Справа № 1570/5414/12
Суддя: Рибченко А.О.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року м. Київ К/800/31358/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Рибченка А.О.

суддів: Карася О.В.

Олендера І.Я.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілсон»

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2013 року

у справі № 1570/5414/2012

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілсон»

до Південної митниці Державної митної служби України

про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілсон» (далі - ТОВ «Вілсон»; позивач) до Південної митниці Державної митної служби України (далі - Південна митниця ДМС України; відповідач) задоволено повністю. Визнано нечинними та скасовано податкові повідомлення-рішення № 136 від 09 липня 2012 року та № 137 від 09 липня 2012 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2013 року апеляційну скаргу Південної митниці ДМС України задоволено повністю. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року скасовано та прийнято нову - про повну відмову в задоволенні адміністративного позову.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням у справі, позивач оскаржив його в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України.

В поданій касаційній скарзі, з посиланням на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, ставиться питання про скасування постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2013 року та залишення в силі постанови Одеського окружного адміністративного суду від 11 лютого 2013 року.

В запереченні на касаційну скаргу відповідач просить залишити її без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, дійшла висновку, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено невиїзну документальну перевірку стану дотримання законодавства з питань митної справи ТОВ «Вілсон», за результатами якої складено акт № н0041/2/500000000/НОМЕР_1 від 26 червня 2012 року.

На підставі зазначеного акту перевірки митницею прийнято податкове повідомлення-рішення № 136 від 09 липня 2012 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з мита на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами підприємницької діяльності, в розмірі 22 039,15 грн. (22 038,15 грн. - основний платіж, 1,00 грн. - штрафні санкції), та податкове повідомлення-рішення № 137 від 09 липня 2012 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з товарів, увезених на територію України суб'єктами підприємницької діяльності, в розмірі 49 273,28 грн. (49 272,28 грн. - основний платіж, 1,00 грн. - штрафні санкції).

Перевіркою встановлено порушення товариством статей 81, 88, 259, 267 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент пропуску товару через митний кордон України), Закону України від 05 квітня 2001 року № 2371-III «Про митний тариф України» (в редакції, чинній на момент пропуску товару через митний кордон України), Закону України від 05 лютого 1992 року № 2097-XII «Про Єдиний митний тариф» (в редакції, чинній на момент пропуску товару через митний кордон України), пункту 190.1 статті 190, статті 193 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) з огляду на заниження митної вартості товарно-матеріальних цінностей (какао продуктів, виготовлених Компанією «MONER COCOA S.A.» (Королівство Іспанія)), імпортованих на підставі вантажної митної декларації № 500040011/2011/010248 від 01 червня 2011 року, що, в свою чергу, призвело до недобору митних платежів та заниження податку на додану вартість.

Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилався на надані митними органами Королівства Іспанія документи, при порівнянні яких з документами, поданими позивачем до митного оформлення, встановлено, що декларантом надано дані про переміщенні товару згідно з вантажною митною декларацією № 500040011/2011/010248 від 01 червня 2011 року лише за кодом згідно з Українською класифікацією товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД) 1805 00 00 10 (ставка ввізного мита - 0 відсотків) та не вказано товар за кодом згідно з УКТЗЕД 1802 00 00 00, при імпорті якого ставка ввізного мита повинна складати 5 відсотків.

Задовольняючи адміністративний позов повністю, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що, оскільки митний орган, приймаючи вказану вище вантажну митну декларацію, пропустив товар на митну територію України (після сплати імпортером передбачених законом податків і зборів), то в подальшому відповідач не мав правових підстав для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень про визначення позивачу сум грошових зобов'язань із ввізного мита та з податку на додану вартість.

При цьому суд виходив з того, що доводи контролюючого органу та подані на їх підтвердження докази про те, що помилка щодо класифікації товару була наслідком протиправних дій ТОВ «Вілсон» (зазначення у вантажній митній декларації № 500040011/2011/010248 від 01 червня 2011 року недостовірних відомостей) спростовуються постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2012 року у справі № 1519/9889/2012, що набрала законної сили, якою закрито провадження в адміністративній справі стосовно директора позивача ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 352 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент пропуску товару через митний кордон України).

