Справа № 152/1891/15-а
Суддя: Соколовська Т. О.
Дата ухвалення: 2015-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/1891/15-а
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2015 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі

головуючого судді Соколовської Т.О.

при секретарі судового засідання Годованюк І.Л.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 відповідно до договору про надання правової допомоги від 12.03.2015 року до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про протиправну відмову у відкритті провадження,

В С Т А Н О В И В:

04 грудня 2015 року позивач звернувся в суд із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про протиправну відмову у відкритті виконавчого провадження по виконавчому листу від 13 жовтня 2015 року по справі № 152/804/15-а, виданому Шаргородським районним судом Вінницької області про зобов'язання Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області відповідно до ЗУ "Про звернення громадян" повторно розглянути заяву позивачів від 02 березня 2015 року про забезпечення їх житлових прав, як мешканців гуртожитку ТОВ "Шаргород Райагробуд", що знаходиться по вулиці Героїв Майдану (Леніна),302 у м. Шаргород Вінницької області, обєктивно та всебічно перевіривши доводи та прохання, викладені у зверненні і вчасно надати позивачам письмову відповідь, а у разі відмови в задоволенні їх вимог викласти мотиви такої відмови з посиланням на закон та надати розяснення порядку оскарження прийнятого рішення чи відповіді та про зобов'язання Шаргородського

міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області в межах їх повноважень виконати вимоги ЗУ " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та вимоги ЗУ " Про загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012 2015 роки" для передачі гуртожитку, розташованого по вулиці Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області від ТОВ " Шаргород Райагробуд" у власність територіальної громади міста Шаргород. Підставою винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження слугувала відсутність ідентифікаційного номеру боржника. Позивач вказав, що при видачі виконавчого листа суд не зазначив індивідуальний ідентифікаційний код боржника, оскільки в матеріалах справи така інформація була відсутня. Державний виконавець, відповідно до вимог Закону України "Про виконавче провадження", повинен прийняти до провадження та відкрити виконавче провадження за відповідних обставин і сам з'ясувати ідентифікаційний номер боржника, оскільки у нього є таке право і повноваження, тому вважає дії та постанову державного виконавця неправомірними.

Позивач просив суд визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 щодо відмови у відкритті виконавчого провадження по виконавчому листу від 13 жовтня 2015 року по справі № 152/804/15 - а, виданому Шаргородським районним судом Вінницької області про зобов'язання Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області відповідно до ЗУ "Про звернення громадян" повторно розглянути заяву позивачів від 02 березня 2015 року про забезпечення їх житлових прав, як мешканців гуртожитку ТОВ "Шаргород Райагробуд" по вулиці Героїв Майдану (Леніна), 302 в м. Шаргород Вінницької області, обєктивно та всебічно перевіривши доводи та прохання, викладені у зверненні і вчасно надати позивачам письмову відповідь, а у разі відмови в задоволенні їх вимог викласти мотиви такої відмови з посиланням на закон та надати розяснення порядку оскарження прийнятого рішення чи відповіді та про зобов'язання Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області в межах їх повноважень виконати вимоги ЗУ " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та вимоги ЗУ " Про загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012 2015 роки" для передачі гуртожитку, розташованого по вулиці Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області від ТОВ " Шаргород Райагробуд" у власність територіальної громади міста Шаргород неправомірними; визнати протиправною (незаконною) та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 49383388 від 20 листопада 2015 року, яку позивач отримав 23.11.2015 року; зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області

ОСОБА_4 вирішити питання щодо відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 13 жовтня 2015 року по справі № 152/804/15-а, виданого Шаргородським районним судом Вінницької області та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

У судове засідання сторони не з'явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. До суду поступили заяви про розгляд справи в їх відсутності (а.с. 24,29).

Начальником Відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ Вінницької області ОСОБА_5 18.12.2015 року подані письмові заперечення на позовну заяву ОСОБА_1 В письмових запереченнях відповідач просив у задоволенні адміністративного позову відмовити. Посилався на те, що пред'явлений для виконання виконавчий лист не відповідав вимогам, встановленим ст. 18 ЗУ "Про виконавче провадження", оскільки в ньому був відсутній ідентифікаційний номер боржника, а тому правомірно було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, оскільки державний виконавець повинен діяти лише у межах Закону України "Про виконавче провадження" (а.с.25 -27).

