Справа № 826/11213/15
Суддя: Бужак Н.П.
Дата ухвалення: 2015-12-29 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Бужак Н.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бужак Н. П.

Суддів: Костюк Л.О., Твердохліб В.А.

За участю секретаря: Івченка М.В.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України до Державної фінансової інспекції в м.Києві, третя особа: Державне підприємство "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" про визнання протиправними дій, -

В С Т А Н О В И В:

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в м.Києві, третя особа: Державне підприємство "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" про визнання протиправними дії відповідача в частині визначення позивача правонаступником майнових прав та обов'язків Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики; визнання протиправними дії відповідача при здійсненні обрахунку щодо наявності факту заборгованості Міністерства економічного розвитку і торгівлі України у розмірі 1 042 882,99грн.; визнання протиправними дії відповідача в частині складання пункту 9 вимоги від 23.06.2014 року №26-072-14-14/8466 щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з позивача.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року у задоволенні адміністративний позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши осіб, що з'явились в судове засідання, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Державною фінансовою інспекцією в місті Києві відповідно до п. 1.3.6.1 Плану контрольно-ревізійної роботи на І квартал 2014 року проведено ревізію фінансово-господарської діяльності Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" за період з 01.04.2010 року по 28.02.2014 року, за результатами якої 12.06.2014 року складено Акт ревізії № 072-30/2166.

23 червня 2014 року відповідачем складено вимогу №26-072-14-14/8466 та надіслано на адресу Державного підприємства "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості".

У пункті 9 вимоги зазначено, що "в порушення вимог п. 1.1, 2.1 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованих нежитлових приміщень та надання комунальних послуг орендарю від 01.03.2011 року №6/11, п. 1.1, 2.1 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованих нежитлових приміщень та надання комунальних послуг орендарю від 01.03.2011 року №7/11, ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України, ДП "Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості" у періоді з 01.12.2011 року по 26.06.2012 року покрито витрати сторонньої юридичної особи, при цьому останньою відшкодування їх вартості не здійснювалось, чим нанесено матеріальної шкоди (збитків) підприємству на суму 1 042 882,99грн., у зв'язку з чим відповідач вимагає: відшкодувати нанесену матеріальну шкоду в сумі 1 042 882,99грн.

Не погоджуючись з діями Державної фінансової інспекції в місті Києві щодо складання відповідних висновків а акті ревізії та п. 9 вимоги, позивач звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному спорі відсутні правовідносини, що порушують права позивача у розумінні вимог КАС, а також відсутнє право, що підлягає судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як пояснив у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник апелянта, питання визначення Мінекономрозвитку правонаступником прав та обов»язків Держкомітету з питань технічного регулювання та споживчої політики та питання обрахування наявності факту заборгованості за позивачем посадовою особою Державної фінансової інспекції сформовано у акті перевірки. Тому, не оскаржуючи сам акт перевірки, позивач звернувся до суду з відповідним позовом в якому просив суд визнати протиправними дії працівників Держфінінспекції у м. Києві в частині визначення позивача правонаступником та щодо наявності факту заборгованості у розмірі 1 042 882,99 грн.

Зазначені доводи представника позивача колегія суддів не може прийняти до уваги, так як вони не узгоджуються з відповідними нормами чинного законодавства України.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.1993р. № 2939-XII (далі - Закон № 2939-XII), Порядком проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 р. № 550 (далі - Порядок № 550), Порядком оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України 22.12.2010 № 984, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 р. за № 34/18772 (далі - Порядок № 984), Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 р. № 310 (далі - Положення № 310).

Положеннями Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26 січня 1993 року № 2939-ХІІ визначено правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні та закріплено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи (далі по тексту - Закон № 2939-ХІІ).

Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Статтею 4 Закону № 2939-ХІІ закріплено, що інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Загальне поняття акта перевірки наведено у пункті 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року № 984 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за № 34/18772), згідно з яким акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

У цьому випадку акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що в свою чергу відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні частини першої статті 17 КАС.

Частина 1 статті 13 Закону № 2939-XII передбачає, що дії або бездіяльність службових осіб державної контрольно-ревізійної служби можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку.

Оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки (ревізії), наприклад із порушенням трудового розпорядку такою особою під час проведення ревізії; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу, (ревізії); дій щодо проведення ревізії без установлених законом підстав та/або з порушенням чинного законодавства тощо.

Дії службової особи щодо включення до акта певних висновків не можуть бути предметом розгляду у суді, оскільки відповідно до пункту 3 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. Це свідчить про те, що дії, пов'язані з включенням до акта висновків, є обов'язковими, тоді як самі висновки такими не є.

Крім того, обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки, викладені у акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків. А судження контролюючого органу є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству. Такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта.

Отже, предметом оскарження відповідно до статті 13 Закону № 2939-XII є дії чи бездіяльність службових осіб, якщо вони обмежують чи порушують права, свободи чи законні інтереси особи.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 10 Закону № 2939-XII органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенних позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача в частині складання пункту 9 вимоги від 23.06.2014 року №26-072-14-14/8466 щодо відшкодування матеріальної шкоди (збитків) з позивача, є правильними, оскільки сама по собі вимога жодних прав та обов'язків для позивача не створює, а контролюючий орган діяв в межак своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства.

Крім того, колегія суддів зазначає, що збитки, виявлені під час перевірки, стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю. Правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не під час розгляду позову особи, яка перевірялась, щодо визнання протиправними дії Державної фінансової інспекції в частині складання п.9 вимоги щодо відшкодування матеріальних збитків.

Відповідно до вимог чинного законодавства України орган державного фінансового контролю має право виносити вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

Заявлена позивачем вимога про визнання протиправними дії відповідача в частині складання п. 9 вимоги від 23.06.2014 року щодо відшкодування матеріальної шкоди з позивача, фактично стосується оскарження дій відповідача стосовно винесення такого пункту вимоги, тоді як право на винесення вимоги із зазначенням виявлених під час перевірки порушень з подальшою вимогою їх усунення, передбачено Положенням про Державну фінансову інспекцію України, затвердженого Указом Президента України від 23 квітня 2011 № 499/2011.

Також судова колегія зазначає, що дії службової особи щодо включення до акта певних висновків не можуть бути предметом розгляду у суді, оскільки заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. Це свідчить про те, що дії, пов'язані з включенням до акта висновків, є обов'язковими, тоді як самі висновки такими не є.

Що стосується доводів апелянта про те, що суд не дав оцінки правомірності дій контролюючого органу в частині визначення Мінекономрозвитку правонаступником майнових прав та обов»язків Держспоживстандарту, правомірності обрахунку та стягнення з Мінекономрозвитку коштів, то колегія суддів зазначає, що як вище зазначено судом, правильність обчислення суми збитків перевіряє суд, який розглядає позов про стягнення збитків.

Доводи апелянта про те, що позивач не оскаржує акт перевірки або його висновки, а оскаржує певні дії фінансової інспекції на виконання владних управлінських функцій, колегія суддів вважає помилковими, оскільки, як вбачається із позовної заяви, позивач оскаржує посилання фінансової інспекції в акті перевірки від 12.06.2014 року на ту обставину, що правонаступником майнових прав та майна Держспоживстандарту є Мінекономрозвитку

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду є законною і обґрунтованою, ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи викладенні в апеляційнійї скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст.ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 159,160,197,198,200,205,206,212,254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подано касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України у порядку та в строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя:: Бужак Н.П.

судді: Костюк Л.О

Твердохліб В.А.

Повний текст виготовлено: 29 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Бужак Н.П.

Судді: Костюк Л.О.

Твердохліб В.А.