Справа № 826/20408/15
Суддя: Данилишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-12-28 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28 грудня 2015 року 16 год. 10 хв. № 826/20408/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Данилишина В.М. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва, з урахуванням усунення виявлених недоліків, надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва (далі - відповідач-1), Пенсійного фонду України (далі - відповідач-2), Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач-3) про:

- визнання протиправною бездіяльності відповідача-2 щодо ненадання роз'яснень по застосуванню Закону України від 02 березня 2015 року №213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" (далі - Закон №213-VII) щодо пенсіонерів, які працюють на державній службі, а пенсію (дострокову) отримують як матері дітей інвалідів з дитинства;

- визнання протиправними дій відповідача-1 щодо припинення виплат позивачу пенсії як матері дитини інваліда з дитинства із 01 квітня 2015 року;

- зобов'язання відповідача-1 вчинити дії шляхом поновлення позивачу виплат пенсії із 01 квітня 2015 року.

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки дії щодо тимчасового припинення виплат позивачу пенсії як матері інваліда з дитинства є протиправними з огляду на те, що до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон) зміни в частині пенсійного забезпечення матерів інвалідів з дитинства не вносились і такий закон є чинним.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі, яку призначено до судового розгляду колегією суддів.

У подальшому, до суду через канцелярію надійшла письмова заява позивача про зміну позовних вимог, а саме про визнання протиправними дій відповідача-1 (далі - відповідач) щодо припинення виплат позивачу пенсії як матері, яка виховала дитину-інваліда з дитинства, а також зобов'язання вчинити дії шляхом поновлення виплат пенсії із 01 червня 2015 року. У вказаній заяві містилося прохання виключити із числа відповідачів у справі відповідачів 2, 3.

Вказану заяву судом, згідно з ч. 1 ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті, у зв'язку з чим вирішено подальший розгляд та вирішення справи здійснювати суддею одноособово.

Під час переходу до розгляду справи по суті позивач позов, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, підтримала та просила задовольнити його повністю, а представник відповідача не визнала позов та просила відмовити у його задоволенні повністю з підстав, зазначених у письмових запереченнях проти позову, які містяться у матеріалах справи.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч. 4 ст. 122 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Під час розгляду справи у порядку письмового провадження до суду через канцелярію від позивача надійшла письмова заява про зміну позовних вимог, а саме про:

- визнання незаконними дій відповідача як таких, що порушують законні права позивача, оскільки, відповідно до п. 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону №213-VIII, відпали підстави для невиплат позивачу пенсії;

- зобов'язання відповідача вчинити дії шляхом поновлення виплат позивачу пенсії із 01 червня 2015 року.

Вказану заяву судом, згідно з ч. 1 ст. 137 КАС України, також прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

Як з'ясовано судом у ході розгляду справи, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та не заперечувалося представником відповідача у судових засіданнях, позивач у період із 2010 року по березень 2015 року включно отримувала достроково призначену пенсію за віком, як мати інваліда з дитинства, відповідно до норм Закону.

Починаючи із 01 квітня 2015 року виплату позивачу вказаної пенсії припинено у зв'язку із прийняттям Закону №213-VIII, який набрав чинності із 01 квітня 2015 року, яким внесено зміни до законодавства, що регулює питання пенсійного забезпечення за певними напрямами, зокрема щодо виплати пенсій працюючим пенсіонерам.

Законом №213-VIII внесено зміни до абзацу 2 ч. 1 ст. 47 Закону шляхом зазначення, що тимчасово, у період із 01 квітня по 31 грудня 2015 року:

- у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються;

- у період роботи на інших посадах/роботах пенсія, призначена особі відповідно до цієї статті (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

У контексті вище викладеного суд зазначає наступне.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивач є матір'ю дитини-інваліда, 1987 року народження.

Згідно з довідкою комунального підприємства "ЖЕК "Діброва" від 26 червня 2009 року №1221, на утриманні позивача знаходилася дитина-інвалід до шестирічного віку.

У зв'язку з викладеним, як уже зазначено вище, позивач отримувала достроково призначену пенсію за віком, як мати інваліда з дитинства.

Поряд з цим, із 01 квітня 2015 року виплату такої пенсії, призначеної відповідно до Закону, позивачу припинено, оскільки вона працює на посаді, яку віднесено до державної служби.

Зокрема, як зазначено у письмових запереченнях відповідача проти позову, які містяться у матеріалах справи, позивач прийняла присягу державного службовця та зарахована на посаду спеціаліста 1 категорії як така, що пройшла конкурс. Згідно запису №21 трудової книжки позивача, її переведено на посаду головного спеціаліста відділу інформаційного та комп'ютерного забезпечення та вона продовжує працювати на державній службі.

За переконанням відповідача, оскільки позивач працює на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу", то у період із 01 квітня по 31 грудня 2015 року пенсія, призначена позивачу згідно із нормами Закону, виплачуватися їй не повинна.

При цьому, у ході судового розгляду справи позивач особисто зазначила, що вона, з урахуванням Закону №213-VIII, у період із 01 квітня по 31 грудня 2015 року не має право на отримання пенсії, призначеної їй як матері інваліда з дитинства, оскільки вона працює на посаді, яка дає право на призначення спеціальної пенсії, встановленої нормами Закону України "Про державну службу".

Поряд з цим, позивач посилалася на п. 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону №213-VIII, яким передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення усіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах із 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про судову експертизу", "Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Проаналізувавши вище викладене, суд зазначає, що вказаний у п. 5 розділу ІІІ Прикінцевих положень Закону №213-VIII закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим із вказаної дати втратили чинність норми Закону України "Про державну службу" щодо пенсійного забезпечення та, відповідно, пенсії за цим Законом не призначаються.

Особам, які підпадають під дію Закону України "Про державну службу", пенсія призначається відповідно до норм Закону.

Тобто, із 01 червня 2015 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії у порядку та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу", у зв'язку з чим передбачені ч. 1 ст. 47, ст. 54 Закону підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до норм Закону, відпали, та із 01 червня 2015 року перешкод для виплати позивачу пенсії відсутні.

Отже, підсумовуючи усе вище викладене, суд приходить до висновку, що із 01 червня 2015 року виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до норм Закону, підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати. При цьому, за переконанням суду, поновити права та інтереси позивача іншим шляхом, ніж відновлення виплати пенсії, неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Таким чином, із системного аналізу вище викладених норм та з'ясованих судом обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва щодо невиплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства.

3. Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва вчинити дії, направлені на відновлення із 01 червня 2015 року виплати ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) пенсії за віком, як матері інваліда з дитинства, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

4. Присудити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) здійснений нею судовий збір у розмірі 74,00 грн. (сімдесят чотири гривні 00 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (ідентифікаційний код 26087323).

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.М. Данилишин