Справа № 826/11490/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 грудня 2015 року № 826/11490/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Келеберди В.І., суддів Качура І.А. Данилишин В.М. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Міністерства юстиції України треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Державна податкова інспекція у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві, Державна казначейська служба України

провизнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

В провадженні суду перебуває адміністративна справа № 826/11490/15 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Державної податкової інспекції у Шевченківському районі ГУ ДФС м. Києва, Державної казначейської служби України про визнання протиправною та скасування постанови про арешт коштів боржника від 12.01.2015 №45944694 в частині; зобов'язання зняти арешт.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваної постановою накладено арешт на рахунок зі спеціальним режимом використання, що унеможливлює сплату товариством ПДВ.

Відповідач та треті особи без самостійних вимог на предмет спору письмових пояснень по суті позову не надали, явку уповноважених представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового вирішення справи.

В судовому засіданні відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про розгляд справи в порядку письмового провадження та відповідача повторно витребувано матеріали спірного виконавчого провадження.

Ухвалою від 09.12.2015 відмовлено в залученні в якості співпозивача до участі у вирішенні справи №826/11490/15.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є акціонером та головою правління ПрАТ «Інститут розвитку передових технологій».

Постановою від 29.12.2014 відкрито виконавче провадження з примусового виконання наказу №910/24029/13 виданого 23.12.2014 Господарським судом міста Києва з ПрАТ «Інститут розвитку передових технологій» на користь державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України 14 092 989,73 грн отриманих без достатніх правових підстав, 68 820 грн судового збору за подання позовної заяви.

В подальшому, постановою від 29.12.2014 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно ПрАТ «Інститут розвитку передових технологій».

Також, постановою від 12.01.2015 накладено арешт на рахунки ПрАТ «Інститут розвитку передових технологій» в тому числі на рахунок 4890 відкритому Казначейством України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Стаття 5 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Частиною 1 статті 7 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому повноваження у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно із ч. 2. ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 19-1 та 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки".

Отже, Закон України «Про виконавче провадження» не містить заборони накладати арешт на рахунки, відкриті для електронного адміністрування ПДВ.

Суд погоджується з доводами позивача, що накладення арешту на рахунки відкриті для електронного адміністрування ПДВ призведе до неможливості сплати платниками податкових зобов'язань з податку на додану вартість до бюджету, а також до можливості стягнення коштів, що зараховані на такі рахунки, в рахунок погашення інших заборгованостей платників, що суперечить пункту 87.1 статті 87 Кодексу.

Проте, виникнення таких правових колізій у законодавстві потребує внесення відповідних змін до нормативно-правових актів, якими регламентовано питання накладення арешту на грошові кошти, що містяться на рахунках платників податків, та механізми примусового виконання рішень про стягнення коштів з таких рахунків та не може бути вирішено шляхом скасування постанови про накладення арешту на кошти боржника, оскільки на час вирішення справи Закон України «Про виконавче провадження», який є спеціальним у спірних правовідносинах не містить відповідної заборони.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 94, 128,158-163, 181 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя В.І. Келеберда

Судді І.А. Качур

В.М. Данилишин