Справа № 2а/2370/203/12
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" грудня 2015 р. м. Київ К/9991/67619/12

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Усенко Є.А.,

суддів: Веденяпіна О.А., Зайцева М.П.,

при секретарі: Корецькому І.О.,

розглянувши у судовому засіданні

касаційну скаргу Звенигородської міжрайонної державної податкової інспекції Черкаської області Державної податкової служби

на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 15.03.2012

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2012

у справі № 2а/2370/203/2012 Черкаського окружного адміністративного суду

за позовом Публічного акціонерного товариства (ПАТ) «Дашуківські бентоніти»

до Звенигородської міжрайонної державної податкової інспекції Черкаської області Державної податкової служби

про скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 15.03.2012, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2012, позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 15.08.2011 № .

У касаційній скарзі Звенигородська МДПІ просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити її без задоволення як безпідставну.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичною підставою для збільшення у податковому обліку позивача грошового зобов'язання із податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковим повідомленням-рішенням, з приводу правомірності якого виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 29.07.2010 № 376/23-010/00223941. Згідно з висновками цього акту позивач порушив норми підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (Закон № 168/97-ВР): завищено податковий кредит у податковому обліку за період з січня по жовтень 2010 року на загальну суму 348401,00 грн. за податковими накладними, виписаними ПП «Т-груп» за наслідками нікчемного правочину поставки підрядних послуг, ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін» за наслідками поставки інформаційних та маркетингових послуг, які не мають дійсного економічного змісту та не відповідають цілям господарської діяльності, у результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 348401,00 грн. за вказані вище податкові звітні періоди.

За наслідками перевірки МДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення від 15.08.2011 № , яким визначено позивачу податкове зобов'язання із податку на додану вартість у сумі 348401,00 грн. за основним платежем та 87100,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції.

У судовому процесі встановлено, що позивач сформував податковий кредит на загальну суму 348401,00 грн. у податковому обліку за період з січня по жовтень 2010 року на підставі податкових накладних, виписаних ПП «Т-груп» на поставку підрядних послуг з виконання ремонту дороги, ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін» на поставку маркетингових та інформаційних послуг. З посиланням на виконання вказаних операцій між позивачем та ПП «Т-груп» підписані акти приймання виконаних будівельних робіт, а з ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін» - акти здачі-приймання виконаних робіт, позивач сплатив вартість вказаних послуг у безготівковому порядку.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР (втратив чинність з 1 січня 2011 року у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту) (абзац перший підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податку на включення сум ПДВ у ціні товарів (послуг) до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання платником податку у інших платників цього податку товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР) суми нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товарів (послуг).

Ці обставини відповідно до частини 1 ст. 138 КАС України входять до предмета доказування при розгляді судом адміністративного позову стосовно правомірності рішення контролюючого органу про донарахування сум податкових зобов'язань з ПДВ та/або зменшення сум бюджетного відшкодування з цього податку.

Обов'язкове встановлення факту поставки як підстави для включення сум ПДВ, вказаних в податкових деклараціях, до податкового кредиту відповідає правовій позиції Верховного Суду України по такій категорії спорів, висловленій, зокрема в постанові від 22.10.2010 у справі за позовом Приватного підприємства «Балтімор» до ДПІ у Кіровоградській області, Головного управління Державного казначейства України у Кіровоградській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення та стягнення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість.

Згідно зі статтею 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Разом з тим, факти поставки позивачу від ПП «Т-груп» підрядних послуг, від ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін» маркетингових та інформаційних послуг не можуть вважатися встановленими у справі з огляду на те, що оцінка доказів у справі зроблена судом без дотримання вимог статті 86 КАС України. Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 69 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина 2 цієї статті).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що операції з поставки позивачу від ПП «Т-груп» підрядних послуг, від ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін» маркетингових та інформаційних послуг відбулися, оскільки це підтверджується належно оформленими первинними документами, які позивач надав в судовому процесі (податкові накладні, акти приймання виконаних будівельних робіт, довідки про вартість виконаних робіт, зведені кошторисні розрахунки вартості будівництва, договірні ціни, акти здачі - приймання виконаних робіт, платіжні документи на оплату вартості послуг). Доводи ДПІ про нікчемність правочину позивача з ПП «Т-груп» судом були відхилені з посиланням на те, що факт порушення кримінальної справи, на який посилається ДПІ як на свідчення фіктивності правочину між позивачем і ПП «Т0груп», не є безумовним свідченням нікчемності всіх договорів, укладених юридичною особою, щодо посадових осіб якої ця справа порушена, за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, прийнятого за наслідками розгляду цієї кримінальної справи та в якому б були досліджені договірні відносини, які спрямовані на функціонування схеми незаконної діяльності. При цьому, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо приюдиційного значення для даної адміністративної справи обставин, встановлених у постанові Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.07.2012, прийнятою за наслідками розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 ст. 28, частиною 2 ст. 205, частиною 2 ст. 212, частинами 1, 2 та 3 ст. 358 Кримінального кодексу України (КК), зокрема і щодо створення ПП «Т-груп» з метою прикриття незаконної діяльності, зробив висновок про відсутність такого значення з огляду на те, що в цій постанові не встановлено обставин щодо господарських відносини позивача з ПП «Т-груп» та не зроблено висновок, що ці відносини мали на меті незаконну мінімізацію податкових зобов'язань, а обставин, які б свідчили про обізнаність посадових осіб позивача щодо фіктивного підприємництва з використанням ПП «Т-груп» в судовому процесі при розгляді адміністративної справи не встановлено.

Заперечуючи проти позову та доводячи правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, ДПІ у судовому процесі, поряд з доводами про відсутність основних засобів та трудових ресурсів у ПП «Т-груп», звертала увагу суду на докази реєстрації цього товариства на підставних осіб, як-то: порушення кримінальної справи за фактом фіктивного підприємництва, відсутності реального економічного змісту при здійсненні витрат на оплату маркетингових та інформаційних послуг від ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін».

На підтвердження цих доводів контролюючим органом було додано до матеріалів справи при розгляді його апеляційної скарги постанову Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.07.2012 (набрала законної сили з 13.07.22012), прийнятою за наслідками розгляду кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 ст. 28, частиною 2 ст. 205, частиною 3 ст. 27, частинами 2 та 3 ст. 358, частиною 5 ст. 27 частиною 2 ст. 358 КК, ОСОБА_3 - у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 ст. 28, частиною 2 ст. 205, частиною 2 ст. 212, частинами 1, 2 та 3 ст. 358 КК, ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених частинами 2 та 3 ст. 358 КК, якою звільнено вказаних осіб від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію у 2011 році».

Цією постановою встановлені обставини про створення ПП «Т-груп» для приховування незаконної діяльності - мінімізації податкових зобов'язань діючих суб'єктів господарської діяльності, забезпечення формування суб'єктами господарської діяльності сумнівного податкового кредиту.

Згідно з частиною 4 ст. 72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Наведеним доводам ДПІ на підтвердження відсутності реального характеру господарських операцій між позивачем та ПП «Т-груп» суди попередніх інстанцій у порушення вимог статті 86 КАС України оцінки не дали, тоді як обставини, на які посилається податковий орган, входять до предмету доказування у справі і мають істотне значення для вирішення питання стосовно права позивача на валові витрати та податковий кредит за податковими накладними, виписаними від імені цих юридичних осіб.

Відповідно до пункту 18 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 30 травня 1997 року № 165, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23 червня 1997 року за № 233/2037, усі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг), та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 21.01.2011 у справі за позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, неналежним чином оформлена (підписана не уповноваженою особою) податкова накладна не може бути підставою для нарахування податкового кредиту за наявності фактів, що ставлять під сумнів реальність наданої послуги.

У постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі позовом ТОВ «Нафта» до Шосткинської МДПІ про визнання висновків перевірки неправомірними, визнання чинним договору, скасування податкових повідомлень-рішень (справа № 21-421а11) міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

У постанові від 22.09.2015 у справі позовом ТОВ «Фоззі-Фуд» до ДПІ у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень, Верховний Суд України вказав, що за наявності відомостей, що засновник та директор ТОВ «Торенія» ( контрагента ТОВ «Фозі-Фуд») заперечує свою участь у створенні та діяльності ТОВ «Торенія», зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, то перевірка та встановлення такої обставини має значення для правильного вирішення спору.

Висновок суду про те, що факт порушення кримінальної справи проти осіб, які виступали від імені ПП «Т-груп» за ознаками злочину, передбаченого ст.205 КК, не є беззаперечним доказом фіктивності всіх здійснених цим постачальником господарських операцій є правильним. Однак, за підтвердження даних щодо невідповідності особи, вказаної в податкових накладних, виписаних від імені ПП «Т-груп», особі, уповноваженій на здійснення операцій з поставки від імені цього товариства, такі податкові накладні, інші документи, з врахуванням встановлених в постанові Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.07.2012 обставин щодо фіктивного підприємництва з використанням цього товариства, не мають значення первинних документів та не можуть бути підставою для декларування в податковому обліку сум валових витрат та податкового кредиту.

Відповідно до частини 1 ст. 205 КК України фіктивним підприємництвом є створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності (юридичних осіб) з метою прикриття незаконної діяльності або здійснення видів діяльності, щодо яких є заборона

За змістом цієї норми злочинна діяльність особи, яка вчинила фіктивне підприємництво, не обмежується операціями з окремими суб'єктами господарювання, а охоплює всю діяльність та свідчить про використання фіктивного підприємства (виключно з метою здійснення злочинної діяльності ).

Відповідно до частини 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).

За нормами Закону № 168/97-ВР право платника податку на формування валових витрат та податкового кредиту не залежить від виконання податкового обов'язку іншими платниками - постачальниками товарів (послуг). Однак, у разі встановлення в судовому процесі обставин, які свідчать про обізнаність платника податку щодо протиправної діяльності його контрагента, що полягає в незаконній мінімізації податкових зобов'язань, зокрема у створенні штучних підстав для збільшення податкового кредиту, або у разі коли платник діяв без належної обачності стосовно вибору свого контрагента при встановлених обставинах, які спростовують реальність господарських операцій, правові підстави для формування валових витрат та податкового кредиту за документами, виписаними таким контрагентом, в тому числі податковими накладними, відсутні.

Відтак, доводи ДПІ про правомірність податкового повідомлення-рішення та надані на підтвердження цих доводів докази підлягали ретельній перевірці з дослідженням всіх обставин, які стосуються факту поставки.

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 ст. 71 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 71 КАС України обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку.

Оцінюючи докази, надані сторонами, суди повинні були мати на увазі, що сам факт виконання робіт не є безумовним доказом реальності господарських операцій між позивачем і ПП «Т-груп», оскільки для податкового обліку значення має факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження валових витрат та податкового кредиту.

Крім того, не можуть вважатись встановленими у судовому процесі обставини щодо наявності у позивача розумних економічних причин здійснення витрат на оплату маркетингових та інформаційних послуг від ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін».

За визначенням пункту 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

За змістом цих норм у співставленні з нормами підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст.7 Закону № 168/97-ВР зв'язок витрат платника податків із його господарською діяльністю є однією з основоположних засад, з якими законодавець пов'язує можливість віднесення витрат на оплату товарів (послуг) до складу валових витрат, а сум ПДВ у їх ціні до складу податкового кредиту.

Відсутність економічної доцільності господарських операцій, окрім як з метою отримання податкової вигоди у вигляді податкового кредиту, є підставою для зменшення в податковому обліку платника податку суми податкового кредиту.

Відповідність господарської операції діловій меті, про що може свідчити і економічна обґрунтованість витрат на її здійснення, є необхідною умовою для реалізації платником податку права на податковий кредит. Це відповідає самому змісту норми підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, яка надає платнику податку право зменшити податкові зобов'язання на суму податку, сплаченого ним у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) при здійсненні господарської діяльності. Встановлення законодавцем податкових преференцій має на меті стимулювання ділової активності учасників торгівельного обороту, що, в свою чергу, презумує здійснення господарських операцій, що є об'єктом оподаткування, з метою досягнення економічного ефекту (ділової мети), а не тільки з метою отримання податкової вигоди.

Доводячи правомірність зменшення у податковому обліку позивача сум податкового кредиту, сформованого за наслідками господарських операцій з ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін», ДПІ у судовому процесі посилалась на те, що інформація, отримана позивачем за результатами маркетингових досліджень («Огляд світового ринку бентоніту і фуллерової землі за 2010 рік», «Огляд світового ринку бентоніту і фуллерової землі по країнам за 2010 рік» ) (а.с.7-346, т.2) є загальновідомою, оскільки взята із загальнодоступних Інтернет- сайтів, та не має актуальності з точки зору вивчення ринку станом на 2010 рік з огляду на її застарілість - інформація про стан світового ринку датована 2006, 2007 роки, квітень 2008 року. Ці доводи податкового органу з урахуванням сплаченої позивачем вартості вказаних послуг (826902,00 грн. - вартість послуг від ПП «АБВ-Груп»; 1167600,00 грн. - вартість послуг від ПП «Фін») підлягали ретельній перевірці судами попередніх інстанцій.

Суди попередніх інстанцій при вирішенні спору, однак, це до уваги не взяли, формально послались на надані позивачем документи бухгалтерського і податкового обліку, не встановивши дійсних обставин справи.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України.

Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а отже відповідно до частини 2 ст. 227 КАС України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, перевірити належним чином доводи сторін щодо фактичної поставки позивачу від ПП «Т-груп» підрядних послуг та наявності зв'язку витрат на оплату маркетингових і інформаційних послуг, отриманих від ПП «АБВ-Груп» та ПП «Фін», із цілями господарської діяльності позивача. З цією метою, в разі необхідності, зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування відповідних обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 КАС України. Водночас суду слід дотриматися правової позиції Верховного Суду України щодо застосування підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, викладеної, зокрема в постанові від 27.03.2012 у справі за позовом ПП «Ангара» до ДПІ у Печерському районі м. Києва, Головного управління Державного казначейства України в м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення, стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Так, Верховний Суд України вказав, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин, як неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг; нездійснення особою, яка значиться постачальником послуг, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; відсутність первинних документів обліку

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Звенигородської міжрайонної державної податкової інспекції Черкаської області Державної податкової служби задовольнити частково, скасувати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 15.03.2012 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2012, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Головуючий суддя: підписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.А. Веденяпін
підписМ.П. Зайцев