Справа № 820/18957/14
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" грудня 2015 р. м. Київ К/800/27980/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.

суддів Загороднього А.Ф.

Заїки М.М.

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби України, Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державної виконавчої служби України, Міністерства юстиції України в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати бездіяльність Державної виконавчої служби України щодо виконання рішення Європейського Суду з прав людини від 31 липня 2014 року у справі «Штефан та інші проти України», яким задоволена його заява №7134 від 11.01.2013; скасувати вимогу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжова М.В. Департаменту планово-фінансової діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Міністерства юстиції України №2048/11 від 23.12.2014; зобов'язати Державну виконавчу службу України забезпечити виконання рішення Європейського Суду з прав людини від 31 липня 2014 року у справі «Штефан та інші проти України» за заявою позивача № 7134 від 11.01.2013 в частині виконання рішень національних судів, а саме: рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 1 липня 2010 року у справі №2-416/10, яким зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області виплатити призначену йому державну та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю, виходячи із 8 мінімальних розмірів пенсії за віком та 75% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до ст.ст. 50,54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили праце здатність, як інваліду другої групи, згідно довідки від 19.07.2012 №6135/13-02 на суму 22726,67 грн., а також зобов'язати відповідачів у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили подати звіт про виконання судового рішення.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Європейського Суду з прав людини №36762/06 від 31 липня 2014 року у справі Штефан та інші проти України, задоволено заяви позивача №7134, №7179 від 11.01.2013, №8063 від 17.01.2013 та визнано порушення державою - відповідачем пункту 1 статті 6 Конвенції і статті 1 Першого протоколу, а також порушення статті 13 Конвенції.

Згідно даного рішення суд постановив: (a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (d) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої може бути додано три відсоткові пункти.

Постановами головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 29.08.2014 відкритті виконавчі провадження ВП №44553835, ВП №44553863 та ВП №44554492.

На виконання заяви від 11.01.2013 №7134/13 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2014 №44553835), Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 26.09.2014 №6408 на суму 33220,81 грн. (гривневий еквівалент 2000 євро згідно з курсом Національного банку України, що станом на 26.09.2014 становив 1661,0405 грн. за 100 євро) для перерахування коштів справедливої сатисфакції на особовий рахунок позивача. Згідно з відміткою ДКСУ, списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок позивача проведено 17.10.2014.

Згідно з вимогою державного виконавця Державної виконавчої служби України від 23.12.2014 №2048/11 Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 29.12.2014 №9941 на суму 22726,67 грн. для перерахування заборгованості за рішеннями Барвінківського районного суду Харківської області на депозитний рахунок Державної виконавчої служби України. Згідно з відміткою Казначейства України, списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на депозитний рахунок Державної виконавчої служби України проведено 30.12.2014.

Відповідно до вимоги державного виконавця Державної виконавчої служби України від 13.01.2015 №15-861-2/11 Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 04.02.2015 №156 на суму 123,60 грн. для перерахування пені на особовий рахунок позивача. Згідно з відміткою Казначейства України, списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на депозитний рахунок Державної виконавчої служби України проведено 16.02.2015.

На виконання заяви від 11.01.2013 №7179/13 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2014 № 44553863) Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 26.09.2014 №6409 на суму 33220,81 грн. (гривневий еквівалент 2000 євро згідно з курсом Національного банку України, що станом на 26.09.2014 становив 1661,0405 грн. за 100 євро) для перерахування коштів справедливої сатисфакції на особовий рахунок Позивача. Згідно з відміткою Казначейства України списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок позивача проведено 17.10.2014.

Відповідно до вимог державного виконавця Державної виконавчої служби України від 24.10.2014 №2049/11 та від 13.11.2014 №2049/11-1 Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжні доручення від 31.10.2014 №8139 на суму 4522,00 грн. та від 21.11.2014 №8921 на суму 5300,00 грн. для перерахування заборгованості за рішеннями Барвінківського районного суду Харківської області на особовий рахунок позивача. Згідно з відміткою Казначейства України списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок позивача проведено 12.11.2014 та 27.11.2014 відповідно.

Відповідно до вимоги державного виконавця Державної виконавчої служби України від 02.12.2014 №14-2049/11 Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 10.12.2014 №9438 на суму 17,88 грн. для перерахування пені на особовий рахунок позивача. Згідно з відміткою Казначейства України списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок позивача проведено 25.12.2014.

Також судами встановлено, що на виконання заяви від 17.01.2013 №8063/13 (постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.08.2014 № 44554492) Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 26.09.2014 №6433 на суму 33220,81 грн. (гривневий еквівалент 2000 євро згідно курсу Національного банку України, що станом на 26.09.2014 становив 1661,0405 грн. за 100 євро) для перерахування коштів справедливої сатисфакції на особовий рахунок позивача. Згідно з відміткою Казначейства України списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок позивача проведено 21.10.2014.

Відповідно до вимоги державного виконавця Державної виконавчої служби України від 13.11.2014 №2062/11 Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 21.11.2014 №8924 на суму 4585,00 грн. для перерахування заборгованості за рішеннями національного суду на особовий рахунок позивача. Згідно з відміткою Казначейства України, списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок позивача проведено 27.11.2014.

Відповідно до вимоги державного виконавця Державної виконавчої служби України від 02.12.2014 №14-2062/11 Міністерством юстиції України підготовлено та направлено до Казначейства України платіжне доручення від 10.12.2014 №9441 на суму 11,34 грн. для перерахування пені на особовий рахунок позивача. Згідно з відміткою Казначейства України списання коштів з рахунку Міністерства юстиції України на особовий рахунок позивача проведено 25.12.2014.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідачами було вчинено всі передбачені чинним законодавством дії в частині заяв позивача з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 13 липня 2014 року у справі «Штефан та інші проти України».

Крім того, судами попередніх інстанцій було відмовлено у задоволенні вимоги позивача стосовно забезпечення виконання рішення Європейського Суду з прав людини від 31 липня 2014 року у справі «Штефан та інші проти України» в частині виконання рішень національних судів, а саме: рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 01.07.2010 у справі №2-416/10 яким зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області здійснити перерахунок та виплату державної пенсії, призначеної ОСОБА_4 відповідно до статі 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, як інваліду 2 групи, а також здійснити перерахунок щомісячної додаткової пенсії, призначеної ОСОБА_4, відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленого частиною 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 01.05.2010 до внесення змін до чинного законодавства, з урахуванням раніше виплачених сум, з посиланням на те, що згідно положень Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не має права оцінювати та досліджувати, зміст довідок наданих Управлінням Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області на виконання своїх функцій, а лише визначає суму стягнення, розраховану Управлінням Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області на виконання рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 1 липня 2010 року.

Однак колегія суддів вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними та необґрунтованими з огляду на наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно частин 1,2 статті11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та, зокрема, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

При цьому, виходячи зі змісту пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Водночас, за змістом пункту 39 та пункту 40 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, виплата пенсії проводиться не пізніше одного місяця з дня прийняття рішення про призначення, перерахунок, переведення з одного виду пенсії на інший та про поновлення пенсії; у разі перерахунку пенсії копія відповідного рішення направляється до органу, який провадить виплату частки цієї пенсії.

Отже, перерахунок пенсії включає у себе безумовну її виплату.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у Рішенні від 15 січня 2010 року у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України",стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) прямо виражає обов'язок держави, передбачений статтею 1 Конвенції, захищати права людини передусім у межах своєї власної правової системи. Таким чином, ця стаття вимагає від держав національного засобу юридичного захисту, який би забезпечував вирішення по суті поданої за Конвенцією "небезпідставної скарги", та надання відповідного відшкодування.

Зміст зобов'язань Договірних держав за статтею 13 Конвенції залежить від характеру поданої заявником скарги; "ефективність" "засобу юридичного захисту" у значенні цієї статті не залежить від визначеності сприятливого для заявника результату. Водночас засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.

Якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (див. рішення у справі "Скордіно проти Італії" (N 1) (Scordino v. Italy) (no. 1) [GC], N 36813/97, п. 183, ECHR 2006-...). Так само й у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів: тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції.

Суд також повторює, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).

Крім того, в Рішенні від 31 липня 2014 року у справі "Штефан та інші проти України" Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників, відбулось порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а також порушення статті 13 Конвенції у зв'язку з тим, що заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту для відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.

Колегія суддів зазначає, що вказаним обставинам суди попередніх інстанцій належної правової оцінки не надали, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій під час прийняття рішення по суті спору у даній справі було порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, рішення у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби України, Міністерства юстиції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий С.В. Білуга

Судді А.Ф.Загородній

М.М. Заїка