Справа № 757/40702/15-а
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2015-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

28 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Грищенко Т.М., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Сергійчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 41 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу судді Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року позивач звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити певні дії.

Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року вказаний позов в частині позовних вимог з 07 жовтня 2009 року по 28 квітня 2015 року залишено без розгляду.

Не погоджуючись з судовим рішенням представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення суду першої інстанції як таке, що постановлене з порушенням норм процесуального права, та постановити ухвалу про відкриття провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявились.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування суддею суду першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала судді скасуванню з огляду на наступне.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 199, п. 4 ч. 1 ст. 204 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і постановити ухвалу з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду справи, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Залишаючи позовну заяву у вказаній вище частині без розгляду суддя суду першої інстанції посилався на правила ст. 99 КАС України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судді суду першої інстанції з огляду на наступне.

Суддею суду першої інстанції було встановлено, що позивач оскаржує дії Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва щодо поновлення виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року як пенсіонеру, що проживає за кордоном.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Отже, колегія суддів зазначає, що з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування».

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009, оспорюваними нормами вказаного вище Закону держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Враховуючи викладене, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Тобто, підстави поновлення виплати пенсії позивачу виникли з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009, а саме з 07.10.2009 року.

Правова позиція по даному питанню висловлена у постанові Верховного суду України від 12 травня 2015 року (реєстровий номер 44749697) та постанові Вищого адміністративного суду України від 30 липня 2015 року (реєстровий номер 47913898).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суддя суду першої інстанції прийшов до передчасного висновку про залишення позову без розгляду у вказаній частині.

Доводи апеляційної скарги у звязку з викладеним є обґрунтованими, а тому вона є такою, що підлягає задоволенню.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим ухвалене судом на підставі повного та всебічного зясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

За таких обставин, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржувана ухвала судді підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 2, 41, 160, 167, 195, 196, 204, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити, а ухвалу судді Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2015 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог з 07 жовтня 2009 року по 28 квітня 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Т.М. Грищенко

ОСОБА_4

Повний текст виготовлено 28.12.2015 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Грищенко Т.М.

ОСОБА_4