Справа № 826/12675/15
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

24 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Дзекан В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача Токаренко І.Г.,

від відповідача Філімонова Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФО Принт» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ФО Принт» до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі по тексту - відповідач, податковий, контролюючий орган), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача № від 23.12.2014.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що посадовими особами відповідача проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ФО Принт» з питань правильності визначення повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податку на додану вартість при взаємовідносинах з ТОВ «Атрікс Груп», ТОВ «Юелка Бест Компані» та ТОВ «Тек-Комерс» за липень 2014 року.

Результати перевірки відображено в акті перевірки №6221/26-58-22-06-15/38716177 від 04.12.2014 р., в якому контролюючим органом встановлено порушення платником податків вимог п.44.1 ст.44, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість за липень 2014 р. на загальну суму 178 512,00 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 23.12.2014, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 267 768,00 грн., з яких 178 512,00 грн. - за основним платежем, та 89 256,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вважаючи вказане податкове повідомлення-рішення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що господарські операції позивача з ТОВ «Атрікс Груп», ТОВ «Юелка Бест Компані» та ТОВ «Тек-Комерс» в період, що перевірявся, не мали реального характеру та прийшов до висновку, що визначення контролюючим органом підприємству податкових зобов'язань з податку на додану вартість є правомірним.

Колегія суддів не погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, заявлені позивачем суми бюджетного відшкодування за період, що перевірявся, за висновками контролюючого органу не підлягають відшкодуванню, оскільки договори, укладені позивачем з ТОВ «Атрікс Груп», ТОВ «Юелка Бест Компані» та ТОВ «Тек-Комерс», носять безтоварних характер.

До таких висновків контролюючий орган прийшов на підставі актів органів ДФС щодо неможливості проведення зустрічної звірки контрагентів позивача, в яких останнім встановлено відсутність у них адміністративно-господарських можливостей для ведення господарської діяльності, порушення податкового законодавства та відсутність поставок товарів по ланцюгу постачальників.

Колегія суддів звертає увагу, що наслідки в податковому обліку платника податків створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах.

Таким чином, в даному випадку дослідженню підлягає реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що в періоді, за який позивач він мав фінансово-господарські взаємовідносини з ТОВ «Атрікс Груп», ТОВ «Юелка Бест Компані» та ТОВ «Тек-Комерс».

Так, між позивачем (покупець) та вказаними суб'єктами господарювання (постачальники) були укладені однотипні договори поставки (далі по тексту - договір):

- з ТОВ «Тек-Комерс» - договір №05/05-1 від 05.05.2014;

- з ТОВ «Атрікс Груп» - договір №23-06 від 23.06.2014;

- з ТОВ «Юелка Бест Компані» - договір №21/07 від 21.07.2014.

За умовами договору постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець прийняти та оплатити товар в асортименті, кількості та по цінах, викладених в додатках до цього договору, які є його невід'ємною частиною; під додатками до цього договору розуміються рахунки та видаткові накладні, що видаються постачальником, які, крім беззаперечного доказу одержання товару покупцем, мають силу специфікацій.

Пунктом 1.4 договору передбачено, що поставка товару здійснюється окремими партіями.

Передача постачальником та прийом покупцем товару здійснюється на умовах базису поставки DDP згідно редакції «Інкотермс» 2010 року, місце поставки - склад покупця (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 3.4 договору передача товару від постачальника покупцю здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, що передається, кількість в одиницях вимірювання, узгоджену ціну товару та загальну вартість товару, що постачається.

Товар та товаросупроводжувальні документи на товар, передбачені діючим законодавством, передаються уповноваженому представнику покупця (п. 3.5 договору).

Відповідно до п. 3.6 договору приймання товару (партії товару) покупцем здійснюється за кількістю згідно товарної накладної, за якістю - відповідно сертифікату якості виробника та/або встановленим стандартам/технічним умовам на даний вид товару під час передання/отримання товару у порядку, встановленому Інструкціями Держарбітражу № П-6, № П-7.

На підтвердження виконання договорів позивачем було надано видаткові накладні, податкові накладні та виписки банку.

Згідно із ч. 2 ст. 3 Закону України від 16.07.1999 №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством та на даних якого ґрунтується, зокрема, податкова звітність.

Частиною 1 ст. 9 цього Закону встановлено підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Частиною 2 визначено перелік обов'язкових реквізитів первинних документів: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, визначення податкових зобов'язань повинно здійснюватися за наявності в платника належно оформлених підтверджуючих проведення господарських операцій первинних документів.

