Справа № 815/6687/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6687/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2015 року 15 год. 00 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Татарбунарської районної ради Одеської області, Татарбунарської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування частково п. 4 Рішення Татарбунарської районної ради Одеської області від 16.10.2015 року № 653-VI та заборонити вчиняти певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Татарбунарської районної ради Одеської області, Татарбунарської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування частково п. 4 Рішення Татарбунарської районної ради Одеської області від 16.10.2015 року № 653-VI та заборонити вчиняти певні дії.

Ухвалою суду від 04 грудня 2015 року відкрито провадження у справі.

27.11.2015 року позивач надав до суду уточнення до позовних вимог (а.с. 40-43), згідно яких просив суд:

визнати незаконним Рішення Татарбунарської районної ради Одеської області, прийнятого на 39 сесії VI скликання від 16 жовтня 2015 року за № 653-VI в частині: «терміном на 1 рік»;

скасувати пункт 4 Рішення Татарбунарської районної ради Одеської області, прийнятого на 39 сесії VI скликання від 16 жовтня 2015 року за № 653-УІ частині: «терміном на 1 рік»;

заборонити Татарбунарській державній районній адміністрації укладати контракт із ОСОБА_1 як керівником комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» терміном на один рік.

Представник позивача у судовому засіданні 16.12.2015 року уточнений адміністративний позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав з підстав, викладених в позовній заяві та наданих уточненнях, зазначив, що

Представник відповідача у судове засідання 16.12.2015 року не зявився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, письмових заперечень по справі не надавав.

Враховуючи вищезазначене, на підставі ч.6 ст. 128 КАС України суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю з наступних підстав.

16 жовтня 2015 року, Татарбунарською районною радою Одеської, було прийняте рішення № 653-УІ «Про визначення посади керівника (головного лікаря) КЗ «Татарбунарська ЦРЛ», як такої, що підлягає переведенню на контрактну форму трудового договору» (далі - Рішення).

Відповідно до змісту Рішення, ОСОБА_1 (далі - Позивач), було вирішено перевести на контрактну форму трудового договору, попередити про зміну істотних умов праці, запропонувати Позивачу укласти контрактну форму трудового договору строком на 1 рік.

Позивач не згоден із рішенням частково, а саме із частиною пункту чотири Рішення, мова в якому йдеться про строк дії контракту: «В разі згоди ОСОБА_1 на переведення на контрактну форму трудового договору, Татарбунарській РДА укласти з ним відповідний контракт терміном на 1 рік». Позивач вважає, що слова «терміном на 1 рік» не відповідають вимогам чинного законодавства та є таким, що підлягає скасуванню.

Згідно із частиною 20 статті 43 ЗУ «Про місцеве самоврядування», Виключно на пленарних засіданнях районної вирішуються в установленому законом порядку питання щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

Відтак, суд дійшов висновку, що приймаючи Рішення від 16.10.2015 року № 653-VI, в частині пункту 4 «В разі згоди ОСОБА_1 на переведення на контрактну форму договору, Татарбунарській РДА укласти з ним відповідний контракт терміном на 1 рік» Татарбунарська районна рада Одеської області діяла відповідно до приписів чинного законодавства та в межах наданих повноважень.

Щодо позовних вимог про заборону Татарбунарській державній районній адміністрації укладати контракт із ОСОБА_1 як керівником комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» терміном на один рік, суд зазначає, що такі вимоги не підлягають задоволенню, оскільки з огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Окрім того, питання щодо укладання контракту із ОСОБА_1 як керівником комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» є виключною компетенцією відповідача при здійснені ним владних, управлінських функцій, до того ж, договірні відносини є волевиявленням обох сторін.

Згідно з Рекомендаціями Комітету ОСОБА_2 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_2 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року, згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відтак, заборона Татарбунарській державній районній адміністрації укладати контракт із ОСОБА_1 як керівником комунального закладу «Татарбунарська центральна районна лікарня» терміном на один рік буде передчасною та протирічить приписам чинного законодавства України.

Усі доводи позивача та його представника суд вважає безпідставними та необґрунтованими. При цьому, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Встановлення невідповідності діяльності субєкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені представником позивача, не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію відповідачів, та останніми доведено суду обставини, на яких ґрунтуються прийнятті оскаржувані рішення, відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Татарбунарської районної ради Одеської області, Татарбунарської районної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування частково п. 4 Рішення Татарбунарської районної ради Одеської області від 16.10.2015 року № 653-VI та заборонити вчиняти певні дії- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Суддя О.М. Тарасишина