Суд апеляційної інстанції цілком об'єктивно не погодився з такою позицією Одеського окружного адміністративного суду, зважаючи на таке.

Відповідно до підпункту 41.1.2 пункту 41.1 статті 41 ПК України митні органи є контролюючими органами щодо мита, акцизного податку, податку на додану вартість, інших податків, які відповідно до податкового законодавства справляються у разі ввезення (пересилання) товарів і предметів на митну територію України.

Згідно з пунктом 54.4 статті 54 ПК України у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, митний орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов'язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.

Контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов'язань, визначених платником податків у митних деклараціях (підпункт 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 ПК України).

Згідно із статтею 351 Митного кодексу України (в редакції, чинній на момент здійснення перевірки) предметом документальних невиїзних перевірок є дані про своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України підприємствами, а також при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств. Документальна невиїзна перевірка проводиться, зокрема, у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих митному органові документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності-резидентів України.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про можливість митного контролю після завершення митного оформлення за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України допущено порушення законодавства України.

При цьому слід враховувати, що митний орган не має правових підстав для прийняття податкових повідомлень-рішень про донарахування податкових зобов'язань (за винятком випадку коли за наслідками службової перевірки або розгляду кримінальної справи встановлено змову між декларантом і митним органом, спрямовану на заниження обов'язкових платежів) лише, якщо, попередньо приймаючи вантажну митну декларацію, самостійно визначав митну вартість товару та пропустив товар на митну територію України (після сплати імпортером передбачених законом податків і зборів). В інших випадках, за умови обґрунтованої підозри, що під час пропуску товарів і транспортних засобів через митний кордон України допущено порушення законодавства України, митний орган має право продовжити здійснення митного контролю, за наслідками якого донарахувати обов'язкові платежі, якщо протиправні дії декларанта спричинили їх недобір.

В спірному випадку судом апеляційної інстанції з'ясовано, що підставою для прийняття відповідачем оспорюваних актів індивідуальної дії стали документи, отримані від митних органів Королівства Іспанія, з яких митний орган встановив загальну суму вартості ввезеного ТОВ «Вілсон» на митну територію України товару, відмінну від вартості заявленої декларантом. У розглядуваній ситуації митний орган не визначав митну вартість товару, яку задекларовано позивачем самостійно.

А відтак, відповідач цілком об'єктивно за обґрунтованої підозри продовжив митний контроль за ввезеним товариством товаром і на підставі документів, отриманих від митних органів Королівства Іспанія, встановив розбіжності в сумі вартості ввезених позивачем на митну територію України какао продуктів, яка відмінна від вартості, заявленої декларантом при їх розмитненні.

При цьому суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, правильно надав критичну оцінку постанові Малиновського районного суду м. Одеси від 04 липня 2012 року у справі № 1519/9889/2012, адже відповідно до частини 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми прямо вказує на те, що постанова суду у справі про адміністративний проступок є обов'язковою для суду, який розглядає справу.

Разом з тим, вказане положення встановлює межі обов'язковості зазначеного різновиду судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу.

Така обов'язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої прийнято відповідну постанову.

Отже, обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені в постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас не можна вважати обов'язковими обставини щодо діяння фізичної особи, встановлені під час розгляду справи про її адміністративний проступок, при оцінці правомірності поведінки юридичної особи, працівником (керівником) якої є ця фізична особа, якщо йдеться про відповідальність за порушення юридичною особою законодавства, дотримання якого контролюється податковими або митними органами.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції в даній справі правильно кваліфікував поведінку позивача як юридичної особи та дійшов обґрунтованого висновку щодо протиправності такої поведінки з відповідним застосуванням норм чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2013 року такою, що прийнята з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не знаходить підстав, які могли б призвести до її зміни чи скасування.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вілсон» відхилити, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановленими главою 3 розділу IV Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Рибченко А.О.

Судді Карась О.В.

Олендер І.Я.