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, дає право суду розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. З врахуванням приписів ч.4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, розгляд справи здійснюється суддею в порядку письмового провадження.

Вирішуючи спір суд встановив, що постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 22 вересня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_2, ОСОБА_6 до ОСОБА_3 Шаргородського міського голови Вінницької області та Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання протиправною бездіяльності міського голови та міської ради по питанню забезпечення житлових прав мешканців гуртожитку та стягнення моральної шкоди, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю по агропромисловому будівництву Шаргород Райагробуд", треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20

Постанова набрала законної сили 13 жовтня 2015 року.

13.10.2015 року позивачеві видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 від 20.11.2015 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №1 №152/804/15-а, виданого 13.10.2015року Шаргородським районним судом Вінницької області про зобов'язання Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області відповідно до ЗУ "Про звернення

громадян" повторно розглянути заяву позивачів від 02 березня 2015 року про забезпечення їх житлових прав, як мешканців гуртожитку ТОВ "Шаргород Райагробуд", що знаходиться по вулиці Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області, обєктивно та всебічно перевіривши доводи та прохання, викладені у зверненні і вчасно надати позивачам письмову відповідь, а у разі відмови в задоволенні їх вимог викласти мотиви такої відмови з посиланням на закон та надати розяснення порядку оскарження прийнятого рішення чи відповіді та про зобов'язання Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області в межах їх повноважень виконати вимоги ЗУ " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та вимоги ЗУ " Про загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012 2015 роки" для передачі гуртожитку, розташованого по вулиці Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області від ТОВ " Шаргород Райагробуд" у власність територіальної громади міста Шаргород (а.с.10 -11).

Підставою винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", а саме не зазначено індивідуальний ідентифікаційний номер боржника.

Встановленому судом факту відповідають адміністративно-правові відносини, що регулюються статтями 19, 124 Конституції України, статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ОСОБА_19, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), статтями 2, 6, 9, 70, 71, 181 КАС України, статтями 1, 2, 6, 11, 17, 18, 25, 26 ЗУ "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

У п. 54. рішення ЄСПЛ у справі "ОСОБА_21 проти України", суд в черговий раз зазначив, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі "ОСОБА_18 проти України" від 29.06.2004 року, рішення у справі "Ромашов проти України" від 21.07.2004 року, рішення у справі "Дубенко проти України" від 11.01.2005 року, рішення у справі "Козачек проти України" від 07.12.2006 року … Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі " Сокур проти України" від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" від 19 лютого 2009 року).

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справ керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч.1 ст.181 КАС України).

Згідно з ст. 11, ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіряючи законність та обґрунтованість винесення головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 постанови про відмову в прийнятті до провадження та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання з наведених вище підстав, суд виходить з наступного.

Згідно з статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно із статтею 6 Закону України " Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до положень статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За приписами частин 1, 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно з п.6 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону.

Відповідно п.3 ч.1 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження" у виконавчому документі зазначаються: повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і

боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо.

Відсутність ідентифікаційного номера юридичної особи чи реєстраційного номера облікової картки платника податків (фізичної особи), особливо в разі, якщо ці дані стосуються боржника у виконавчому провадженні, утруднюють здійснення виконавчих дій, особливо щодо виявлення майна боржника, але не унеможливлюють їх.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відмови у відкритті виконавчого провадження на підставі пункту 6 частини першої цієї статті державний виконавець роз'яснює заявникові право на звернення до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із вимогами статті 18 цього Закону.

Проте, в оспорюваній постанові головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 стягувачу таке право не розяснила, а вказала на можливість оскарження постанови до суду у десятиденний строк, що є порушенням ч.3 ст.26 ЗУ " Про виконавче провадження".

Разом з тим, у разі відсутності інформації у матеріалах адміністративної справи, з приводу якої відмовлено у відкритті виконавчого провадження, суд не зможе оформити іншого виконавчого листа, оскільки не наділений повноваженням збирати інформацію після закінчення розгляду справи.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до ст.106 КАС України ідентифікаційний номер для фізичної особи та дата народження фізичної особи не належить до переліку відомостей, які необхідно зазначати в позовній заяві. В ході розгляду справи дані обставини судом також встановлені не були.

Водночас державний виконавець відповідно до п.3 ч.3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" з метою захисту інтересів стягувача має право одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 18 Постанови "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13.12.2010 року зазначив, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати

необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Таким чином, відсутність даних про індивідуальний ідентифікаційний номер боржника може бути усунута в процесі виконавчого провадження.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.06.2014 року по справі 6-62цс14 за скаргою Публічного акціонерного товариства "ДТЕК Донецькобленерго" на дії державного виконавця Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_22 за заявою Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського міського управління юстиції Головного управління юстиції у Донецькій області про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 27.12.2013 р., в якому зокрема висловлена наступна позиція суду - відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номера боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження. Вказана позиція Верховного Суду України, згідно з ч.1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковою для всіх судів України (а.с. 33-37).

Суд також звертає увагу, що боржники, які вказані у виконавчому листі, виступають не як фізичні особи, а як посадова особа Шаргородський міський голова ОСОБА_3 та орган місцевого самоврядування - Шаргородська міська рада, і дії, які вони мають виконати, не носять матеріального характеру, а тому відсутність індивідуального ідентифікаційного номеру міського голови у виконавчому листі ніяким чином не ускладнює його примусове виконання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови у відкритті провадження є неправомірними, відповідно, постанова головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 про відмову у відкритті виконавчого провадження серії ВП № 49383388 від 20 листопада 2015 року підлягає скасуванню, оскільки є похідною від оспорюваних дій відповідача, і визнання її протиправною, як того вимагає позивач, є зайвим, оскільки вимога про визнання дій неправомірними і визнання постанови протиправною є по суті однією вимогою і охоплюють одна одну.

Вирішуючи питання про відшкодування судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним при зверненні до суду судовий збір в сумі 487, 20 грн. та витрати на надання правової допомоги в сумі 1000 гривень.

Сплата судового збору при зверненні до суду в сумі 487,20 грн. документально підтверджується квитанцією №0.0.470669785.2. від 03.12.2015 року Шаргородського відділення ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.1) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Конституційний Суд України Рішенням від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009 у справі N 1-23/2009 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_21 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) постановив, що положення частини першої статті 59 Конституції України "кожен має право на правову допомогу" треба розуміти як гарантовану державою можливість будь-якій особі незалежно від характеру її правовідносин з державними органами, органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, юридичними та фізичними особами вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі і формах, як вона того потребує.

У частині 2 ст. 16 КАСУ зазначається, що для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура.

Правова допомога - надання правових послуг, спрямованих на забезпечення реалізації прав і свобод людини і громадянина, захисту цих прав і свобод, їх відновлення у разі порушення. Правові послуги - надання правової інформації, консультацій і роз'яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; здійснення представництва інтересів особи в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; забезпечення захисту особи від обвинувачення; надання особі допомоги в забезпеченні доступу особи до вторинної правової допомоги та медіації ( п.п.3,4 ЗУ "Про безоплатну правову допомогу").

Згідно пп. 2, 6 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про адвокатуру", до видів адвокатської діяльності серед іншого відноситься складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства.

Витрати на правову допомогу (ст. 90 КАС України) представляють собою витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

Стаття 90 КАС України також передбачає встановлення спеціальним законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Спеціальним законом в даних правовідносинах є Закон України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", який набрав чинності з 01.10.2012 року. Даний закон встановлює граничні розміри компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах та є похідним нормативним актом, виникнення якого зумовлено ч. 3 ст. 90 КАС України.

Виходячи з положень статті 1 вказаного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу, якщо вона сплачується субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З огляду на приписи ст. ст. 3, 5, 58 КАС України, процесуальна дія поза судовим засіданням дія, скоєна стороною справи, або її представником, поза судовим засіданням, спрямована на реалізацію прав або виконання обов'язків сторони, передбачених КАС, та яка породжує, змінює, або припиняє правовідносини, що складаються під час здійснення адміністративного судочинства.

