Справа № 2а-3268/12/1370
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Справа № 876/8005/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Богдан А.О.,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Сокальської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року в адміністративній справі № 2а-3268/12/1370 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі ФОП ОСОБА_3А.) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просила визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Сокальському районі Львівської області (надалі ДПІ у Сокальському районі) за № НОМЕР_1 від 01.03.2012 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що реальність господарських операцій позивача із ТОВ «Металбуд центр», ПП «Поляріс Лайт», ПП «Егеста», ТОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» та ПП «Неомаркет» підтверджена первинними документами, тому висновки податкового органу стосовно нікчемності цих операцій та завищення податкового кредиту за цими операціями є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.07.2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.06.2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.02.2015 р. вказані рішення скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у Сокальському районі № НОМЕР_1 від 01.03.2012 року.

Стягнуто з Державного бюджету на користь позивача 2146,00 грн судового збору.

Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржила Сокальська обєднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Львівській області (яка є правонаступником ДПІ у Сокальському районі Львівської області), яка вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за невідповідності висновків суду обставинам справи та з помилковим застосуванням норм матеріального права. Тому просила скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовано тим, що викладені в акті перевірки висновки відповідають встановленим фактичним обставинам, відтак податкове повідомлення-рішення є законним та обгрунтованим. При цьому наголошує, що позивачем не надано доказів транспортування товарів, отримання товарно-матеріальних цінностей, проведення навантажувально-розвантажувальних та пакувально-фасувальних робіт.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не належить до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, в період з 14.12.2011 р. по 27.12.2012 р. ДПІ у Сокальському районі провела документальну позапланову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 щодо дотримання нею вимог податкового законодавства із податку на додану вартість (надалі ПДВ) при проведенні взаєморозрахунків з ТОВ «Металбуд центр», ПП «Егеста», ПП «Поляріс Лайт», ТОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» та ПП «Неомаркет» за період з 01.12.2010 року по 30.11.2011 року, про що склала акт за № 1/1702/НОМЕР_2 від 03.01.2012 року (надалі Акт перевірки) (т.1 а.с.11 35).

Перевіркою встановлено порушення ФОП ОСОБА_3 вимог частини пятої статті 203, частин першої та другої статті 215 і статті 216 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ФОП ОСОБА_3 при придбанні товарів (послуг) у ТОВ «Металбуд центр», ПП «Егеста», ПП «Поляріс Лайт», ТОВ «Лугпростройсантехмонтаж» та ПП «Неомаркет»; товари за вказаними правочинами не були передані в порушення статей 662, 655 та 656 ЦК України.

Також встановлено відсутність обєктів оподаткування при придбанні товарів (послуг) у цих контрагентів, які підпадають під визначення статті 3, підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (надалі Закон № 168/97-ВР) та підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, статтей 185, 198 та 201 Податкового кодексу України (надалі ПК України), внаслідок чого завищено податковий кредит на суму 170 485,65 грн.

На підставі Акта перевірки й відповідно до встановлених порушень ДПІ у Сокальському районі 01.03.2012 року прийнято податкове повідомлення-рішення форми «Р» за № НОМЕР_1, яким за порушення приписів статті 3, підпункту 7.2.1 пункту 7.2, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР та підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, статтей 185, 198 та 201 ПК України позивачу збільшено грошове зобовязання за платежем ПДВ на суму 201 834,36 грн, у тому числі: основний платіж 170 485,65 грн та штрафні (фінансові) санкції 31 348,71 грн.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що твердження відповідача про недоведеність господарських операцій позивача з ТОВ «Металбуд центр», ПП «Егеста», ПП «Поляріс Лайт», ТОВ «Лугпромстройсантехмонтаж» та ПП «Неомаркет» щодо виконання робіт та придбання товарів є безпідставними, оскільки витрати на їх придбання підтверджені первинними документами, у матеріалах справи є докази використання їх позивачем у власній господарській діяльності з метою отримання прибутку, договори позивача не визнані у встановленому законом порядку недійсними і немає інших відомостей, які б свідчили про завищення позивачем у цьому випадку своїх валових витрат.

При цьому, Законом № 168/97-ВР та ПК України передбачено лише один випадок невключення до складу податкового кредиту витрат зі сплати податку відсутність податкової накладної.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції правильними з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 1.7 статті 1 Закону № 168/97-ВР податковий кредит це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно із підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у звязку з таким придбанням (виготовленням), не включається до податкового кредиту.

Підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у звязку з придбанням товарів (послуг), не підтверджених податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно із підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно із підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР платник податку зобовязаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, імя по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, обєм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без урахування податку; з) ставка податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Податковий кредит, відповідно підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, в тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит є дата здійснення першої з наступних подій: а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); б) дата отримання податкової накладної (пункт 198.2 статті 198 ПК України).

Пунктом 201.10 статті 201 ПК України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За вимогами пункту 201.1 статті 201 ПК України податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, імя та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, обєм); повну назву отримувача; ціну продажу без урахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (пункт 201.6 статті 201 ПК України).

Згідно із пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, податкова накладна є документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару і лише відсутність такої позбавляє права на включення до складу податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат.

Водночас, наявність податкової накладної без фактичного здійснення господарської операції (оприбуткування товару, його оплата, використання у господарській діяльності тощо) не може бути підставою для включення визначених у такій накладній сум податку на додану вартість до податкового кредиту відповідного місяця.

