Справа № 808/3114/14
Суддя: Туркіна Л.П.
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

22 жовтня 2015 рокусправа № 808/3114/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Туркіної Л.П.

суддів: Дурасової Ю.В. Проценко О.А.

за участю секретаря судового засідання: Комар Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Бердянської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області
на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі № 808/3114/14
за позовом: до відповідача: про Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-ЮНІ» 1.Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області 2.Головного управління ДФС у Запорізькій області 3.Державної фіскальної служби України визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-ЮНІ» (далі - позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач 1), Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач 2), Державної фіскальної служби України (далі - відповідач 3), в якому просило: визнати протиправними та скасувати повністю податкове повідомлення-рішення відповідача 1 № від 10.02.2014 року та податкове повідомлення-рішення від 08.11.2013 року № ; визнати протиправним та скасувати Рішення відповідача 2 № 277/10/0801-10-04-20 від 24.01.2014 року про результати розгляду первинної скарги; визнати протиправним та скасувати Рішення відповідача 3 № 6038/6199-99-10-01-15 від 07.04.2014 року про результати розгляду повторної скарги; визнати протиправним та скасувати акт документальної позапланової виїзної перевірки дотримання вимог податкового законодавства позивачем за період з 01.01.2011 року по 30.06.2013 року. № 16/15-03/30611819 від 18.10.2013 року.

Позивач, посилаючись на доводи, викладені у позові, зазначив, що висновки акту перевірки, на підставі якого прийнято оскаржувані рішення, є неправомірними та незаконними.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі №808/3114/14 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення відповідача 1 № від 10.02.2014 року про визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 2 357 533,00 грн., в тому числі 2 034 898,00 грн. за основним платежем та 322 635,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та податкове повідомлення-рішення № від 08.11.2013 року про визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 3 208 087,00 грн., в тому числі 2 595 985,00 грн. за основним платежем та 612 102 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. В іншій частині позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції, в частині задоволених позовних вимог обґрунтована, зокрема, тим, що продукція, вирощена позивачем як платником фіксованого сільськогосподарського податку на земельних ділянках, орендованих у фізичних або юридичних осіб, є сільськогосподарською продукцією в розумінні глави 2 розділу XIV Податкового кодексу України, незалежно від того, чи зареєстровані належним чином договори оренди таких ділянок. Щодо решти висновків податкового органу суд зазначив, що первинні документи, копії яких долучені до матеріалів справи, свідчать про безпідставність тверджень контролюючого органу, викладених в акті перевірки, на підставі якого винесено спірні податкові повідомлення-рішення.

Відповідач 1, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі №804/12781/14 в частині задоволених позовних вимог та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В обґрунтування апеляційних вимог відповідач 1, зокрема, зазначив, що у перевіряємий період із загальної задекларованої позивачем площі земельних ділянок, площа зазначена в договорах оренди, які пройшли державну реєстрацію відповідно вимог законодавства, становить менше 75%, в зв'язку з чим позивач не підпадає під визначення сільськогосподарського підприємства згідно п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України та повинен відображати реалізацію продукції на загальних підставах. Крім того, зазначає, що перевіркою встановлено заниження обсягів постачання товарів, що призвело до заниження податкових зобов'язань з ПДВ по загальній декларації на суму 653 326,83 грн., в тому числі ПДВ на суму 108 887,00 грн. Також вказує на те, що в порушення вимог п. 188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України позивачем занижено базу оподаткування з поставки зернових культур, в сумі 3 480 185 грн. та не включено до складу податкових зобов'язань декларацій з ПДВ за відповідні періоди суму у розмірі 696 037 грн. Відповідач також посилається на те, що в порушення п. 188.1 ст. 188 позивачем при реалізації основних засобів занижено базу оподаткування у розмірі 919 960 грн., в тому числі ПДВ 153 326 грн. Зазначає також, що позивачем в порушення п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України за рахунок коштів спецрахунку придбано легковий автомобіль, вартістю 47 183,34 грн. та до скороченої декларації з ПДВ включено суму 1537152,00 грн., пов'язану з придбанням палива, запчастин, по яких до перевірки не надані документи, які б дали змогу чітко відстежити використання вказаних ТМЦ у власній господарській діяльності. Зазначене призвело до завищення суми податкового кредиту у розмірі 1 584 335,00 грн. Крім того, позивачем в порушення п. 198.1, п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України в березні 2013 року не отримано право власності на сільськогосподарську техніку: зернозбиральний комбайн КЗС-9-1 «Славутич», подрібнювач КЗС-9М 08.05.000-01 по договору купівлі-продажу № 11/01/13-1922 від 11.01.2013 року, що призвело до заниження чистої суми податкових зобов'язань по загальній декларації з ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у розмірі 2 595 985 грн., та завищення податкових зобов'язань по скороченій декларації з ПДВ на 191 372 грн., завищення залишку від'ємного значення на 235 494 грн.

Представники позивача у судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечували, просили залишити без змін оскаржуване судове рішення, враховуючи, що воно є законним та обґрунтованим, висновки суду підтверджені належними доказами.

Представником Бердянської ОДПІ Головного управління ДФС у Запорізькій області та головного управління ДФС у Запорізькій області заявлено клопотання про здійснення процесуального правонаступництва, а саме заміну Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області та Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на Бердянську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Запорізькій області та Головне управління ДФС у Запорізькій області.

За таких обставин, з огляду на положення ст. 55 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів ухвалила здійснити процесуальне правонаступництво у даній адміністративній справі, а саме: замінити відповідача-1 по справі - Бердянську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на Бердянську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Запорізькій області та відповідача-2 по справі - Головне управління Міндоходів у Запорізькій області на та Головне управління ДФС у Запорізькій області.

Представник відповідачів в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, скасувавши постанову суду першої інстанції та ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судовому засіданні, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до матеріалів справи, на підставі наказу № 674 від 15.08.2013 року, співробітниками відповідача-1 проведено документальну позапланову виїзну перевірку дотримання вимог податкового законодавства ТОВ «Агро-Юні» за період з 01.01.2011 року по 30.06.2013 року, за результатами якої складено акт перевірки № 14/15-03/30611819 від 04.09.2013 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п.п.135.5.15, п.п.135.5.12 п.135.5, п.135.1, п.135.2 ст. 135, п.137.1, 137.16 ст.137, п.138.1 ст.138, п.142.1, п.142,2 ст.142, п.143.1 ст.143 Податкового Кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток до сплати на загальну суму 2 034 898,00 грн.; п. 188.1 ст.188, п.209.1, п.209.6, п.209.7 ст. 209 Податкового Кодексу України, встановлено, що позивачем обрано спеціальний режим оподаткування ПДВ без наявності здійснення сільськогосподарської діяльності, в результаті чого занижено податок на додану вартість до сплати по загальній декларації на суму 2 595 985 грн.

Не погоджуючись з висновками контролюючого органу, викладеними в акті перевірки від 04.09.2013 року, позивач 16.09.2013 року направив до відповідача 1 свої заперечення.

Листом № 5199/10/08-22-15-03 від 01.10.2013 року позивач отримав відповідь від відповідача 1 про результати розгляду заперечень на Акт перевірки від 04.09.2013 року № 14/15-03/30611819, в якій зазначалося, що "прийнято рішення про необхідність проведення позапланової документальної перевірки для ретельного дослідження обставин, що не були досліджені під час перевірки".

На підставі наказу № 1055 від 02.10.2013 року співробітниками відповідача 1 проведено документальну позапланову виїзну перевірку з питань застосування спеціального режиму з податку на додану вартість, викладених в запереченнях позивача від 16.09.2013 року № 35 до акту документальної позапланової перевірки № 14/15-03/30611819 від 04.09.2013 року за період з 01.10.2011 року по 31.12.2012 року, про що складено акт № 16/15-03/30611819 від 18.10.2013 року.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п.п.135.5.15, п.п.135.5.12 п.135.5, п.135.1, п.135.2 ст. 135, п.137.1, 137.16 ст.137, п.138.1 ст.138, п.142.1, п.142,2 ст.142, п.143.1 ст.143 Податкового Кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток до сплати на загальну суму 2 034 898, 00 грн., в тому числі за період з 01.07.2011 року по 30.06.2012 року на суму 1 392 492,00 грн., за період з 01.07.2012 року по 30.06.2013 року на суму 642 406,00 грн.; вимог п. 188.1 ст.188, п.209.1, п.209.6, п.209.7 ст. 209 Податкового Кодексу України, зокрема встановлено, що позивачем обрано спеціальний режим оподаткування ПДВ без наявності здійснення сільськогосподарської діяльності, в результаті чого завищено податок на додану вартість до сплати по скороченій декларації на суму 191 372 грн. та завищення залишку від'ємного значення (рядок 24 декларації за червень 2013 року) на 235 494 грн. - занижено податок на додану вартість до сплати по загальній декларації на суму 2 595 985 грн.

Не погоджуючись з висновками податкового органу, викладеними в акті перевірки від 18.10.2013 року, позивач направив відповідачеві 1 заперечення та зауваження на акт перевірки, які листом № 6889/10/08-22-15-03 від 05.11.2013 залишені без задоволення.

08.11.2013 року, на підставі акту перевірки № 16/15-03/30611819 від 18.10.2013 року відповідачем 1 прийняті податкове повідомлення-рішення № , яким позивачеві збільшено грошові зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 2 357 534,00 грн., в т.ч. 2 034 898 грн. за основним платежем та у сумі 322 636 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та № , яким позивачеві донараховано податкові зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 3 208 087,00 грн. в т.ч. 2 595 985 грн. за основним платежем та у сумі 612 102 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями та актом перевірки, позивач подав первинну скаргу до відповідача 2.

За наслідками розгляду первинної скарги, рішенням відповідача 2 за № 277/10/0801-10-04-20 від 24.01.2014 року, скарга, задоволена частково - скасовано податкове повідомлення-рішення відповідача 1 від 18.11.2013 року № в частині зайво застосованої штрафної санкції у розмірі 1 грн., в іншій частині податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу залишено без задоволення. Податкове повідомлення-рішення № від 18.11.2013 року залишено без змін, а скарга в зазначеній частині, без задоволення.

10.02.2014 року відповідачем 1 винесено податкове повідомлення-рішення за № замість скасованого податкового повідомлення-рішення за № , на суму грошового зобов'язання за основним платежем - 2 034 898 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі - 322 635 грн.

Не погоджуючись з вищевказаним Рішенням відповідача 2, податковими повідомленнями-рішеннями та актом перевірки, позивач 13.02.2014 року подав повторну скаргу.

Рішенням № 414916/99-99-10-01-15 від 04.03.2014 року відповідачем 3 продовжено строк розгляду скарги до 17.04.2014 (включно).

Рішенням № 6038/6199-99-10-01-15 від 07.04.2014 року про результати розгляду повторної скарги відповідачем 3 залишено без змін оскаржувані податкові повідомлення-рішення та Рішення відповідача 2, прийняте за результатами розгляду первинної скарги, а скаргу позивача залишено без задоволення.

Не погодившись з вищевказаними рішеннями та винесеними податковими повідомленнями-рішеннями позивач оскаржив їх в судовому порядку.

Щодо правомірності застосування ТОВ "Агро-ЮНІ" фіксованого сільськогосподарського податку у спірному періоді.

Як свідчать матеріали справи, протягом періоду, що перевірявся ТОВ «Агро-Юні» було зареєстровано платником фіксованого сільськогосподарського податку, а також оформлювало та подавало звітність як суб'єкт спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість.

Під час перевірки податковий орган дійшов висновку, що у 2011-2013 роках результати господарської діяльності підприємства повинні оподатковуватись по загальній системі, виходячи з норм п. 301.1 ст. 301, п. 308.1 ст. 308 Податкового кодексу України, оскільки частина земель, що використовуються позивачем, перебувала у користуванні до укладення договору оренди у відповідності до чинного законодавства (до здійснення реєстрації).

З зазначеним не можна погодитись, виходячи з наступного.

Згідно п. 301.1 ст. 301 Податкового кодексу України платниками фіксованого сільськогосподарського податку з урахуванням обмежень, встановлених пунктом 301.6 цієї статті, можуть бути сільськогосподарські товаровиробники, у яких частка сільськогосподарського товаровиробництва за попередній податковий (звітний) рік дорівнює або перевищує 75 відсотків.

Статтею 302 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування податком для сільськогосподарських товаровиробників є площа сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ і багаторічних насаджень) та/або земель водного фонду (внутрішніх водойм, озер, ставків, водосховищ), що перебуває у власності сільськогосподарського товаровиробника або надана йому у користування, у тому числі на умовах оренди.

Отже, за нормами податкового законодавства визначальним для розрахунку 75 відсосткової частки, є не площа землі, а дохід від операцій з сільськогосподарською продукцією, який отриманий від продажу сільськогосподарської продукції з усіх земель, що фактично використовуються платником податку на будь-яких умовах і незалежно від державної реєстрації договорів оренди цих земель.

Слід також зазначити, що діюче законодавство не передбачає договір оренди, як єдину підставу для включення земель до об'єкту оподаткування. Такою підставою згідно змісту ст.. 302 Податкового кодексу України є сам факт користування землею.

Відповідно до матеріалів справи позивач для виробництва сільськогосподарської продукції використовував земельні ділянки на підставі договорів оренди землі,а також земельні ділянки передані йому у користування за плату, угоди щодо яких перебували у стадії оформлення.

Так, у податковому розрахунку фіксованого сільськогосподарського податку за 2010 рік позивач задекларував користування 1 290,4659га землі, у тому числі згідно зареєстрованих договорів оренди землі станом на 01.01.2010 року згідно довідки ДП "Центр Державного земельного кадастру" № 8 від 06.01.2010 року перебували у користуванні землі загальною площею 807,4588га; знаходились на оформлені договори на земельні ділянки загальною площею 483,0071га. При цьому, протягом 2010 року було зареєстровано 218,8641га.

У податковому розрахунку фіксованого сільськогосподарського податку за 2011 рік позивач задекларував 2164,356 га, у тому числі зареєстровані договори оренди землі станом на 01.01.2011 року згідно довідки ДП "Центр Державного земельного кадастру" № 56 від 10.01.2011 року включали землі загальною площею 1161,2806 га; знаходились на оформлені договори на земельні ділянки на загальну площу 1003,0754 га. При цьому, протягом 2011 року 100,5098 га було зареєстровано.

У податковому розрахунку фіксованого сільськогосподарського податку за 2012 рік позивач задекларував 1376,4408га, у тому числі зареєстровані договори оренди землі станом на 01.01.2012 року згідно довідки ДП "Центр Державного земельного кадастру" № 139/94-з від 27.01.2012 року включали земельні ділянки загальною площею 454,0315 га; знаходились на оформлені договори на земельні ділянки на загальну площу 939,9285 га. При цьому, протягом 2012 року 747,8721 га було зареєстровано.

У податковому розрахунку фіксованого сільськогосподарського податку за 2013 рік позивач задекларував 2066,2794 га, у тому числі зареєстровані договори оренди землі станом на 01.01.2013 року згідно довідки відділу Держкомзему у Бердянському районі Запорізької області № 02-02/84 від 25.01.2013 року включали земельні ділянки загальною площею 1847,898 га; знаходились на оформлені договори на земельні ділянки на загальну площу 218,3814 га. При цьому, протягом 2013 року 41,7264 га було зареєстровано.

Зазначені у розрахунках відомості відповідачем не спростовуються.

Будь-яких доказів стосовно того, що землі, задекларовані позивачем як такі, що використовуються на стадії оформлення договорів оренди, фактично підприємством не використовувались, а зібрана на них продукція є результатом діяльності інших осіб, податковим органом не надано, як і доказів, що позивач неналежним чином розрахував частку сільськогосподарських товарів, вироблених ним у 2011-2015 роках.

Таким чином, слід дійти висновку, що позивач правомірно подавав податкову звітність як платник фіксованого сільськогосподарського податку.

Посилання відповідача на норми п. 308.1 ст. 308 Податкового кодексу України як на підставу відсутності у позивача ознак сільськогосподарського підприємства не приймаються судом, виходячи з такого.

Відповідно до п. 308.1 ст. 308 Податкового кодексу України сільськогосподарські товаровиробники для набуття і підтвердження статусу платника податку щороку, до 20 лютого, подають станом на 1 січня поточного року: загальну податкову декларацію з податку на поточний рік щодо всієї площі земельних ділянок, з яких справляється податок (сільськогосподарських угідь (ріллі, сіножатей, пасовищ, багаторічних насаджень), та/або земель водного фонду внутрішніх водойм (озер, ставків та водосховищ), - контролюючому органу за своїм місцезнаходженням (місцем перебування на податковому обліку); звітну податкову декларацію з податку на поточний рік окремо щодо кожної земельної ділянки - контролюючому органу за місцем розташування такої земельної ділянки; розрахунок частки сільськогосподарського товаровиробництва - контролюючим органам за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок за формою, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної аграрної політики, за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику; відомості (довідку) про наявність земельних ділянок - контролюючим органам за своїм місцезнаходженням та/або за місцем розташування земельних ділянок.

У відомості (довідці) про наявність земельних ділянок зазначаються відомості про кожний документ, що встановлює право власності та/або користування земельними ділянками, у тому числі про кожний договір оренди земельної частки (паю).

Як зазначено вище та підтверджується змістом акту перевірки, відомості та документи, передбачені п. 308.1 ст. 308 Податкового кодексу України, позивач до податкового органу подавав. Зміст поданих позивачем документів податковим органом не спростовано.

Доказів стосовно того, що термін користування землею, визначений у договорах оренди, що перебували у стадії оформлення, на момент державної реєстрації змінився податковою не надано. Отже, відсутні будь-які докази, що спростовують звітність позивача. При цьому слід повторно наголосити, що визначальним фактором віднесення особи до сільськогосподарського виробника згідно глави 2 Податкового кодексу України є доля сільськогосподарської продукції у обсязі виробництва. Документи щодо користування землею лише обґрунтовують розмір сільськогосподарського податку та опосередковано можуть підтверджувати походження продукції.

Відповідно до п.п. «а» п. 307.1 ст. 307 Податкового кодексу України платник фіксованого сільськогосподарського податку не є платником податку на прибуток.

Виходячи з викладеного, слід дійти висновку, що відповідач необґрунтовано та всупереч діючому законодавству визначив позивачу податкові зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств та виніс податкове повідомлення-рішення № від 08.11.2013 року на суму 2 357 534,00 грн. (з них 2 034 898,00 грн. за основним платежем та 322 636,00 грн. - штрафних (фінансових) санкцій).

Висновки акту перевірки, які стосуються податку на прибуток підприємства, та викладені у п. 3.3 акту перевірки слід також визнати необґрунтованими з зазначених вище підстав.

Що стосується податку на додану вартість слід зазначити наступне.

Згідно п. 209.1, п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Згідно із спеціальним режимом оподаткування сума податку на додану вартість, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишається в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування суми податку, сплаченої (нарахованої) постачальнику на вартість виробничих факторів, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку - для інших виробничих цілей.

Відповідно до п. 209.6 ст. 209 Податкового кодексу України сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Відповідно до п. 209.7 ст. 209 Податкового кодексу України сільськогосподарськими вважаються товари, зазначені у товарних групах 1-24, товарних позиціях 4101, 4102, 4103, 4301 згідно з УКТ ЗЕД , та послуги, які отримані в результаті здійснення діяльності, на яку відповідно до пункту 209.17 цієї статті поширюється дія спеціального режиму оподаткування у сфері сільського та лісового господарства, а також рибальства, якщо такі товари вирощуються, відгодовуються, виловлюються або збираються (заготовляються), а послуги надаються, безпосередньо платником податку - суб'єктом спеціального режиму оподаткування (крім придбання таких товарів/послуг у інших осіб), які поставляються зазначеним платником податку - їх виробником.

Як зазначено вище, доказів стосовно того, що об'єм товарів та послуг, зазначених у п. 209.7 ст. 209 Податкового кодексу України та безпосередньо вироблених позивачем, становив менше 75% відповідач не надав .

Що стосується оренди основних фондів, слід зазначити наступне.

Податкове законодавство не містить поняття оренди. Згідно цивільного законодавства орендою є користування майном за плату.

Доказів стосовно того, що основні фонди (земельні ділянки), якими користувався позивач, не відносились до власних основних фондів чи використовувались безоплатно, податковий орган не надав.

Щодо несвоєчасної реєстрації (укладання) договорів оренди, то названа обставина не змінює змісту правовідносин позивача з власниками землі у розумінні податкового законодавства.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень контролюючого органу про заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ по загальній декларації та завищення податкових зобов'язань з ПДВ по скороченій декларації з ПДВ на суму 2 274 001 грн.

При цьому слід зазначити, що названі обставини по суті спростовують і розрахунок суми податку на додану вартість, визначеної відповідачем-1 у податковому повідомленні-рішенні № від 08.11.2013 року.

Щодо встановленого контролюючим органом надходження в касу підприємства, на розрахунковий рахунок грошових коштів в сумі 653 326,83 грн., які в порушення п. 187.1 не включені до бази оподаткування та не враховані у складі податкових зобов'язань по декларації з ПДВ.

Відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Судом з'ясовано, що ТОВ "Агро-ЮНІ" 26.07.2011було надано ФГ "Лідія" послуги по збиранню зернових на площі 30 га, про що складено акт виконаних робіт (послуг) № 2 від 26.07.2011 та податкову накладну № 3 від 26.07.2011 на загальну суму 9 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 1 500,00 грн. Вказану податкову накладну було включено до складу податкових зобов'язань позивача та відображено в декларації з ПДВ (реєстраційний номер від 18.08.2011), розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (реєстраційний номер документу від 18.08.2011) та реєстрі отриманих та виданих податкових накладних (реєстраційний номер документу від 18.08.2011) за липень 2011 року.

Грошові кошти, отримані товариством згідно платіжного доручення № 73 від 15.06.2011 в розмірі 2 500,00 грн. від ФГ "Лідія" в якості передплати за надані послуги, а остаточний розрахунок по даній господарській операції було проведено згідно платіжного доручення № 155 від 21.07.2011 в сумі 6 500,00 грн.

Крім того, згідно платіжного доручення № 5445від 05.07.2011 від ПП "СІБ АГРО" отримані грошові кошти на суму 200 509,00 грн., в т.ч. ПДВ 33 418,00 грн. за кукурудзу.

ТОВ "Агро-ЮНІ" реалізувало ПП "СІБ АГРО" кукурудзу, що підтверджується долученими до справи копіями видаткових накладних № 30 від 30.06.2011, № 31 від 01.07.2011 та № 32 від 04.07.2011. Товар отримував за дорученням № 539 від 30.06.2011 ОСОБА_1 На поставку товару були оформлені податкові накладні № 30 від 30.06.2011, № 6 від 01.07.2011 та № 7 від 04.07.2011.

Вказані податкові накладні були включені до складу податкових зобов'язань позивача та відображені в декларації з ПДВ (реєстраційний номер від 14.07.2011), розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (реєстраційний номер від 14.07.2011) та реєстрі отриманих і виданих податкових накладних (реєстраційний номер від 14.07.2011) за червень 2011 року та відображено в декларації з ПДВ (реєстраційний номер від 18.08.2011), розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів (реєстраційний номер документу від 18.08.2011) та реєстрі отриманих та виданих податкових накладних (реєстраційний номер документу від 18.08.2011) за липень 2011 року відповідно.

