник», що також не відповідає дійсності, так як дана земельна ділянка не входить у межі СТ «Буревесник», а лише використовується товариством з листопада 2008 року для експлуатації трансформаторної підстанції і знаходиться у смузі відводу залізничної дороги.

Стаття 68 Земельного кодексу України вказує, що до земель залізничного транспорту належить землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням.

Також, земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1, на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку від 01.08.2005 року (т.1 а.с.8), є односторонньою та має лише один вхід. Спірна земельна ділянка розташована так, що робить неможливим підхід та підїзд до земельної ділянки № 429а ОСОБА_1, що є порушенням прав на користування даною земельною ділянкою, а також порушує норми пожежної безпеки, відповідно до якої підїзд до будинку повинен бути вільним та ширина його повинна бути не менш ніж чотири метра.

Дані обставини і стали підставою для звернення ОСОБА_1 та СТ «Буревесник» до суду із відповідним адміністративним позовом.

У відповідності до ст.12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Відповідно до п.4 ст.35 Земельного кодексу України землі загального користування садівницького товариства є його власністю. До земель загального користування садівницького товариства належать земельні ділянки, зайняті захисними смугами, дорогами, проїздами, будівлями і спорудами та іншими обєктами загального користування.

Частиною 1 ст.116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 144 Конституції України визначає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч.34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до частини першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно з частиною шостою зазначеної статті виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення.

Частиною десятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) встановлено, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на певній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення і скасування. Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними у судовому порядку. Однак, Конституційним Судом вказано, що це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою змінити або скасувати прийнятий ним правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності законам України). Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, змінювати їх у випадках, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

У той же час, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Аналіз наведених положень свідчить про можливість скасування органом місцевого самоврядування власного рішення, у той же час, реалізація зазначених повноважень можлива у разі дотримання сукупності умов, зокрема: відсутність факту виконання рішення, що скасовується; відсутність факту виникнення правовідносин, пов'язаних з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів або ж відсутність заперечень суб'єктів правовідносин щодо їх зміни чи припинення у разі виникнення таких правовідносин.

Отже, органи місцевого самоврядування не можуть самостійно скасовувати власні рішення після їх виконання. Інші ж суб'єкти, у тому числі і орган місцевого самоврядування та прокуратура, можуть звернутись з відповідним позовом до суду про скасування акту органу місцевого самоврядування, з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України.

Відповідно до статей 316-317 Цивільного кодексу України право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежного від волі інших осіб. Власнику надається право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися.

У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із ст. 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій (бездіяльності) субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, на підставі Рішення XXXXIV сесії V скликання Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області від 13 жовтня 2010 року № 1628 ОСОБА_3 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0200 га, яка розташована в Одеській області, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревестник».

У свою чергу, рішення XXXXIV сесії Vскликання Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області від 13 жовтня 2010 року № 1628 про надання ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0200 га, яка розташована в Одеській обл., м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревестник», грубо порушує права ОСОБА_1, як власника суміжної земельної ділянки, а також права усіх інших членів СТ «Буревесник».

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та СТ «Буревесник», у зв'язку з чим адміністративний позов ОСОБА_1, Садового товариства «Буревесник» до Затоківської селищної ради, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 19, 41,55, 144 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 35, 116, 152, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 6, 9-11, 41, 122, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1, Садового товариства «Буревесник» до Затоківської селищної ради, за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Рішення XXXXIV сесії V скликання Затоківської селищної ради м. Білгород-Дністровського Одеської області від 13 жовтня 2010 року № 1628 про надання ОСОБА_3 земельної ділянки, площею 0,0200 га, яка розташована в Одеській області, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревестник» визнати протиправним та скасувати.

Скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку реєстр. № 01.11.506.00030 від 03 березня 2011 року виданий на імя ОСОБА_3 на земельну ділянку 0,0200 га, розташованої за адресою: Одеська область, м. Білгород- Дністровський, смт. Затока, Лиманський район, СТ «Буревесник», кадастровий номер :02:014:0070.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко