Справа № 2а-4109/11/1370
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2015 року №2а-4109/11/1370

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі ФОП ОСОБА_3І.) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова, в якому просив визнати незаконними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.11.2010 року №/0/27389, №/0/27385, №/27386, №/27379, від 31.12.2010 року №000053200/1/32943, №/1/32932, №/1/32930, №/1/32931, від 25.03.2011 року №/6856, №/6858.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20.07.2011 року в адміністративній справі №2а-4109/11/1370 позовні вимоги ФОП ОСОБА_3 було задоволено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідачем було оскаржено постанову суду від 20.07.2011 року в апеляційному порядку.

Так, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014 року апеляційну скаргу відповідача було задоволено частково, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.07.2011 року у справі №2а-4109/11/1370 скасовано у частині задоволення позовних вимог ФОП ОСОБА_3 про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ у Личаківському районі м.Львова від 09.11.2010 року №/0/27385, від 31.12.2010 року №/1/32930, від 25.03.2011 року №/6856 та рішень від 09.11.2010 року №/0/27379, від 31.12.2010 року №000053200/1/32943 та прийнято нову, якою у задоволенні таких позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із висновками суду апеляційної інстанції, позивач та відповідач звернулися із касаційними скаргами до Вищого адміністративного суду України.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.10.2015 року було частково задоволено касаційні скарги ФОП ОСОБА_3 та відповідача; постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20.07.2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.11.2014 року скасовано і справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

27.10.2015 року справа була надіслана Вищим адміністративним судом України до Львівського окружного адміністративного суду для розгляду та надійшла до суду 04.11.2015 року, що підтверджується даними реєстрації на вхідному штампі.

Відповідно до вимог статті 15-1 Кодексу адміністративного судочинства України та за результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу №2а-4109/11/1370 передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Сасевичу О.М.

Ухвалою від 05.11.2015 року дану справу було прийнято суддею Сасевичем О.М. до свого провадження та призначено судове засідання.

Протокольною ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2015 року було здійснено заміну відповідача на Державну податкову інспекцію у Личаківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області (надалі ДПІ у Личаківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області).

На час вирішення даного спору в новому судовому розгляді, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.12.2015 року, ФОП ОСОБА_3 просить суд постановити рішення, яким визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.11.2010 року №/0/27389, №/0/27385, №/027386, №/27379, від 31.12.2010 року №000053200/1/32943, №/1/32932, №/1/32930, №/1/32931, від 25.03.2011 року №/6856, №/6858.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями до нього було застосовано відповідальність (фінансову санкцію) за здійснення в межах торговельного обороту розрахунків із нерезидентами в іноземній валюті з порушенням установленого порядку (готівкою), визначено податкове зобовязання податку з доходів фізичних осіб, визначено суми податкового зобовязання з податку з власників транспортних засобів, а також застосовано відповідальність за неподання звітності (податкового розрахунку) по збору за забруднення навколишнього природного середовища.

Проте, на переконання позивача, такі рішення субєкта владних повноважень є помилковими, необґрунтованими, а відтак, протиправними й підлягають скасуванню.

Так, позивач вказує на те, що при покладенні на нього відповідальності за здійснення з нерезидентом розрахунків в іноземній валюті відповідачем не було достовірно встановлено обставини, які є підставою для такої відповідальності. А саме, висновки податкового органу ґрунтувалися на припущеннях, позаяк при цьому він використовував документи (рахунки-фактури), які не можуть підтверджувати факт здійснення оплати, валюту, платника тощо. Більш того, всі документи, на які в цьому випадку посилається відповідач виконані іноземною мовою та їх офіційного перекладу не здійснено, що виключає можливість їх правомірного використання в якості доказів. Також і при прийнятті податкових повідомлень-рішень щодо визначення грошового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб податковий орган ґрунтувався в своїх висновках на припущеннях про перевищення позивачем граничної суми виручки, яка дозволена платнику єдиного податку. При цьому, будь-які належні свідчення й докази такої обставини відсутні. Окрім того, відповідачем було визначено позивачеві суми податкового зобовязання з податку з власників транспортних засобів, проте, при цьому ним не було враховано період належності позивачу конкретного транспортного засобу, а саме, той факт, що він був відчужений. У звязку з чим, нарахування та сплата податку за період, коли позивач уже не був власником автомобіля є безпідставним. А також, позивач вважає необґрунтованим застосування санкції за неподання звітності (податкового розрахунку) по збору за забруднення навколишнього природного середовище, оскільки вона визначена відповідачем неправомірно та без урахування відповідних приписів чинного на той час законодавства.

Оспорюючи податкові повідомлення-рішення, позивач також звертає увагу на те, що відповідачем було кілька разів винесено рішення щодо одних і тих порушень, що є недопустимим.

Відтак, позивач вважає, що враховуючи всі дійсні обставини справи, слід дійти виноску про безпідставність винесення податкових повідомлень-рішень, які він оскаржує, позаяк вони ґрунтуються виключно на припущеннях податкового органу та невірному застосуванні норм чинного законодавства. А тому, такі податкові повідомлення-рішення є протиправними й підлягають скасуванню.

Відповідач проти таких вимог позивача заперечив, оскільки вважає оскаржувані рішення такими, що були прийняті в повній відповідності до норм чинного законодавства України та базуючись на дійсних обставинах справи.

Так, податковий орган зазначає, що в ході перевірки фінансово-господарської діяльності позивача було встановлено факт здійснення позивачем розрахунків із фірмами-нерезидентами (Польща) з використанням іноземної валюти в готівці. Зазначене достовірно підтверджується відомостями рахунків-фактур, які наявні в матеріалах справи. Також відповідач указує, що ФОП ОСОБА_3 проводив діяльність із імпорту та реалізації на території України товару (дитячі коляски). Однак, частину операції з їх продажу позивачем не було задокументовано й не відображено відповідного доходу від таких операцій. Окрім цього, позивачем не було задекларовано і виручки від надання транспортних послуг. Ураховуючи ж величину не задекларованого доходу за 2009 і 2010 роки, слід прийти до висновку про перевищення субєктом підприємницької діяльності граничної суми виручки для застування єдиного податку, перевищення якої підлягає оподаткуванню як дохід фізичної особи на загальних засадах. Також відповідач відзначає, що податок з власників транспортних засобів був нарахований правомірно, а саме, за період, коли позивач являвся власником вантажного автомобіля, проте, не сплатив у встановленому обсязі відповідного податку (за 2008 рік). Окрім цього, відповідач вказує на те, що використовуючи в своїй підприємницькій діяльності транспортні засоби, він здійснював викиди в навколишнє природне середовище пересувними джерелами забруднення. Однак, позивач відповідний збір не сплачував і не подавав його податкові розрахунки, що є порушенням приписів чинного законодавства.

Відтак, відповідач вважає, що оспорювані податкові повідомлення-рішення є правомірними й підстав для їх скасування немає.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, поясненнях та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти позову заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях та поясненнях. Додатково представник у судовому засіданні наголосила на правомірності спірних податкових повідомлень-рішень та просила у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_3 зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності у Виконавчому комітеті Львівської міської ради 19.09.2005 року, на податковому обліку перебуває з 22.09.2005 року.

У період із 08.10.2010 року по 28.10.2010 року працівниками ДПІ у Личаківському районі м.Львова було проведено виїзну планову перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, за період з 01.07.2007 року по 30.06.2010 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем було складено акт №563/17-2/НОМЕР_1 від 02.11.2010 року, у якому зафіксовано наступні порушення податкового законодавства, допущені ФОП ОСОБА_3:

1) ст.ст.1, 5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва»;

2) ст.13, п.14.4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», ст.ст.13, 14 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом ГДПІ України №12 від 21.06.1993 року, що полягало в неподачі декларації про одержані доходи за перше півріччя 2008 року та перше півріччя 2010 року, у звязку з чим нарахований податок з доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за перше півріччя 2010 року в сумі 7 110,45 грн.;

3) п.5 Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1269 від 26.09.2001 року, та ст.4 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», що полягало в порушенні ведення книги обліку доходів і витрат за 2009-2010 роки;

4) п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору» №303 від 01.03.1999 року, що полягало в неподанні податкового розрахунку збору з другий, третій, четвертий квартали 2008 року, перший, другий, третій, четвертий квартали 2009 року, перший, другий квартали 2010 року;

5) ст.7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», в результаті чого нараховано штраф у сумі 802 715,96 грн.;

6) ст.ст.5, 6 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів», що полягало в неповній сплаті податку за вантажний автомобіль MAN на загальну суму 815,75 грн., а саме: за 2008 рік в сумі 644,00 грн., за 2010 рік в сумі 171,75 грн.

У звязку з чим, на підставі акту №563/17-2/НОМЕР_1 від 02.11.2010 року, ДПІ у Личаківському районі м.Львова 09.11.2010 року було прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:

1) №/27379, яким застосовано штрафну санкцію за порушення ст.ст.7, 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 2.6 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ №49 від 08.02.2000 року (802 715,96 грн. за штрафними санкціями);

2) №/0/27385, яким за порушення п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року визначено суму податкового зобовязання зі збору за забруднення середовища фізичними особами (3 060,00 грн. за основним платежем, 0 грн. за штрафними санкціями);

3) №/27386, яким визначено суму податкового зобовязання з податку з громадян-власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (815,75 грн. за основним платежем, 0 грн. за штрафними санкціями);

4) №/0/27389, яким визначено суму податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності (7 110,45 грн. за основним платежем, 0 грн. за штрафними санкціями).

Окрім того, листом №31200/10/17-2 від 10.12.2010 року заступник начальника ДПІ у Личаківському районі м.Львова повідомив позивача про внесення змін до податкового повідомлення-рішення №/0/27385 від 09.11.2010 року, а саме, про необхідність замість посилання на «п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року» читати посилання на «п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору» №303 від 01.03.1999 року».

Як вбачається з матеріалів справи (зокрема, зі змісту рішення про результати розгляду повторної скарги від 18.03.2011 року), позивачем було оскаржено такі рішення в адміністративному порядку за первинною скаргою, яка рішенням ДПІ у Личаківському районі м.Львова №32716/10/25-0 від 29.12.2010 року була залишена без задоволення.

Опісля, ДПІ у Личаківському районі м.Львова 31.12.2010 року було прийнято чергові податкові повідомлення-рішення, з посиланням на той же акт №563/17-2/НОМЕР_1 від 02.11.2010 року та (у випадку з податковим повідомленням-рішенням №/1/32943) згадане вище рішення №32716/10/25-0 від 29.12.2010 року, а саме:

1) №000053200/1/32943, яким застосовано штрафну санкцію за порушення ст.ст.7, 16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п.2.6 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ №49 від 08.02.2000 року (802 715,96 грн. за штрафними санкціями);

2) №/1/32930, яким за порушення п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору» №303 від 01.03.1999 року визначено суму податкового зобовязання зі збору за забруднення навколишнього середовища фізичними особами (0 грн. за основним платежем, 3 060,00 грн. за штрафними санкціями);

3) №/1/32931, яким визначено суму податкового зобовязання з податку з громадян-власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (815,75 грн. за основним платежем, 0 грн. за штрафними санкціями);

4) №/1/32932, яким визначено суму податкового зобовязання з податку з доходів фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності (7 110,45 грн. за основним платежем, 0 грн. за штрафними санкціями).

У подальшому, позивач звернувся до Державної податкової адміністрації у Львівській області з повторною скаргою від 16.01.2011 року на указані вище податкові повідомлення-рішення, винесені щодо нього на підставі акта №563/17-2/НОМЕР_1 від 02.11.2010 року.

Рішенням про результати розгляду повторної скарги №7187/10/25-005/584 від 18.03.2011 року скарга ФОП ОСОБА_3 була частково задоволена, а саме, було скасовано податкове повідомлення-рішення №/0/27385 від 09.11.2010 року (№/1/32930 від 31.12.2010 року) в частині 1 530,00 грн. застосованих штрафних санкцій, а також податкове повідомлення-рішення №/027386 від 09.11.2010 року (№/1/32931 від 31.12.2010 року) в частині 652,75 грн. основного платежу. У інших частинах такі рішення, а також й інші оспорені позивачем податкові повідомлення-рішення були залишені без змін.

У звязку з чим, на підставі акту №563/17-2/НОМЕР_1 від 02.11.2010 року та рішення про результати розгляду повторної скарги №7187/10/25-005/584 від 18.03.2011 року, ДПІ у Личаківському районі м.Львова 25.03.2011 року було прийнято чергові податкові повідомлення-рішення:

1) №/6858, яким визначено суму податкового зобовязання з податку з громадян-власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (163,00 грн. за основним платежем, 0 грн. за штрафними санкціями);

2) №/6856, яким за порушення п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року визначено суму штрафних санкцій за ухилення від сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища фізичними особами (0 грн. за основним платежем, 1 530,00 грн. за штрафними санкціями).

Не погоджуючись із рішеннями субєкта владних повноважень позивачем було заявлено цей позов, у якому ФОП ОСОБА_3 стверджує про відсутність підстав для прийняття зазначених податкових повідомлень-рішень та, відповідно, про їх протиправність.

З огляду на вищевказане, суд у першу чергу відзначає та оцінює критично доводи позивача про протиправність винесення кількох податкових повідомлень-рішень по одних і тих же порушеннях, які були встановлені за результатами перевірки, оформленої актом №563/17-2/НОМЕР_1 від 02.11.2010 року.

Так, чинним до 01.01.2011 року Законом України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» не було передбачено відкликання податкового повідомлення-рішення у разі, якщо внаслідок його адміністративного оскарження, воно було залишено без змін, а скарга без задоволення. Проте, відповідно до абз.5, 6 п.5.3 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженого наказом ДПА України №253 від 21.06.2001 року, з метою доведення до платника податків граничного строку сплати податкового зобовязання, зазначеного в раніше надісланому податковому повідомленні (у разі якщо сума податкового зобовязання за результатами розгляду скарги збільшується або залишається без змін, а раніше надіслане податкове повідомлення не відкликається), податковим органом складається та надсилається (вручається) платнику податків податкове повідомлення, яке має номер первинного податкового повідомлення, при цьому через дріб проставляється номер скарги, щодо якої воно складене (1 для першої, 2 для другої тощо), крім того, таке податкове повідомлення містить новий граничний термін сплати податкового зобовязання. Аналогічні дії здійснюються у разі подання платником податків повторної скарги.

Отже, складання відповідачем повторних податкових повідомлень-рішень від 31.12.2010 року №000053200/1/32943, №/1/32932, №/1/32930, №/1/32931 відповідає зазначеній вище нормі п.5.3 Порядку №253, позаяк первинна скарга позивача на податкові повідомлення-рішення від 09.11.2010 року №/0/27389, №/0/27385, №/027386, №/27379 була залишена без задоволення.

Окрім цього, з 01.01.2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, яким встановлено, що податкове повідомлення-рішення вважається відкликаними, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобовязання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення (п.п.60.1.3 Податкового кодексу України). У такому випадку податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобовязання (п.60.4 ст.60 Податкового кодексу України).

Згідно з п.3.4 чинного з 14.01.2011 року Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом ДПА України №985 від 22.12.2010 року, якщо за результатами адміністративного або судового оскарження грошове зобовязання, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування, та/або зменшення відємного значення обєкта оподаткування податком на прибуток або відємного значення суми податку на додану вартість зменшується, то до платника податків направляється податкове повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобовязання, якому присвоюється номер та вноситься до відповідного реєстру податкових повідомлень-рішень у порядку, передбаченому пунктом 3.3 цього розділу.

Отже, складання відповідачем податкових повідомлень-рішень від 25.03.2011 року №/6856, №/6858 відповідає зазначеним вище нормам Податкового кодексу України та Порядку №985.

Щодо підставності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень по окремих порушеннях, установлених відповідачем у ході перевірки, суд відзначає наступне.

Так, податковими повідомленнями-рішеннями №/27379 від 09.11.2010 року та №000053200/1/32943 від 31.12.2010 року було застосовано до позивача на підставі ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» штрафну санкцію за порушення ст.7 цього ж Декрету, за здійснення розрахунків із нерезидентом готівкою в іноземній валюті (802 715,96 грн.).

Суд відзначає, що ст.7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» було встановлено, що у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту використовується як засіб платежу іноземна валюта. Такі розрахунки здійснюються лише через уповноважені банки.

Наймодавці-нерезиденти здійснюють оплату праці резидентів виключно у валюті України у готівковій або безготівковій формі.

Здійснення розрахунків між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту у валюті України допускається за умови одержання індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Абзацом 6 п.2 ст.16 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що до резидентів, винних у порушенні порядку розрахунків, установленого ст.7 цього Декрету, застосовується міра відповідальності (фінансова санкція) у вигляді штрафу в розмірі, еквівалентному сумі валютних цінностей, що використовувалися при розрахунках, перерахованій у валюту України за обмінним курсом Національного банку України на день здійснення таких розрахунків.

Як стверджує відповідач, під час перевірки позивача було встановлено, що ФОП ОСОБА_3 здійснив імпорт дитячих прогулянкових візочків у фірм «Р.Р.Н. ТАКО» (Польща), «P.P.H.ADAMEX» (Польща), «Ргzеdsiebiorstwo Produkcyino-Handlowe «Anmar» (Польща), «Przedsiebiorstwo produkcyjno-uslugowo-handlowe «Roan» (Польща), «Kajtex Janeczek Spolka Jawna» (Польща), відповідно до вантажно-митних декларацій, що перелічені у акті перевірки.

При цьому, розрахунки за імпортований товар з такими нерезидентами було здійснено ФОП ОСОБА_3 готівкою в іноземній валюті (польських злотих), що підтверджено рахунками-фактурами.

Таким чином, на переконання відповідача, позивачем було порушено зазначену вище норму ст.7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», за що ст.16 цього ж Декрету передбачено відповідальність.

Однак, суд критично оцінює такі твердження відповідача, позаяк обставини, на які він посилається в цьому випадку, не можуть вважатися встановленими достовірно та належним чином і вони не доводяться належними й допустимими доказами, які відповідачем не були зібрані представлені ані в ході розгляду справи в суді, ані (як випливає з матеріалів справи) були відсутні й при притягненні позивача до відповідальності.

У цьому контексті суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що у відповідності до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується також з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у п.110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління. При цьому, суд підкреслює необхідність дотримуватися й позиції, висловленої у п.53 рішенні Європейського суду з прав людини рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Суд відзначає, що притягуючи позивача до відповідальності за порушення ст.7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», податковий орган повинен був достовірно встановити, базуючись на належних і допустимих доказах, ті обставини, що є істотними в цьому випадку. А зокрема: факт належності підприємств, у яких придбавалися дитячі коляски до числа нерезидентів; особу, котра фактично здійснювала розрахунки з такими підприємствами (ФОП ОСОБА_3 чи інші); факт здійснення розрахунків з такими підприємствами саме в іноземній валюті та саме готівкою; валюту розрахунків; конкретну суму сплачену таким підприємствам з використанням готівки в іноземній валюті; конкретну дату проведення розрахунків.

У той же час, в матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази на підтвердження окреслених вище фактів.

Наявні ж у матеріалах справи копії рахунків-фактур, які, як було встановлено в судовому процесі, відповідач вважає єдиним і достатнім підтвердженням здійснення позивачем операцій з порушенням правил розрахунків, не можуть достовірно свідчити про оплату ФОП ОСОБА_3 готівкою в іноземній валюті за товар, а також і не можуть достовірно свідчити про інші обовязкові для застосування до конкретної особи відповідальності обставини (що зазначені вище).

По-перше, суд акцентує увагу на тому, що всі рахунки-фактури, на які посилається податковий орган, викладені іноземною мовою без будь-якого перекладу й не можуть бути використані при розгляді справи.

А по-друге, відповідач не довів, що такі документи як рахунки-фактури, на які посилається податковий орган, чинним законодавством країни-походження документа визначається як первинний чи фінансовий документ, і такий документ за своєю правовою природою та змістом може достовірно засвідчувати факт оплати за товар, дату оплати за товар, особу платника, конкретну суму платежу та валюту, в якій його здійснено тощо.

Суд наголошує, що без належного доведення та встановлення таких обставин, що входять в коло доказування у справі й тягар доказування яких покладено на відповідача, притягнення позивача до відповідальності та застосування до нього штрафних санкцій є безпідставним і протиправним. Позаяк, у такому разі не видається можливим достовірно встановити ані самого факту порушення, ані особи порушника, ані інших необхідних елементів для визначення відповідальності за порушення (як от, валюта розрахунків, їх дата, сума платежу, які є потрібними для обрання відповідного обмінного курсу НБУ, визначення суми розрахунків у гривнях тощо).

Відтак, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідач при прийнятті податкових повідомлень-рішень щодо застосування до ФОП ОСОБА_3 штрафних санкцій за здійснення розрахунків із нерезидентом готівкою в іноземній валюті ґрунтувався на припущеннях і не довів підставність, а відтак, і правомірність своїх рішень. А тому, податкові повідомлення-рішення №/27379 від 09.11.2010 року та №000053200/1/32943 від 31.12.2010 року є протиправними та підлягають скасуванню.

Окрім того, податковим повідомленням-рішенням №/0/27385 від 09.11.2010 року позивачу було визначено суму податкового зобовязання за основним платежем зі збору за забруднення середовища фізичними особами за порушення п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року (3 060,00 грн.).

Податковим же повідомленням-рішенням №/1/32930 від 31.12.2010 року (прийнятим після залишення без змін за первинною скаргою вказаного вище повідомлення-рішення) було натомість визначено штрафні санкції (3 060,00 грн.) за порушення приписів іншого нормативно-правового акта п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору» №303 від 01.03.1999 року.

А після часткового скасування вказаних вище повідомлень-рішень за повторною скаргою відповідачем було прийняте нове податкове повідомлення-рішення №/6856 від 25.03.2011 року, яким знову ж застосовано штрафні санкції (1 530,00 грн.) за платежем «ухилення від сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища фізичними особами» та за порушення п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року. При цьому, суд відзначає, що відповідно до вже згаданої вище норми п.п.60.1.3, п.60.4 Податкового кодексу України попередні податкові повідомлення-рішення вважаються відкликаними.

У звязку з чим, суд відзначає, що в матеріалах справи відсутні й не доводяться відповідачем обставини, які би достовірно свідчили про порушення ФОП ОСОБА_3 п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року, яка власне й визначена податковим органом нормативною підставою для винесення оспорюваного податкового повідомлення-рішення. Зокрема, відсутні свідчення про те, що позивач узагалі являється субєктом, на якого поширюється дія такої постанови Кабінету Міністрів України №1494 від 16.08.1999 року, тобто є чи був користувачем водних ресурсів.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача про необхідність трактування посилання в податковому повідомленні-рішенні на норми постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року як посилання на інший нормативно-правовий акт, про що нібито було повідомлено позивача листом №31200/10/17-2 від 10.12.2010 року, яким і внесено зміни до такого податкового повідомлення-рішення. Позаяк, лист №31200/10/17-2 від 10.12.2010 року про внесення виправлень стосувався податкового повідомлення-рішення №/0/27385 від 09.11.2010 року, яке в силу приписів п.п.60.1.3, п.60.4 Податкового кодексу України вважається відкликаним. І більш того, чинним законодавством України не передбачено можливості та порядку внесення контролюючим органом змін чи виправлень до податкового повідомлення-рішення.

А також, суд звертає увагу й на те, що в цьому випадку, окрім непослідовного застосування норми чинного законодавства України як підстави для кваліфікації допущеного порушення зі сторони позивача, податковим органом також було по-різному визначено природу грошового зобовязання за оспорюваними податковими повідомленнями-рішеннями. Так, у податковому повідомленні-рішенні №/0/27385 від 09.11.2010 року це податкове зобовязання за основним платежем, а в повідомленні-рішенні №/1/32930 від 31.12.2010 року (без зміни попереднього повідомлення-рішення) це вже штрафна санкція, аналогічно і в повідомленні-рішенні №/6856 від 25.03.2011 року.

Відтак, суд приходить до переконання про протиправність винесення податкового повідомлення-рішення, в звязку з порушенням ФОП ОСОБА_3 п.п.4, 9, 10 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку справляння збору за спеціальне використання водних ресурсів та збору за користування водами для потреб гідроенергетики і водного транспорту» №1494 від 16.08.1999 року, позаяк відповідачем не доведено належним чином вчинення такого порушення зі сторони позивача.

Окрім цього, за оцінкою суду, допущені податковим органом недоліки при винесенні податкових повідомлень-рішень №/0/27385 від 09.11.2010 року, №/1/32930 від 31.12.2010 року, №/6856 від 25.03.2011 року є істотними та призводять до ситуації правової невизначеності, оскільки платник податків не може оцінити правомірність своїх дій, правову природу грошового зобовязання, які визначалися податковим органом, відтак, і передбачати наслідки своїх дій на майбутнє.

У звязку з чим, суд приходить до переконання про протиправність податкових повідомлень-рішень №/0/27385 від 09.11.2010 року, №/1/32930 від 31.12.2010 року, №/6856 від 25.03.2011 року та необхідність їх скасування.

Окрім того, податковими повідомленнями-рішеннями №/27386 від 09.11.2010 року та №/1/32931 від 31.12.2010 року позивачеві було визначено суму податкового зобовязання з податку з громадян-власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (815,75 грн.), а податковим повідомленням-рішенням №/6858 від 25.03.2011 року суму податкового зобовязання з податку з громадян-власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів (163,00 грн.).

Як вбачається матеріалів перевірки (акт №563/17-2/НОМЕР_1 від 02.11.2010 року), сума податкового зобовязання в розмірі 815,75 грн. була визначена податковим органом, у звязку з несплатою позивачем до бюджету податку з громадян-власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів за вантажний автомобіль MAN на загальну суму 815,75 грн., а саме: за 2008 рік в сумі 644,00 грн., а за 2010 рік в сумі 171,75 грн. А згодом, зважаючи на доведення позивачем під час адміністративного оскарження повідомлення-рішення факту сплати транспортного податку в частині податку належного за 2008 рік (квитанція №0609 від 12.06.2008 року про сплату 645 грн.), рішенням про результати розгляду повторної скарги №7187/10/25-005/584 від 18.03.2011 року було встановлено лише заниження податку з власників транспортних засобів за 2010 рік у сумі 163 грн. за вантажний автомобіль MAN.

Проте, відповідно до довідки-рахунку серії КІМ №303851 від 22.09.2010 року, підтверджується відчуження позивачем такого транспортного засобу (вантажного автомобіля MAN) на користь ОСОБА_4. Відтак, позивач не був власником автомобіля впродовж повного 2010 року, оскільки у вересні 2010 року він був відчужений іншій особі.

Суд звертає увагу на те, що згідно з ч.2 ст.3 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів», податок з власників наземних транспортних засобів сплачується юридичними та фізичними особами за місцем реєстрації таких транспортних засобів та зараховується до місцевих бюджетів у порядку, визначеному Бюджетним кодексом України. Відтак, зняття транспортного засобу з реєстрації, у звязку з його відчуженням унеможливлює сплату такого податку продавцем транспортного засобу, відповідно до наведених приписів закону. А згідно з ч.5 ст.6 цього ж Закону, за транспортні засоби, придбані протягом року, крім тих, що вперше реєструються в Україні, податок сплачується пропорційно кількості місяців, які залишилися до кінця року, починаючи з місяця, в якому проведено реєстрацію транспортного засобу. Відтак, обовязок зі сплати податку з власників транспортних засобів покладається на нового власника транспортного засобу.

При цьому, спростовуючи доводи позивача про відчуження такого транспортного засобу, відповідач як субєкт владних повноважень, у силу приписів ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, зобовязаний довести ту обставину, що реєстрація такого транспортного засобу не була припинена за попереднім власником (ФОП ОСОБА_3І.) і такий транспортний засіб не був зареєстрований за новим власником (ОСОБА_4), чого податковим органом не зроблено.

З огляду на викладене, суд приходить до переконання про протиправність податкових повідомлень-рішень №/27386 від 09.11.2010 року, №/1/32931 від 31.12.2010 року та №/6858 від 25.03.2011 року, які в силу допущених податковим органом недоліків і з метою недопущення ситуації правової невизначеності, підлягають скасуванню в сукупності.

Окрім того, податковими повідомленнями-рішеннями №/0/27389 від 09.11.2010 року та №/1/32932 від 31.12.2010 року позивачеві було визначено суму податкового зобовязання по податку з доходів фізичних осіб субєктів підприємницької діяльності і незалежної професійної діяльності (7 110,45 грн.).

У звязку з чим, суд відзначає, що таке податкове зобовязання було визначене контролюючим органом у звязку з неповним відображення ФОП ОСОБА_3 у книзі обліку доходів і витрат виручки від реалізації товару та надання транспортних послуг за період 2009-2010 роки, що призвело до заниження доходів в звітах платника єдиного податку та фактичного перевищення розміру виручки у 500 000,00 грн., яке обумовлює необхідність оподаткування такого перевищення на загальних засадах.

Відповідно до cт.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для субєктів малого підприємництва-фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) зарік не перевищує 500 тис. гривень.

Отже, реалізація права субєкта підприємницької діяльності на використання спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених Указом вимог.

При цьому, єдиний податок сплачується виключно з доходів, одержаних фізичною особою-субєктом підприємницької діяльності з додержанням вимог Указу, зокрема, якщо виручка платника єдиного податку за рік не перевищує 500 тис. гривень.

Водночас, порушення умов запровадження спрощеної системи оподаткування, визначених ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», у тому числі перевищення граничного обсягу виручки за рік, є юридичним фактом, який виключає можливість застосування до субєкта малого підприємництва правил оподаткування, передбачених для платників єдиного податку.

Згідно з ч.9 ст.2 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладається єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобовязань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сімї, які беруть участь у підприємницькій діяльності.

Як визначено ч.1 ст.6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва», субєкт малого підприємництва (фізична особа), який сплачує єдиний податок, не є платником податку на доходи фізичних осіб.

Згідно зі ст.5 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», в разі порушення вимог, установлених ст.1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу).

У той же час, зазначений Указ не містить положень, які б регулювали питання оподаткування сум, що перевищують граничний обсяг виручки, встановлений законодавцем.

За таких обставин, оподаткування доходів, отриманих платником єдиного податку з порушенням умов перебування на спрощеній системі оподаткування, повинно здійснюватися із застосуванням правил загальної системи оподаткування.

У звязку з чим, до предмету доказування в цьому випадку безумовно входять обставини, які достовірно підтверджують факт отримання ФОП ОСОБА_3 виручки, що перевищує встановлені обмеження для платника єдиного податку; період отримання такої виручки та момент перевищення суми виручки понад установлені згаданим вище Указом граничні норми.

При цьому, слід ураховувати й те, що відповідно до положень п.1 постанови Кабінету Міністрів України «Про розяснення Указу Президента України від 3 липня 1998 р. №727» у ст.1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва» під словом «рік» розуміється календарний рік. Відтак, при доказуванні факту перевищення суми доходу понад установлені для платників єдиного податку граничні норми слід брати до уваги доходи, отримувані починаючи з 01 січня відповідного органу.

Однак, матеріалами справи не підтверджується виконання податковим органом зазначених вище обовязків, а навпаки, як слідує зі зібраних матеріалів справи, відповідач обґрунтував свої висновки в цій частині неналежними й сумнівними доказами (такими як рукописними поясненнями, викладеними невідомою особою), що в силу зазначених уже вище аргументів (щодо обовязку доказування та необхідності достовірного встановлення обставин справи) є безпідставним, та які більше того не доводять усі необхідні обставини, що входять до предмету доказування у даній справі.

А тому, суд приходить до переконання про необґрунтованість і протиправність податкових повідомлень-рішень №/0/27389 від 09.11.2010 року та №/1/32932 від 31.12.2010 року, які, як наслідок, підлягають скасуванню.

Підсумовуючи, суд вважає, що прийняті ДПІ у Личаківському районі м.Львова податкові повідомлення-рішення від 09.11.2010 року №/0/27389, №/0/27385, №/27386, №/27379, від 31.12.2010 року №000053200/1/32943, №/1/32932, №/1/32930, №/1/32931, від 25.03.2011 року №/6856, №/6858, які оспорюються платником податків, не можуть вважатися такими, що прийняті на підставі й у спосіб, що визначені чинним законодавством України, та не ґрунтуються на достовірно встановлених фактах про дійсне порушення ФОП ОСОБА_3 норм податкового й іншого законодавства, про що стверджує податковий орган, удаючись при цьому до безпідставних і необґрунтованих припущень. Особливо у цьому контексті суд зауважує, що в світлі актуальної практики Європейського суду з прав людини (справа «Юссіла проти Фінляндії», справа «Енгель та інші проти Нідерландів») такого роду правопорушення (податкові та ін.), які номінально не належать до кримінальних злочинів, охоплюються нормою ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд) й можуть бути прирівняні до кримінальних справ із відповідними гарантіями, що передбачає, зокрема, й належне доказування підстав для притягнення особи до відповідальності.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України регламентовано, що кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд приходить до висновку, що субєкт владних повноважень не надав до суду достатніх і беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його висновки та заперечення, ним не було спростовано доводів позивача, таким чином він не виконав свого обовязку по доказуванню правомірності своїх висновків та рішень, а прийнявши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, не в повній мірі дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вимог чинного податкового законодавства України та передбачених ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

У звязку з чим, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.7-19, 69-72, 94, 158, 160-163, 167, 256, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Личаківському районі м.Львова від 09.11.2010 року №/0/27389, №/0/27385, №/27386, №/27379, від 31.12.2010 року №000053200/1/32943, №/1/32932, №/1/32930, №/1/32931, від 25.03.2011 року №/6856, №/6858.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 3 (три) грн. 40 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 30 грудня 2015 року.