Видаткові накладні, копії яких наявні в матеріалах справи, містять всі необхідні реквізити, передбачені ст. 9 закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» асортимент та кількісні характеристики товару, дають змогу встановити зміст господарської операції та ідентифікувати осіб, які здійснювали приймання-передачу товару, що поставлявся.

Оплата за договорами проведена у повному обсязі, що не заперечується сторонами.

Крім того, на підтвердження використання придбаного товару у господарській діяльності представниками позивача надано суду апеляційної інстанції копії укладених між позивачем та іншими суб'єктами господарювання договорів поставки та доказів їх виконання (податкові накладні, видаткові накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей), а саме: з ТОВ «Інфотех-сервіс ЛТД» (договір поставки від 02.07.2013), з ТОВ «Істра» (договір поставки від 05.06.2013), з ТОВ «БІ ТУ СІ» (договір поставки іід 03.07.2013), з ТВКФ «Технодрук» (договір поставки від 05.07.2013), з ТОВ «Компанія «Юнівест-Маркетинг» (договір поставки від 29.01.2014), з ТОВ «АСС ПРЕСС» (договір поставки від 13.09.2014), з ПП «Рябіна» (договір поставки від 02.10.2013), ТОВ «Ортен» (договір поставки від 05.07.2013), копії яких містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що виконання умов договорів дослідженими в судовому засіданні розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, які були надані відповідачу до перевірки, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень відповідача про неправомірне формування податкового кредиту за наслідками таких операцій та зазначає, що формальна невідповідність первинних документів встановленим вимогам не може свідчити про безтоварний характер господарських операцій.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 18 «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

Відповідачем не надано доказів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, щодо наявності запису про виключення з реєстру контрагентів позивача на момент укладення чи виконання договору або відсутності у нього статусу платника ПДВ.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача на акти про неможливість проведення зустрічної звірки контрагентів позивача щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період, що перевірявся, оскільки визначальним фактом права платника на бюджетне відшкодування податку на додану вартість є фактична оплата ним сум такого податку контрагенту у попередніх податкових періодах, яка позивачем здійснена, що не заперечується відповідачем.

Посилання контролюючого органу на результати співставлення задекларованих позивачем податкових зобов'язань із зобов'язаннями його контрагентів не приймаються судом до уваги у зв'язку з тим, що чинним законодавством не передбачено обов'язку платника податку нести відповідальність за несплату податків продавцями, або за можливу недостовірність відомостей про них.

Крім цього, необхідно зазначити, що і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007р. у справі «Інтерсплав проти України»).

Посилання контролюючого органу на відсутність у контрагентів адміністративно-господарських можливостей для ведення господарської діяльності не підтверджене доказами, а зводиться лише до констатації вказаної обставини в акті перевірки. Крім того, податковим органом не проаналізовано, які ресурси необхідні для здійснення спірних операцій, а також не враховано можливість залучення інших (орендованих) ресурсів.

Враховуючи те, що поставку товару підтверджено дослідженими в судовому засіданні розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, які були надані відповідачу до перевірки, доведеність подальшого використання придбаних послуг у власній господарській діяльності позивача, суд приходить до висновку про безпідставність тверджень відповідача щодо неправомірного формування податкового кредиту за наслідками таких операцій.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1. Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Отримання товару від постачальника за договором поставки від 25 липня 2013 № 250713/ек підтверджується податковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи, що дає згідно з вимогами п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України право на формування податкового кредиту.

Цим самим спростовуються висновки суду першої інстанції про неможливість формування податкових зобов'язань з ПДВ за наслідками таких господарських операцій у зв'язку зі здійсненням покупцем неповної оплати за договором.

Водночас відповідно до п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п. 198.6. Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені де складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, первинні документи, оформлені на виконання договорів про надання послуг відповідають встановленим вимогам та видам господарської діяльності позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що право позивача на отримання податкового кредиту підтверджене належними доказами, а тому висновок відповідача про порушення позивачем вимог п. 185.1 ст.185, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.10 ст.201 Податкового кодексу України внаслідок завищення від'ємного значення з податку на додану вартість на підставі податкових накладних не відповідає дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів зазначає, що доводи органу державної податкової служби не свідчать про наявність обставин, які унеможливлюють підтвердження права на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість позивачу, у зв'язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване податкове повідомлення - рішенні прийняте податковим органом без достатніх підстав.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно пп. 1. 3. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним так, як прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, оскаржувану постанову належить скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 167, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ФО Принт» задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 жовтня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві № від 23.12.2014.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Постанову в повному обсязі виготовлено 28.12.2015 року

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.