Справа № 607/14810/15-а
Суддя: Братасюк В. М.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.12.2015 Справа №607/14810/15-а

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: головуючого Братасюка В.М.

за участю секретаря Чичкевич О.І.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання рішення протиправним та зобовязання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним рішення про припинення виплати пенсії з 01.04.2015 року та зобов'язання ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 01.04.2015 року відновити виплату позивачу пенсію за вислугу років з зобов'язанням утриматися від прийняття рішень про припинення виплати пенсії впродовж 2015 року.

В обґрунтування вимог посилається на те, що він є пенсіонером МВС України оборони та з 11.05.2000року отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Однак з 01.04.2015року ОСОБА_4 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області не виплачує йому пенсію посилаючись на Закон України від 02.03.2015 № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015року. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки вони грубо порушують норми Конституції України та цілий ряд інших Законів.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в адміністративному позові та письмовому виступі в дебатах.

Представник відповідача ОСОБА_3 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в судовому засіданні позов не визнав, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав викладених у письмовому запереченні відносно позову.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, йому призначена пенсія з 11.05.2000року за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до довідки Бучацької районної ради №8 від 17.04.2015року ОСОБА_1 працює на посаді консультанта виконавчого апарату Бучацької районної ради з 20.09.2006року по даний час і його посадовий оклад складає 1218грн.

Згідно Закону України від 02.03.2015 № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 01.04.2015, внесені зміни до ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Враховуючи ці зміни, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Згідно Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" ОСОБА_1 є посадовою особою місцевого самоврядування.

В п.2 прикінцевих та перехідних положеннях Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" зазначено, що на органи і посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія Закону України "Про державну службу".

Між тим, пунктом 9 Закону України від 02.03.2015 № 213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" частину сьому статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування", доповнено реченням такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів І та ІІгруп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються".

Відповідно до довідки №434 від 01.04.2015року, ОСОБА_1, згідно Закону України від 02.03.2015року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", на час роботи на посаді, яка дає право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, що передбачені законом України «Про державну службу», в період з 01.01.2015року по 31.12.2015року пенсія не виплачується.

Одночасно, як зазначає відповідач, позивача повідомлено, що після звільнення з роботи виплата пенсії поновлюється.

Також згідно інформації наданої відділом надходження, прогнозування платежів та обліку застрахованих осіб ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 22.06.2015 №232 за даними реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування позивач ОСОБА_1, за період з вересня 2006 року по травень 2015 року одержував дохід як державний службовець в Бучацькій районній раді.

Відповідно до статті 54 Закону України „Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, пенсії, призначені відповідно до цього Закону, виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку) без будь-яких додаткових умов.

Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року внесені зміни до статті 54 Закону, яка має назву „Виплата пенсій пенсіонерам за наявності заробітку (прибутку), а саме передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" ), у період роботи па посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу". "Про прокуратуру", «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. З 1 січня 2016 року пенсії, що призначаються відповідно до цього Закону, виплачуються без урахування одержуваного заробітку (прибутку).

Пункт 2 Прикінцевих положень наведеного закону зазначає, що порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року встановлено, що обмеження щодо виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання, передбачені цим Законом, не застосовуються протягом особливого періоду до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах у Міністерстві оборони України, ОСОБА_3 управлінні розвідки Міністерства оборони України, Міністерстві внутрішніх справ України, ОСОБА_5 національної безпеки і оборони України, Державній спеціальній службі транспорту, Службі безпеки України, Службі зовнішньої розвідки України, Державній прикордонній службі України, Управлінні державної охорони України, Державній пенітенціарній службі України, Державній службі України з надзвичайних ситуацій, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, Національній гвардії України, органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбитті збройного нападу на об'єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільненні цих об'єктів у разі захоплення, відбитті спроб насильницького заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою; до пенсій, щомісячного довічного грошового утримання, що призначені відповідно до законів України "Про прокуратуру", "Про судоустрій та статус суддів", на період виконання особами, яким вони призначені, повноважень членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України та Вищої ради юстиції.

Однак, посада ОСОБА_1 не відноситься до переліку посад, зазначених у п. 3 Прикінцевих положень Закону.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням Конституційного Суду України від 26.12.2011 року № 20-рп/2011 визначено, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громади та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави.

Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд. Таким чином, Верховна ОСОБА_5 України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику.

Отже, одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Конституційний Суд України також зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Європейський суд з прав людини і рішеннях Пічкур проти України» від 07.11.2013 року заява №10441/06, та «ОСОБА_6 проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12, зазначає «що стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі (див., наприклад, ухвалу від 15 березня 2001 року у справі «Амола проти Фінляндії» (Aunola v. Finland), заява № 30517/96). «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню (див. рішення від 9 грудня 1994 року у справі ««Stran Greek Refineries» та ОСОБА_7 проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v. Greece), п. 59, Series A № 301?B). Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (див. рішення від 19 червня 2012 року у справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), заява № 17767/08, п. 72).».

При цьому « У цій справі, з огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мине володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар (див. серед багатьох інших джерел рішення у справі «ОСОБА_8 Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ECHR 2000?XII).

1. У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

2. Суд також зазначає, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю (див. ухвалу щодо прийнятності від 8 жовтня 2013 року у справі «ОСОБА_9 Матеуш та Сантуш Жануаріо проти Португалії» (Da Conceicao Mateus and Santos Januario v. Portugal), заяви № 62235/12 та № 57725/12).» («ОСОБА_6 проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12).

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 Управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області діяв на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року в зв'язку з запровадженням особливого порядку виплати пенсій працюючим пенсіонерам, а не на підставі свого рішення (розпорядження).

За таких обставин, враховуючи зміни в законодавстві, яким врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення, припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01 квітня 2015 року відповідачем є правомірним, підстави для нарахування та виплати йому пенсії з 01 квітня 2015 року відсутні, а отже в задоволенні заявлених вимог позивача слід відмовити.

Керуючись ст.ст.11, 71, 86, 158, 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, Законами України від 02.03.2015 року «Про внесення змін до законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» , від 23 лютого 2006 року № 3477-1V "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Рішеннями ЄСПЛ «ОСОБА_6 проти України» від 03.06.2014 року заява №43331/12, та «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року заява №10441/06, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним рішення про припинення виплати пенсії з 01.04.2015 року та зобов'язання ОСОБА_3 управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з 01.04.2015 року відновити виплату позивачу пенсію за вислугу років з зобов'язанням утриматися від прийняття рішень про припинення виплати пенсії впродовж 2015 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили через десять днів з дня її проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі через суд першої інстанції у 10-денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги.

Головуючий Братасюк В.М.