Розрахунок за поставлену продукцію проводився у безготівковій формі, що підтверджується долученими до справи копіями платіжних доручень № 5445 від 05.07.2011 та № 8 від 21.09.2011.

Крім того, від директора підприємства ОСОБА_2 у касу товариства як виручка за реалізовану населенню продукцію власного виробництва за 2012-2013 роки надходили грошові кошти в сумі 248 155,83 грн., в т.ч. ПДВ 41 359,31 грн. та 202 161,00 грн., в т.ч. 33 693,50 грн. відповідно.

Реалізація продукції власного виробництва здійснювалась товариством за видатковими накладними, а виручка оприбутковувалась у касі підприємства у березні 2012 року в сумі 205 000,00 грн., в квітні 2012 року в сумі 18 158,89 грн. та травні 2012 року в сумі 24996,94 грн.

По вказаним операціям оформлювались податкові накладні, які були включені до складу податкових зобов'язань та відображені у декларації з ПДВ за січень 2012 року (реєстраційний № від 14.02.2012), лютий 2012 року (реєстраційний № від 19.03.2012), квітень 2012 року (реєстраційний № від 17.05.2012) травень 2012 року (реєстраційний № від 18.06.2012), червень 2012 року (реєстраційний № від 19.07.2012).

За 2013 рік реалізація продукції власного виробництва здійснювалась товариством за видатковими накладними, а виручка оприбутковувалась у касі підприємства. По вказаним операціям оформлювались податкові накладні, які були включені до складу податкових зобов'язань та відображені у декларації з ПДВ за січень 2013 рік (реєстраційний № від 18.02.2013), за лютий 2013 року (реєстраційний № від 19.03.2013), за березень 2013 року (реєстраційний № від 19.04.2013), за квітень 2013 року (реєстраційний № від 21.05.2013), за червень 2013 року (реєстраційний № від 22.07.2013).

Тобто, досліджені у судовому засіданні як первинні документи так і документи податкової звітності свідчать про безпідставність тверджень контролюючого органу про заниження обсягів постачання товарів, що призвело до заниження податкових зобов'язань з ПДВ по загальній декларації на суму 653 326,83 грн. в т.ч. ПДВ 108 887 грн.

Також, перевіркою встановлено використання ТОВ "Агро-ЮНІ" не в господарській діяльності зернових у грудні 2011 року на суму 1 704 210 грн., в т.ч. ПДВ 340 842 грн. та у грудні 2012 року на суму 1 775 975 грн., в т.ч. ПДВ 355 195 грн., чим порушено вимоги п. 188.1 ст. 188, п. 189.1 ст. 189, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України чим занижено базу оподаткування на загальну суму 3 480 185 грн. та податкові зобов'язання на суму 696 037 грн., в т.ч. за грудень 2011 року - 340 842 грн., за грудень 2012 року - 355 195 грн.

При цьому таких висновків контролюючий орган дійшов на підставі аналізу статистичних даних ТОВ "Агро-ЮНІ" за спірних період, визначених у 4 СГ "Посівні площі сільськогосподарських культур", 29 СГ "Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду", 50 СГ "Основні показники роботи сільськогосподарських культур".

Перевіряючими встановлено нестача залишків зернових культур: на 01.01.2012 всього на суму 1 704 210 грн., ПДВ 340 842 грн., яка не знайшла відображення по декларації за грудень 2011 року; нестача станом на 01.01.2013 всього на суму 1 775 975 грн., ПДВ 355 195 грн., яка не знайшла відображення по декларації за грудень 2012 року.

Розрахунок нестачі залишків зернових культур здійснено контролюючим органом наступним чином: сума залишку продукції станом на 01.01.2012 - (сума залишку продукції станом на 01.01.2011 + собівартість зібраної продукції за 2011 рік - обсяг реалізованої продукції у 2011 році (у грн.)) = нестача.

Однак, суд зазначає, що перевіряючими взято для розрахунку неспівставні дані, а саме, по-перше, собівартість залишків зернових на певну дату кожного року була різною, по-друге, реалізація товару не здійснюється за ціною собівартості зібраного врожаю.

Інвентаризація залишків, яка є передбаченим законодавством способом виявлення нестачі, на момент здійснення перевірки не проводилась.

Крім того, в наведених контролюючим органом в акті перевірки даних у табличному варіанті містяться помилки та описки, а також існує невідповідність із поданою позивачем до статистичних органів звітності.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів контролюючого органу в цій частині.

Щодо реалізації позивачем транспортних засобів на суму 346 000 грн. пов'язаним особам, що призвело до заниження бази оподаткування на суму 919 960 грн. та податкових зобов'язань з ПДВ на суму 153 326 грн.

Перевіркою встановлено, що у 2012-2013 роках ТОВ «Агро-Юні» реалізовано транспортні засоби на суму 346 000,0 грн., в тому числі ПДВ 57 667,00 грн. пов'язаним особам, тобто засновникам. Дані основні засоби були придбані на суму 1 265 960,00 грн. в тому числі ПДВ 210 993,00 грн. та перебували у користуванні позивача з 2010 року і 27.01.2011 року. Згідно пояснень головного бухгалтера за перевіряє мий період амортизація не нараховувалась. З огляду на це, контролюючий орган прийшов до висновку про порушення платником податку вимог п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, що призвело до заниження бази оподаткування в розмірі 919 960,0 грн. та податкових зобов'язань на суму 153 326,00 грн.

Згідно п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України встановлено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку).

Згідно Прикінцевих положень Податкового кодексу України стаття 39 Податкового кодексу України набирає чинності з 01.01.2013 року. До набрання чинності даною нормою діяв пункт 1.20 ст.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Колегія суддів зазначає, що Податковий кодекс України не містить положення про те, що виробничі засоби суб'єкта господарювання не можуть бути реалізовані за ціною, що є нижчою за ціну придбання.

Отже, позивач вправі реалізувати наявне майно на внутрішньому ринку і на експорт за ціною, що є нижчою за ціну його придбання, однак така ціна має знаходитись в межах звичайних цін.

Відповідно до п.14.1.71 ст. 14 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено Податковим кодексом України. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Пункт 1.20 ст. 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", який діяв до 01.01.2013 року, визначає поняття звичайної ціни та порядок її застосування.

Зокрема, пп. 1.20.8 пункту 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладено на податковий орган у порядку, встановленому законом.

Згідно пп. 1.20.10 пункту 1.20 статті 1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" податковий орган має право застосувати звичайні ціни для визначення бази оподаткування у випадках, передбачених законом, незалежно від виду господарської операції, що здійснюється платником цього податку, або податкового статусу іншої сторони такої операції.

За приписами ст. 39 Податкового кодексу України, обов'язок щодо доведення того, що ціна не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. Так, згідно пп. 39.1.3. п. 39.1 ст. 39 Податкового кодексу України ціна в контрольованій операції для цілей оподаткування визнається звичайною, якщо центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, не доведено зворотне або платником податків використано ціну, зазначену в договорі про взаємне узгодження цін під час здійснення контрольованих операцій, порядок укладення якого визначено пунктом 39.6 цієї статті, та ціну, зазначену в такому договорі, не може бути оскаржено в установленому цим Кодексом порядку.

В порушення вимог підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" та ст. 39 Податкового кодексу України відповідачем не проведено детального та обґрунтованого аналізу цін, які існували на ринку щодо товарів (майна), які реалізовував позивач, не здійснено аналізу договорів з ідентичними (однорідними) товарами у співставних економічних умовах, не проаналізовано та не дана оцінка наявності або відсутності будь-яких інших об'єктивних умов, що існували на ринку ідентичних (однорідних) товарів та могли вплинути на ціну.

Аналогічну позицію також займає і Верховний Суд України у своїй постанові від 07.11.2011 року по справі № 21-328а11.

Отже, висновок контролюючого органу про порушення позивачем вимог п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України при реалізації основних засобів та заниження бази оподаткування на суму 919 960 грн. і податкових зобов'язань з ПДВ у розмірі 153 326 грн. є безпідставним.

Щодо включення позивачем до скороченої декларації з ПДВ сум з придбання запасних частин, дизельного палива, добрива, бензину на загальну суму 1 537 152 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в зв'язку із законністю використання позивачем фіксованого сільськогосподарського податку, донарахування контролюючим органом суми податку з ПДВ по вказаним операціям, у зв'язку із перенесенням обсягів продажу із спеціальної декларації ПДВ у загальну декларації з ПДВ є необґрунтованим.

Щодо правомірності формування податкового кредиту з ПДВ на суму 47 183,34 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «НІКО-Запоріжжя».

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності).

Згідно п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною

У відповідності до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно матеріалів справи за договором № 110915 від 15.09.2011 року позивачем придбано автомобіль MITSUBISHI L-200 YF CEVE на суму 283 100,00 грн.

Факт отримання автомобілю підтверджується долученою до справи копією видаткової накладної № ЗП003896 від 29.09.2011 року. Автомобіль отримав за дорученням серії ААВ № 577696 від 29.09.2011 особисто ОСОБА_2

Продавцем виписано позивачу податкові накладні № 199 від 22.09.2011 року на суму 183 100,00 грн. та № 133 від 15.09.2011 року на суму 100 000,00 грн.