Як видно із матеріалів справи, позивачем було укладено такі договори: з ТОВ «Металбуд Центр» за № 110503-1 від 02.05.2011 р., з ПП «Егеста» за № 000017 від 01.04.2011 р., з ПП «Поляріс Лайт» за № 01/11-03 від 01.12.2010 р. та з ПП «Неомаркет» за № 01/11-03 від 01.11.2010 р. з додатками, предметом яких є купівля позивачем товару в кількості та асортименті згідно товарних накладних, підписаних та завірених сторонами (т.1 а.с.44 46, 48, т.2 а.с.41 43).

Оплату за отриманий товар проведено у безготівковому порядку згідно долучених до справи платіжних доручень (т.4 а.с.9 20, 31 33, 122 143); на вказаний товар позивачу контрагентами були видані податкові накладні (т.1 а.с.91 93, 95 102).

Також 01.08.2011 р. позивач уклав з ТОВ «Лугпромстройсантехмонтаж», як виконавцем, договір на навантажувально-розвантажувальні та пакувально-фасувальні роботи за заявкою позивача на складах у с.Острів, м.Великі Мости Сокальського району при отриманні товару на складах підприємств м.Львова, Пустомитівського і Жовківського районів.

На підтвердження виконання цих робіт позивачем надано заявки, накладні, акт здачі-прийняття робіт, звіт про виконані роботи; оплату проведено згідно платіжних доручень та позивачем отримано податкову накладну (т.1 а.с.94, т.2 а.с.44 47, 49 52, т.4 а.с.12 13).

Придбані позивачем товари та послуги були використані у власній господарській діяльності шляхом продажу контрагентам згідно укладених договорів постачання, що підтверджується товарними звітами, реєстрами видаткових накладних, оборотними відомостями, свідоцтва про реєстрацію (що підтверджують наявність автотранспортних засобів для перевезення), складських приміщень з холодильною камерою, транспортуванням згідно подорожніх листів (т.1 а.с.105, 112 194, т.2 а.с.33 41, 53 138, т.4 а.с.61 93, 98 106, 144 221).

Статтею 1 Закону України № 996-XIV від 16.07.1999 року «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі Закону № 996-XIV) визначено, що господарська операція це дія або подія, що викликає зміни у структурі активів і зобовязань, власному капіталі підприємства, а первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У статті 9 Закону № 996-XIV вказано, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Документ має силу первинного документа у разі наявності у нього необхідних реквізитів для зясування змісту господарської операції та його здатності підтвердити факт здійснення такої операції.

Зокрема, первинні облікові документи повинні мати такі обовязкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до вимог пункту 3.2 статті 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Аналізуючи вказані норми законодавства та фактичні обставини справи, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції в тому, що позивачем надано усі відповідні документи, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, які відповідають вимогам, які передбачені ПК України та частиною другою статті 9 Закону № 996-XIV і належним чином підтверджують факт здійснення господарських операцій та використання придбаних товарно-матеріальних цінностей у господарській діяльності позивача.

Щодо покликань апелянта на відсутність у позивача доказів транспортування товарів, зокрема товарно-транспортної накладної (надалі ТТН) відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 р. за № 363, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що такі документи є обовязковими лише для осіб, які здійснюють це транспортування і не є документами, що засвідчують отримання будь-яким підприємством товарно-матеріальних цінностей (послуг). З матеріалів справи видно, що постачання товару здійснювалося продавцем; ціна поставки входить до ціни товару і окремо не виділена.

Також не грунтуються на вимогах законодавства покликання відповідача на те, що порушення, вчинені контрагентами позивача, тягнуть за собою як наслідок порушення і зі сторони позивача, не ґрунтуються на законодавстві, при тому, що стаття 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Ці висновки суду узгоджуються з практикою Європейського суду, викладеною, зокрема, в рішенні від 22.01.2009 р. у справі «Булвес» АД проти Болгарії (заява № 3991/03) та з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими, зокрема, у постановах від 9 вересня 2008 року в справі № 21-500во08, від 1 червня 2010 року в справі № 21-573во10 та від 31 січня 2011 року в справі № 21-47а10.

У пункті 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 р. суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього субєкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Отже платника податку не може бути позбавлено відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, повязаної з незаконним отриманням податкової вигоди.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на предмет визнання недійсними в установленому порядку правочинів позивача у відповідно до приписів статтей 203, 215, 228 ЦК України та статті 207 ГК України.

Відповідно до частини четвертої статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, відповідно до частини другої статті 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч зазначеним положенням, відповідач, який є субєктом владних повноважень, не довів суду належними і допустимими доказами факту порушення з боку позивача та законність прийнятих податкових повідомлень-рішень.

Тому, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявність у позивача належно оформлених документів, які відповідно до вимог чинного законодавства необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, є підставою для формування податкового кредиту, а правомірність нарахування позивачу податкового зобовязання належним чином не доведено.

У відповідності до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 198 п.1 ч.1, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Сокальської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року в адміністративній справі № 2а-3268/12/1370 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р.Й.Коваль

Судді В.В.Гуляк

ОСОБА_4

Ухвала в повному обсязі складена 21 грудня 2015 року.