Процесуальні дії поза судовими засіданнями сторони мають право, або зобовязанні вчиняти відповідно до вимог КАС, зокрема позивач складати та подавати адміністративний позов (ст.ст. 104 106 КАС).

Суд звертає увагу і на ч. 2 ст. 5 КАС України, згідно з якою провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Статтею 8 Закону України "Про держаний бюджет на 2015 рік" встановлено, що з 1 вересня 2015 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1378 грн., таким чином 40 відсотків від цієї суми становить 551,20 грн.

За приписами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучено договір про надання правової допомоги від 12 березня 2015 року, укладений ОСОБА_2 з адвокатом ОСОБА_1, який діє на підставі свідоцтва про зайняття адвокатською діяльністю №472 (а.с.15-16).

Згідно умов договору, адвокат зобовязується надати ОСОБА_2 послуги юридичного характеру, серед іншого і підготувати, підписати і подати до суду позов, ОСОБА_2 зобовязується оплатити ці послуги, із розрахунку, що розмір гонорару адвоката за одну годину не перевищує граничний розмір, встановлений ст.1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (п.п.2.1., 4 Договору) (а.с.15).

Відповідно до долученого до матеріалів справи розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.30), адвокатом надані позивачу послуги з надання консультації, підготовки, написання розглядуваного адміністративного позову, кількість годин три, вартість 551,20 грн. за годину, всього 1653,60 грн., в той час як до стягнення пропонується сума менша, ніж передбачена договором, 1000 гривень.

Оплата послуг з надання правової допомоги підтверджується квитанцією до прибуткового ордера серії 10 АААА № 412186/283 від 22 грудня 2015 року, тобто, витрати вже були здійснені, до їх присудження (а.с.32).

Таким чином, після повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи щодо правового характеру понесених стороною витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку, що позивачем доведено підстави для їх компенсації, надано розрахунок витрат, який відповідає нормам права і, відповідно, підлягає стягненню з відповідача, який необґрунтовано порушив право позивача на примусове виконання рішення суду.

Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа (стаття 94 КАС України).

Керуючись ст. 19, 124 Конституції України, ст.ст. 2, 3, 5, 4, 6, 9, 17, 18, 19, 58, 70, 71, 86, 87, 90, 94, 159, 160, 161, 162, 181 КАС України, на підставі ст.ст. 1, 2, 6, 11, 17, 18, 26 ЗУ "Про виконавче провадження", суд, -

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_1, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 відповідно до договору про надання правової допомоги від 12.03.2015 року до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Вінницькій області про протиправну відмову у відкритті провадження задовольнити частково.

Визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 щодо відмови у відкритті виконавчого провадження по виконавчому листу від 13 жовтня 2015 року по справі № 152/804/15 - а, виданого Шаргородським районним судом Вінницької області про зобов'язання Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області відповідно до ЗУ "Про звернення громадян" повторно розглянути заяву позивачів від 02 березня 2015 року про забезпечення їх житлових прав, як мешканців гуртожитку ТОВ "Шаргород Райагробуд", що знаходиться по вулиці Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області, обєктивно та всебічно перевіривши доводи та прохання, викладені у зверненні і вчасно надати позивачам письмову відповідь, а у разі відмови в задоволенні їх вимог викласти мотиви такої відмови з посиланням на закон та надати розяснення порядку оскарження прийнятого рішення чи відповіді та про зобов'язання Шаргородського міського голови ОСОБА_3 та Шаргородської міської ради Вінницької області в межах їх повноважень виконати вимоги ЗУ " Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" та вимоги ЗУ " Про загальнодержавну цільову програму передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2012 2015 роки" для передачі гуртожитку, розташованого по вулиці Героїв Майдану (Леніна), 302 у м. Шаргород Вінницької області від ТОВ " Шаргород Райагробуд" у власність територіальної громади міста Шаргород - неправомірними.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП № 49383388 від 20 листопада 2015 року.

Зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_4 повторно розглянути питання про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа від 13 жовтня 2015 року по справі № 152/804/15-а, виданого Шаргородським районним судом Вінницької області.

Стягнути з бюджету Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень та судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

В решті позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня отримання сторонами її копії. Копія апеляційної скарги одночасно надається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: Т.О. Соколовська