Оплата за придбаний автомобіль проведена позивачем безготівковим коштом згідно платіжних доручень № 224 від 22.09.2011 року на суму 183 100,00 грн. та № 223 від 15.09.2011 року на суму 100 000,00 грн.

Придбаний автомобіль зареєстрований за товариством в Бердянському ВРЕВ УДАІ ГУМВС України в Запорізькій області, про що свідчить долучена до справи копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САК № 054722.

Автомобіль переданий у розпорядження ОСОБА_2 згідно наказу товариства № 336/2 від 03.10.2011 року, крім того в матеріалах справи наявні подорожні листи на даний автомобіль.

Таким чином колегія суддів вважає, що матеріали справ містять всі необхідні та законодавчо визначені первинні документи - податкові накладні, докази оплати та мета, які дають право позивачеві сформувати податковий кредит з ПДВ.

Посилання відповідачів на те, що даний автомобіль було придбано зі спец рахунку всупереч нормам п. 209.2 ст. 209 Податкового кодексу України колегія суддів вважає безпідставним і такими, що спростовується первинними документами, а саме банківськими виписками та податковими накладними. Із вказаних документів вбачається, що перерахування грошових коштів в якості оплати за придбаний автомобіль здійснено товариством з поточного рахунку.

Таким чином, висновок контролюючого органу про завищення товариством податкового кредиту з ПДВ на суму 1 584 335 грн. є безпідставним та необґрунтованим.

Щодо включення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість в розмірі 122 436 грн. по взаємовідносинам з ТОВ НВП «Херсонський машинобудівний завод».

Відповідно до матеріалів справи 11.01.2013 року між ТОВ НВП "Херсонський машинобудівний завод" (продавець) та позивачем (покупець) укладено договір купівлі-продажу № 11/01/13-1922, відповідно до умов якого продавець прийняв на себе зобов'язання передати у власність покупця сільськогосподарську техніку та комплектуючі в кількості, асортименті та за ціною, зазначені у відповідних специфікаціях, оформлених у вигляді додатків до договору, які є його невід'ємною частиною, а покупець зобов'язався оплатити і прийняти товар на умовах, передбачених вказаним договором.

Згідно специфікацій, наявних в матеріалах справи, позивач придбав комбайн зернозбирального самохідного КЗС-9-1 "Славутич" з жниваркою зерновою, візком для перевезення жниварки, комплектом ЗІП, подрібнювач-розкидач КЗС-9М 08 05 000-01, пристосування для збирання соняшнику до комбайну "Славутич" ПЗС-8-16.

Оплата за вказану сільськогосподарську техніку проводилась згідно платіжних доручень, копії яких наявні в матеріалах справи.

Відповідно до п. 5.5 Договору № 11/01/13-1922 від 11.01.2013 право власності на товар переходить до покупця з моменту 100 % оплати за кожну партію товару, яка постачається за відповідними специфікаціями, що є невід'ємними частинами вказаного договору.

На виконання вимог вказаного пункту договору, після здійснення 100 % оплати за поставлений товар продавцем було складено акт прийняття-передачі машини серії ДО № 014382 на комбайн зернозбиральний КЗС-9-1 "Славутич".

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання контролюючого органу на те, що у позивача на момент формування податкового кредиту з ПДВ по взаємовідносинам із ТОВ НВП "Херсонський машинобудівний завод" було відсутнє право власності на придбану сільськогосподарську техніку є необґрунтованим, оскільки Податковий кодекс України не ставить момент виникнення у платника податку права на формування податкового кредиту від отримання останнім права власності на товар.

Отже, у позивача були всі визначені законом підстави для формування податкового кредиту з ПДВ по операціям з придбання сільськогосподарську техніки у ТОВ НВП "Херсонський машинобудівний завод", а тому висновки контролюючого органу в цій частині є законодавчо не обґрунтованими.

Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не доведено законність і обґрунтованість прийнятих ним рішень.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи наведене податкові повідомлення-рішення відповідача 1 № від 10.02.2014 року та № від 08.11.2013 року є протиправними та підлягають скасуванню.

З огляду на вищевикладене, висновок суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог є правомірним, доводи апеляційної скарги відповідача спростовуються дослідженими у справі доказами і не можуть бути підставою для скасування постанови суду від 16 вересня 2014 року, виходячи з чого дане судове рішення необхідно залишити без змін.

керуючись ст.195,196,198,200,205,206 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Бердянської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Запорізькій області - залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року у справі №808/3114/14 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а в разі складення судового рішення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення судового рішення в повному обсязі.

(Ухвалу складено в повному обсязі 16.12.2015 року)

Головуючий: Л.П. Туркіна

Суддя: Ю.В. Дурасова

Суддя: О.А. Проценко