Справа № 2а-29278/10/0570
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2015 р. м. Київ К/9991/18843/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну Макіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2012 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14.02.2012 по справі №2а-29278/10/0570 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Макіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2012, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 14.02.2012, позовні вимоги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Макіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення - задоволено. Визнано недійсним податкове повідомлення-рішення від 30.11.2010 №/0/48148/Ш/17-03.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Макіївська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Донецькій області 05.03.2012 звернулась з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 20.03.2012 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2012 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14.02.2012, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог відповідач посилається на порушення судами норм матеріального права, зокрема підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2, підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, пункту 9.3, абзацу другого пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість», пунктів 1, 2 Указу Президента України від 28.06.1999 №746/99 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», статей 13, 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 №13-92, статей 1, 3 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», підпункту 12.1 пункту 12 Положення про реєстрацію платника податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01.03.2000, статей 7, 11, 69, 79, 86, 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, та які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами за відсутності сторін.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Макіївською об'єднаною державною податковою інспекцією проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства позивача за період з 01.10.2007 по 30.09.2010.

Перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, вимог статті 1 Указу Президента України від 03.07.1998 №727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», підпункту 2.3.1, пункту 2.3 статті 2, підпункту 7.3.1 пункту 7.3, підпункту 7.8.2. пункту 7.8. статті 7, пунктів 9.3., 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість».

Висновок податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства ґрунтується на тому, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_1, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування та будучи платником єдиного податку, у ІІІ кварталі 2008 року перевищила граничний обсяг виручки.

За результатами перевірки Макіївською об'єднаною державною податковою інспекцією складено акт від 17.11.2010 №9853/14- та прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.11.2010 №/0/48148/Ш/17-03, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі в сумі 844690,61грн., у тому числі 563127,07грн. за основним платежем, 281563,54грн. за штрафними санкціями.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що висновки податкового органу про наявність виручки на рахунку позивача з урахуванням тих коштів, які в подальшому перераховувались контрагентам згідно укладених договорів транспортного експедирування є помилковими, оскільки така сума не може вважатися виручкою.

Проте, з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Указу Президента «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується в тому числі для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500000,00грн. Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), вважається сума фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок та (або) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Отже, реалізація права суб'єкта малого підприємництва на запровадження спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених вказаним Указом положень.

Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), вважається сума фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок та (або) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

Тобто застосовується касовий метод обчислення виручки, при якому враховуються всі надходження коштів, отримані на розрахунковий рахунок або (та) в касу суб'єкта малого підприємництва.

Таким чином, до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку у звітному податковому періоді.

Та обставина, що частина коштів, отриманих фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 підлягала перерахуванню третім особам на виконання договорів транспортних перевезень в рамках надання нею транспортно-експедиційних послуг, не є підставою для невизнання її виручкою від надання послуг.

Таку саму позицію Верховним Судом України висловлено в постанові від 18.11.2014 у справі №21-501а14, яка відповідно до вимог частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, позивач, отримавши на розрахунковий рахунок суму, яка перевищує встановлений Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства» розмір виручки повинен був перейти на загальну систему оподаткування та сплачувати податкові зобов'язання.

У той же час зазначений Указ не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищують граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем.

За таких обставин оподаткування доходів, отриманих платником єдиного податку з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, повинно здійснюватися із застосуванням правил загальної системи оподаткування, врегульованих, зокрема Законом України «Про податок на додану вартість» з урахуванням загальних принципів оподаткування, закріплених Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування».

Суб'єкт підприємницької діяльності підпадає під загальні вимоги Закону України «Про податок на додану вартість», а отже, є платником ПДВ, якщо відповідає одній із наведених у пункті 2.1 статті 2 цього Закону ознак платника податку, а саме: здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку; підлягає обов'язковій реєстрації як платник цього податку; імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Перелік підстав, за яких підприємець підлягає обов'язковій реєстрації як платник ПДВ, визначено у пункті 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість» особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку на додану вартість, у разі коли сума від здійснення операцій з поставки товарів, нарахована такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 тис. грн.

При цьому абзацом другим пункту 9.4 статті 9 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що якщо обсяг оподатковуваних операцій особи протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону, не більше ніж у два рази, така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за таким звітним податковим періодом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що до моменту перевищення платником єдиного податку граничного обсягу виручки, визначеного у статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», положення Закону України «Про податок на додану вартість» щодо оподаткування поставок товару (послуг) не можуть поширюватися на такого платника.

Таким чином, з моменту перевищення обсягу виручки, визначеного у статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», починають розповсюджуватись положення Закону України «Про податок на додану вартість», зокрема підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону щодо підстав для обов'язкової реєстрації платником податку.

Відповідно, у разі, коли з моменту перевищення граничного розміру виручки, визначеного статті 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», особою, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування, допущено перевищення операції з поставки товарів (послуг) сукупно протягом останніх дванадцяти календарних місяців 300 тис. грн. (без урахування податку на додану вартість), у такої особи виникає обов'язок зареєструватися платником та сплатити податок на додану вартість, починаючи з операції, за якою відбулось перевищення загальної суми від здійснення операцій з поставки товарів (послуг).

При цьому, слід врахувати, що виходячи із положень абзацу четвертого пункту 9.4 статті Закону України «Про податок на додану вартість», особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. Проте у такої особи не виникає обов'язку подавати податкову декларацію з податку на додану вартість та нести відповідальність за неподання.

З огляду на викладене, з метою правильного вирішення справи слід встановити дату здійснення операції, яка зумовила перевищення розміру виручки, визначеного статтею 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємства», з настанням якої пов'язується поширення на платника загальної системи оподаткування; дату здійснення операції, за якою позивачем перевищено граничний обсяг оподатковуваних операцій, встановлений підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість»; податковий період, у якому у позивача виник обов'язок зареєструватись платником податку на додану вартість, оподаткувати поставку товарів (послуг) та сплатити податок до бюджету.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій зазначене залишено поза увагою, належної правової оцінки обставинам справи надано не було.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки встановлення нових обставин вимагає дослідження доказів, що знаходиться поза межами касаційного розгляду справи, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції із скасуванням ухвалених судових рішень судів попередніх інстанцій як таких, що не відповідають статті 159 цього Кодексу.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 160, 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Макіївської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області задовольнити частково.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 16.01.2012 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 14.02.2012 по справі №2а-29278/10/0570 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв