Справа № 826/4260/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

04 грудня 2015 року № 826/4260/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2015 року № 19687742 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень;

- зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвати припинення обтяження, що виникло на підставі Ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на об'єкт нерухомості прийнято всупереч приписів чинного законодавства, позаяк позивачем до реєстрації подано повний пакет документів, а отже відповідачем завдано шкоди законним правам та інтересам позивача, з огляду про що позов просив задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позову заперечував з мотивів необґрунтованості та зазначав, що за наслідком перевірки державним реєстратором поданих позивачем документів, виявлено відсутність обтяжень щодо за адресою: АДРЕСА_1, відтак оспорювань рішення у повній мірі відповідає приписам чинного законодавства.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що позивач на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11.07.2014 року, яке набрало законної сили, звернувся до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, відповідно до якої заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешті на майно - квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було скасовано.

Відповідач прийняв рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 196687742 від 27.02.2015 року з підстав ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктами 20 та 28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868.

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю спірного рішення, звернувся з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні правовідносини врегульовано нормами Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV), Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703 (чинного на момент виникнення спору).

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовано нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 1952-IV державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частина перша статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Поряд з цим, процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 17.10.2013 року №868 (надалі також - Порядок).

Пунктом 36 Порядку для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Поряд з цим, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) видані нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до закону; 6) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; 7) свідоцтво про право власності на нерухоме майно чи його дублікат, видані до 1 січня 2013 р. органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією; 8) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 9) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею; 10) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 11) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 12) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 13) закон, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 14) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 15) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 16) інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Як свідчать матеріали справи, Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11.07.2014 по справі №1008/7257/12 позов ОСОБА_1 задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу у період з 1 січня 2004 року по 7 липня 2007 року, визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільної сумісної власності право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільної сумісної власності право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, визнано об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 об'єкт незавершеного будівництва - садовий будинок на земельній ділянці АДРЕСА_2, встановлено порядок користування об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя - об'єктом незавершеного будівництва - садовим будинок на земельній ділянці АДРЕСА_2, виділивши:

· ОСОБА_1 частину загальною площею 61,6 кв.м., в тому числі, приміщення цокольного поверху у складі: № 1 гараж (фактично допоміжне приміщення садового будинку), площею 22,4 кв.м., № 2 сауна, площею 2,4 кв.м., № 3 сауна, площею 2,3 кв.м., № 4 душ, площею 4,1 кв.м., № 5 туалет, площею 1,2 кв.м., № 6 сходи, площею 1,6 кв.м., № 7 коридор, площею 4,2 кв.м., № 8 кладовка, площею 1,3 кв.м., № 9 кладовка, площею 3,0 кв.м.; приміщення першого поверху, площею 18,8 кв.м. у складі: № 10 сходи, площею 8,1 кв.м., № 13 кухня, площею 10,7 кв.м., господарські будівлі та споруди: господарський блок літ. «Б», 1/2 частина огорожі літ. «О»;

· ОСОБА_2 частину загальною площею 62,0 кв.м., в тому числі, приміщення першого поверху, площею 30,0 кв.м. у складі:-№ 11 жиле, площею 18,5 кв.м., № 12 жиле, площею 8,7 кв.м., № І веранда, площею 2.8 кв.м., мансардний поверх № 14 жилий, Площею 32,0 кв.м., господарські будівлі та споруди: свердловина літ. «К», убиральня літ «Т», 1/2 частина огорожі літ. «О».

Вказане рішення набрало законної сили - 22.07.2014.

В подальшому, Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 02.02.2015 по справі №1008/7257/12 (набрала законної сили - 10.02.2015) скасовано ухвалу Васильківського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року у справі №1008/7257/12 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, та зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2, яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1; земельну ділянку загальною площею 0,106 га, що знаходиться в садовому кооперативі «Мала Бугаївка», власником якої, згідно державного акту на право приватної власності на землю від 10.09.2001 року серії НОМЕР_2, є ОСОБА_2, яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 та садовий будинок, розташований на цій земельній ділянці.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №10405792 для проведення державної реєстрації обтяження (припинення) арешт нерухомого майна на квартиру, що розташована в АДРЕСА_1. До вказаної заяви були долучені: - копія паспорту громадянина України, серія та номер: НОМЕР_3, виданий 18.07.1996, видавник: Ватутінським РУ ГУ МВС України в місті Києві; - копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, серія та номер: НОМЕР_1, виданий 14.01.2004, видавник: ДПІ у Деснянському районі; ухвала суду, серія та номер: 1008/7257/12, виданий 02.02.2015, видавник: Васильківський міськрайонний суд Київської області; - копія супровідного листа, серія та номер: 1008/7257/12, виданий 20.11.2012, видавник: Васильківський міськрайонний суд Київської області; копія ухвали суду, серія та номер: 2/1008/2688/12, виданий 20.11.2012, видавник: Васильківський міськрайонний суд Київської області.

Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, судом встановлено, що у Рішенні про відмову у державній реєстрації від 27 лютого 2015 року щодо квартири за адресою АДРЕСА_1 зареєстровано обтяження, на підставі ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області про накладення арешту на вказаний об'єкт, міститься формулювання, ідентичне зазначеному в ухвалі про припинення заходів обтяження: АДРЕСА_1.

Так, відповідно до оспорюваного рішення, відповідач встановив, що у державному реєстрі прав відсутні відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, зокрема про арешт, накладений на вище зазначену квартиру у відповідності до ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області, з огляду про що відсутні реєстрації для проведення відповідних реєстраційних дій.

Однак, зі змісту цього рішення також вбачається, що арешт на виконання ухвали суду про вжиття заходів забезпечення позову було накладено, як вказано в ухвалі суду на квартиру АДРЕСА_1, не зважаючи на те, що в ДРРП даний об'єкт нерухомості значиться - квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

Обставини справи свідчать, що арешт накладено, а в подальшому і скасовано стосовно одного і того ж самого об'єкта нерухомості.

Водночас, в ч. 1 ст. 24 Закону №1952, визначений вичерпаний перелік правових підстав для відмови у державній реєстрації прав, до яких зокрема належать: - заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; - нерухоме майно або більша за площею його частина перебуває в іншому реєстраційному (кадастровому) окрузі; - із заявою про державну реєстрацію звернулася особа, яка відповідно до цього Закону не може бути суб'єктом права власності на даний об'єкт нерухомого майна або представником такого суб'єкта; - подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; - заяву про державну реєстрацію права власності відповідно до правочину про відчуження нерухомого майна було подано після державної реєстрації обмежень, вчинених щодо цього майна; - заявлене право власності або інше речове право вже зареєстроване.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про неправомірність рішення № 196687742 від 27.02.2015 року, а відтак воно є таким, що підлягає скасуванню у судовому порядку.

Водночас, суд звертає увагу на те, що позовна вимога про зобов'язання відповідача зареєструвати припинення обтяження, що виникло на підставі Ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Так, оскільки відповідно до ст. 3 Закону «Про державну реєстрацію речові прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом, тобто повноваження щодо вирішення питання реєстрації права власності належить до виключної компетенції спеціально уповноваженого на те органу, а отже і не може бути предметом судового розгляду у адміністративному суді.

Однак, відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі» суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування.

В силу ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завданням адміністративного судочинства є захист саме порушених прав, свобод та інтересів фізичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, враховуючи протиправність дій відповідача щодо відмови позивачу у державній реєстрації обтяження (припинення) арешту нерухомого майна на квартиру, подання позивачем повного пакету документів для проведення зазначених реєстраційних дій, передбаченого Законом та Порядком, належним способом відновлення порушених прав та інтересів останнього, на переконання суду, є не лише визнання судом протиправним та скасування оскаржуваного рішення відповідача, а й зобов'язання повторно розглянути подану позивачем заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись статями 9, 11, 69, 70, 71, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві від 27 лютого 2015 року № 19687742 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зобов'язати Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві повторно розглянути подану ОСОБА_1 заяву №10405792 про припинення обтяження щодо квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 36, 54 грн.

У решті позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур