Справа № 815/5678/15
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2015-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5678/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого судді Левчук О.А.,

судді Кравченка М.М.

судді Самойлюк Г.П.

за участю секретаря Тишкової О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Сілі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 413-15, зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Сілі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 Сілі звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі по тексту - Відповідач або ДМС України), в якому зазначив, що він є громадянином ОСОБА_2. Позивач належить до етнічної групи сараколен, сповідує іслам та неодноразово піддавався утискам з боку християн. В 2008 році внаслідок конфлікту між мусульманами та християнами позивач зазнав тілесних ушкоджень, та в подальшому був заарештований представниками влади. Звільнившись з-під арешту ОСОБА_1 Сілі покинув країну походження в пошуках притулку. Позивач зазначає, що у разі повернення в країну походження, може зазнати переслідувань за конвенційною ознакою релігійних переконань. Отже, на думку позивача, заява відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак рішенням ДМС України від 30.07.2015 року № 413-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вважаючи рішення необґрунтованим та незаконним, ОСОБА_1 Сілі просить його визнати неправомірним, а також зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень зазначив, що за матеріалами особової справи № 08/175 можливо встановити, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.І статті і Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 статті і Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Також відповідач зазначає, що 22.05.2009 року позивач вперше звернувся за захистом до ГУ ДМС України в Одеський області. Особі було відмовлено в оформленні документів. Повторне звернення відбулось 20.05.2014 року. Приймаючи до уваги той факт, що твердження позивача під час звернення до управління в 2009 та в 2014 роках суттєво різняться між собою та містять протиріччя, можливо дійти висновку, що причини, з якими заявник пов'язує свій виїзд з країни громадянського походження є надуманими, містять елементи зловживання процедурою та були надані з метою введення в оману органу міграційної служби.

Крім того, відповідач зазначив, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Також, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані Позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Сілі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

Судом встановлено, ОСОБА_1 Сілі, є громадянином ОСОБА_2, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - малієць, за віросповіданням іслам, суніт. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ОСОБА_1 Сілі покинув країну походження 30.11.2008 року. При виїзді мав національний паспорт № В0156106 та студентську візу №00108685, з Малі вибув 28.11.2008 року літаком з м. Бамако (Малі) Тріполі (Лівія) - м. Київ (Україна). Державний кордон України позивач перетинала легально, 30.11.2008 року. Після прибуття на територію України, позивач виїхав до м. Харків.

Згідно матеріалів особової справи позивача, судом встановлено, що вперше ОСОБА_1 Сілі до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання статусу біженця 22.05.2009 року. Щодо причин звернення за захистом позивач зазначив те, що він не був задоволений своїм життям у країні походження, що там важка економічна ситуація, до того ж це було рішення його матері, яка бажала щоб він поїхав і найшов собі роботу в іншій країні, щоб мати змогу навчатись. Також, додатково зазначив про дискримінацію між племенами сраколен та бамбара. Згідно наказу Управління міграційної служби України в Одеській області від 12.06.2009 року № 44, позивачу було відмовлено в наданні статусу біженця. Зазначене рішення позивач оскаржив в судовому порядку. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13.05.2011 року по справі № 2а-7560/10/1570, адміністративний позов ОСОБА_1 Сілі до Управління міграційної служби України в Одеській області про визнання рішення неправомірним та його скасування, зобовязання вчинити певні дії, залишений без розгляду, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2011 року зазначену ухвалу суду залишено без змін. (а.с. 87-144).

20.05.2014 року ОСОБА_1 Сілі, повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності тим, що по-перше: через релігійні конфлікти між мусульманами та християнами, через політику, яка проводилась в країні. Християни дискримінують мусульман.; по-друге, через те, що позивач не міг навчатися; по-третє те, що він не міг влаштуватися на роботу, забезпечувати себе та свою родину; по-четверте, через те, що приймав участь у мітингах проти християн, яку супроводжувались бійками з військовими чи поліцейськими; по-пяте, позивач має на руках ордер на його арешт, датований 15 жовтня 2008 року. Зазначені обставини змусили позивача покинути територію Малі (а.с. 32-36).

06.06.2014 року наказом в.о. начальника Управління по роботі з іноземцями та біженцями Головного управління ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Сілі (а.с. 53).

27.04.2015 року за результатами розгляду особової справи громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1 Сілі № 2014OD0123 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Сілі у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, враховуючи неправдивість та суперечливість наданої заявником інформації стосовно причин виїзду з Малі та невідповідність заяви вимогам пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та через відсутність умов передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 зазначеного Закону (а.с. 75-85).

Так, зокрема, аналізом особової справи, співробітники Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшли висновку, що ані під час перебування на батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, громадянства чи підданства, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань. Відповідач також зазначив, що проведеним аналізом особової справи можливо встановити, що особа не потрапляє під категорію виключення згідно ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» через відсутність інформації щодо його причетності до вчинення злочину проти миру або особо тяжкого злочину, вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН тощо. Заявник також не був визнаний біженцем в іншій країні та не перебував в іншій безпечній країні до виїзду в Україну. Крім того, відповідач зазначає, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.І статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України № 413-15 від 30.07.2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 21).

07 вересня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 364 від 31.08.2015 року (а.с. 6).

На думку суду, така відмова є обґрунтованою та ґрунтується на законі з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною її вимушеного від'їзду з Малі, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_3 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв'ю, суд вважає, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, є необґрунтованими.

Так, під час проведення анкетування та співбесід, заявник, причинами виїзду з країни походження називає побоювання бути заарештованим за дії вчинені в 2008 році під час його участі в черговому марші протесту проти християн, у звязку з чим в жовтні 2008 року був виданий ордер на його арешт.

За наданою позивачем інформацією та наявними матеріалами особової справи співробітниками міграційної служби було проведено аналіз, зокрема, інформація зазначена в протоколі співбесіди дещо відрізняється від інформації зазначеної в анкеті від 20.05.2014 року, а саме щодо обставин за якими позивач вважає його почали переслідувати та зявилась загроза його життю.

Так під час проведення анкетування 20.05.2014 року позивач зазначив, що в березні 2008 року, під час святкування мусульманського свята Табаскі, прийшли люди в військовій формі та намагались припинити святкування, з чого і почалась бійка, під час якої загинуло 10 людей і багато постраждало. Позивач, як він зазначає, також був причетний до цих подій. Починаючи з цього випадку мусульмани почали витребувати свої права та свободу віросповідання. З того часу, прибічники мусульман, в тому числі і позивач, влаштовували марші протесту, мітингували під мечеттю, потім йшли маршем по всьому місту Каєс. Таких людей збиралось близько 300 осіб. Після одного з таких маршів протесту, який розігнали поліцейські, позивач додому не повернувся побоюючись арешту. Він поїхав до міста Бамако і перебував там у подруги його матері, коли до нього додому прийшла повістка. На той момент документи вже знаходились в процесі оформлення. В жовтні 2008 року позивач виїхав до України. Відомості, щодо наявності перешкод у перетині державного кордону республіки Малі в анкеті відсутні.

Під час додаткової співбесіди від 06.06.2014 року позивач зазначив, що останньою краплею, що спричинило його бажання поїхати з країни стало заворушення біля мечеті в м. Каєс, яке сталося під час святкування Табаскі в березні 2008 року. Після цього випадку мати відправила позивача до знайомих у місто Бамако. Через знайомого матері позивачу зробили документи та він виїхав до України (а.с. 46).

Також під час анкетування заявник зазначив, що за національністю він малієць, за віросповіданням мусульман-суніт, за етнічною групою він сараколе. Рідна мова сараколе, позивач також володіє французькою, бамбара, російською мовами.

Згідно відомостей що містяться в засобах масової інформації: Сонінке (самоназва) народ, який живе здебільшого на півночі Малі, а також в прикордонних з Малі районах Сенегала, Буркина-Фасо, Гамбии, Мавритании.

Этнонімы: сонінке, марка, марака (мовою бамана), вакоре, асванік (арабською мовою), сарахуле (мовою мандінка), сараколе (цей этнонім «білі люди», вживають фульбе).

Мова сонінке, відноситься до північно західної гілки групи мовної сімї манде (Ольдерогге 1954: 57).

Сонінке одна з перших етнічних груп, яка підтримала іслам. Більшість населення сповідує іслам (сунізм), менша частиа католики. (https://ru.wikipedia.org/wiki)

За релігійними переконаннями ОСОБА_1 Сілі сповідує іслам сунітського толку. Згідно інформації, що міститься в засобах масової інформації: 90% населення Малі мусульмани-суніти з елементами язичницьких вірувань африканського тлумачення; 3% християни-католики; 2% християни різних протестантських афіліацій, і 5% прихильники африканських вірувань в духів та ідолів. Малійці вважають себе глибоко релігійною нацією і пишаються цим. Тим не менш, офіційно Малі вважається «світською мусульманською державою». (https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9C%D0%B0%D0%BB%D1

%96).

Таким чином, посилання позивача на те, що мусульмани в місті Каєс піддіються утиску з боку християн є необґрунтованими, а отже і побоювання позивача бути незаконно заарештованим з ознак віросповідання є безпідставними.

Крім того, інформація святкування Табаскі в березні 2008 року, зазначена позивачем, також не підтвердилась.

За даними різних видань, свято Табаскі или айд-эль-кебир - мусульманский праздник, отмечающий жертвоприношение авраамово. Святкують переважно в період січень лютий.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач весь час вказує на постійне переслідування його представниками влади у звязку з тим, що він мусульманин (поліція, військові), проте не надає жодних доказів на підтвердження цих обставин.

Також за наданою інформацією на момент проведення протоколу співбесіди від 20.05.2015 року (а.с. 59-64) позивач зазначив, що у нього на руках є сканована копія ордеру на його арешт, датований 15 жовтня 2008 року, з перекладом. Проте, як вбачається з даного ордеру підставою для арешту громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_1 Сілі зазначено: «за участь у русі, що порушує громадський порядок, що проводився з політично-релігійнихх причин з метою розладу встановленого конституційного устрою».

З огляду вищезазначені обставини, суд дійшов висновку що, побоювання позивача бути заарештованим повязано не з тим, що він є мусульманином (з урахуванням того, що більшість населення Малі сповідують іслам та є мусульманами), а через участь у подіях, що порушують громадський порядок.

Крім цього, слід зазначити, що про наявність ордеру про арешт позивача та про те, що йому необхідно зявитися до суду, йому було відомо ще до відїзду з Малі у листопаді 2008 року. Про ці обставини ОСОБА_1 Сілі зазначив в анкеті від 20.05.2014 року (а.с. 35).

Не зважаючи на наявність ордеру на арешт ОСОБА_1 Сілі, він безперешкодно перетнув державний кордон Малі, що свідчить про те, що він не знаходився у розшуку та не переслідувався, тим більше з ознак його віросповідання.

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують, те що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд вважає, що твердження позивача відносно його дискримінації з боку державних органів влади через релігійні переконання є необґрунтованими саме з боку релігійної складової, а сам факт незгоди позивача з намаганням державних органів влади республіки Малі притягнути до відповідальності ОСОБА_1 Сілі за дії вчинені під час проведення маршу проти християн та участі у сутичці з правоохоронними органами не може бути розглянутий в якості підстави щодо надання притулку в Україні.

При цьому судом встановлено, що у якості основної причини виїзду з країни походження під час першого звернення позивача за захистом на території України від 22.05.2009 року був зазначений незадовільна економічна ситуація в країні походження та те, що в країні з кожним роком все гірше. Також позивач зазначив, що находився в такій ситуації, що не міг отримати освіту, а тому вирішив покинути країну походження.

Крім цього, в даній анкеті позивач вказав на те, що він приймав участь тільки в одному мітингу направленому проти християн, що відбулось у вересні 2008 року, під час якого була бійка. (а.с. 128).

Тобто, при першому зверненні позивача до органів міграційної служби України позивач не вказував на те, що він піддавався переслідуванню з боку влади, що до нього були застосовані заходи нелюдського поводження, тортури або що його життю загрожувала небезпека з будь-яких ознак.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем зазначені суперечливі відомості про причини з якими він повязує свій виїзд з країни походження.

Відносно додаткової форми захисту, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивач ніколи не зазнавав жодних переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене та наданих у судовому засіданні позивачем пояснень, суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні її громадянської належності для неї не існує та, оскільки в Малі, його ніщо не чекає, останній бажає стабільно жити в Україні. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то політичне, релігійне переслідування, наявність небезпеки для життя в Малі), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В любому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Малі. Надана ним інформація при викладені причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Малі особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним паспорта та візи в той час коли вже виданий ордер на його арешт, факт звернення за захистом своїх цивільних прав з позовом до суду та відповідно - судовим розглядом справи. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своє громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності виїзд позивача з країни громадянської належності 29.11.2008 року був зумовлений економічною нестабільністю в країні та як на той час так і на теперішній, неможливо підтвердити існування будь-яких фактів, які б вказували на ризик загрози життю, фізичній цілісності чи свободі позивача в країні громадської належності.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_1 Сілі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справ і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Сілі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 413-15, зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Сілі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 18 грудня 2015 року.

Головуючий суддя О.А. Левчук

Суддя М.М. Кравченко

Суддя Г.П. Самойлюк

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 Сілі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015 року № 413-15, зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 Сілі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повному обсязі.

18 грудня 2015 року.