Справа № 127/22648/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 грудня 2015 р. Справа № 127/22648/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука Михайла Володимировича

представників:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Вінницького міського управління юстиції

про: визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду надійшла з Вінницького міського суду Вінницької області адміністративна справа за позовом ОСОБА_3 (далі ОСОБА_3Н.) до Вінницького міського управління юстиції (далі Вінницьке МУЮ, відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 липня 2015 року Реєстраційною службою Вінницького міського управління юстиції прийнято рішення № 22927902 про відмову ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці.

Вважаючи рішення про відмову у державній реєстрації права власності протиправним, позивач звернувся до суду з вимогою визнати його незаконним та скасувати, а також, з метою захисту свої порушених прав, зобов`язати Вінницьке міське управління юстиції зареєструвати його право власності на житловий будинок, що розташований по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці.

Представник позивача в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги, просила задовольнити адміністративний позов, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві та пояснення наданні під час судового розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначив, що приймаючи рішення про відмову ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на нерухоме майно, Реєстраційна служба Вінницького міського управління юстиції діяла згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, оцінивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як слідує з матеріалів справи, 01 листопада 1986 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу із ОСОБА_4, згідно якого він придбав 1/2 частини житлового будинку по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці.

Рішенням Староміського райвиконкому від 15.07.1987 р. № 200 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці нового будинку замість старого, придбаного 01.11.1986р.

31.03.1992 року складено акт про прийняття індивідуального домоволодіння, на підставі якого, новий житловий будинок по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці, належний ОСОБА_3, 13.05.1992 року прийнято в експлуатацію, про що зроблено відмітку в технічному паспорті на вказаний житловий будинок.

16 січня 2008 року ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0967 га, розташовану в м. Вінниці по вул. Ясній, з цільовим призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

В подальшому, з метою державної реєстрації права власності на новозбудований житловий будинок по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці, уповноважена особа ОСОБА_3 ОСОБА_1, 13.07.2015р. звернулась із заявою до Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції.

При цьому, згідно картки прийому заяви № 22803433, разом із заявою подано ряд документів, зокрема, договір купівлі-продажу від 01.11.1986р. зареєстрований Другою Вінницькою державною нотаріальною конторою в реєстрі за № 2-1555; технічний паспорт, виданий 12.02.1992р. КП «ВООБТІ»; акт прийомки до експлуатації від 31.03.1992р. затверджений рішенням Виконкому Староміської районної ради народних депутатів.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 та документи подані для проведення державної реєстрації права власності, 16 липня 2015 року державний реєстратор Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції, керуючись ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", п. 20 та 28 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868, прийняв рішення № 22927902 про відмову ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на новозбудований житловий будинок, що розташований по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного.

З огляду на суть спору предметом доказування в даній справі є правомірність прийняття державним реєстратором Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції рішення № 22927902 від 16.07.2015р. про відмову ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на новозбудований житловий будинок, що розташований по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулює Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"

Згідно із ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

В пункті 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Разом з тим, в силу вимог приписів п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Пунктом 2 частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Статтею 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно із ч. 4 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

В свою чергу, в ч. 3 ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

В той же час, в частині перші статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Так, державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об'єкт нерухомого майна, розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених статтею 4-2 та частиною девятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення пятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Тобто, з аналізу вказаних норм Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" слідує, що державний реєстратор при вирішення питання щодо державної реєстрації права власності повинен надавати оцінку відповідності заявлених прав правовстановлюючим документам та законності набуття таких прав.

Як слідує з рішення Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції № 22927902 від 16.07.2015 року, підставою для відмови ОСОБА_3 у державній реєстрації права власності на новозбудований житловий будинок, що розташований по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці, стало те, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав, документам, що їх посвідчують, а саме: відомості щодо технічного опису об`єкта протирічать відомостям щодо опису об`єкта зазначеного в правовстановлюючих документах. Також, в поданому технічному паспорті місяться відомості щодо самочинно збудованих приміщень.

З пояснень представника відповідача, наданих під час судового розгляду справи слідує, що відомості, зазначені в технічному паспорті на житловий будинок, не відповідають відомостям, зазначеним в акті про прийняття індивідуального домоволодіння в експлуатацію від 31.03 1992 року, на підставі якого позивач просить провести державну реєстрацію права власності на новозбудований житловий будинок.

В той же час, представник відповідача погодився, що правовстановлюючим документом, який посвідчує набуття права власності ОСОБА_3 на новозбудований житловий будинок, що розташований по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці, є акт про прийняття індивідуального домоволодіння в експлуатацію від 31.03 1992 року, затверджений рішенням Виконкому Староміської районної ради народних депутатів.

В даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що відомості зазначені в технічному паспорті не можуть відповідати відомостям, зазначеним в акті про прийняття індивідуального домоволодіння в експлуатацію від 31.03 1992 року, оскільки, як зазначено в картці прийому заяви № 22803433 для проведення держаної реєстрації, уповноваженою особою позивача надано технічний паспорт, виданий 12.02.1992р. КП «ВООБТІ», тобто до прийняття новозбудованого житлового будинку в експлуатацію.

В той же час, на думку суду, приймаючи оскаржуване рішення державний реєстратор Реєстраційної служби Вінницького МУЮ, не надав належної оцінки іншим документам, поданим для проведення державної реєстрації права власності, які в розумінні ст. 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", встановлюють виникнення права власності на нерухоме майно, зокрема, акту про прийняття індивідуального домоволодіння в експлуатацію від 31.03 1992 року, затвердженого рішенням Виконкому Староміської районної ради народних депутатів.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача про визнання рішення державного реєстратора № 22927902 від 16.07.2015 року протиправним та його скасування, оскільки воно прийняте всупереч законодавству України та без врахування всіх обставин, що мають для цього значення.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання відповідача провести державну реєстрацію його права власності на нерухоме майно, суд прийшов до висновку, що дана вимога не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, статтею 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Під час розгляду адміністративної справи суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для зобов'язання відповідача провести реєстрацію, оскільки такій реєстрації передують певні процедурні дії, повноваженнями щодо вчинення яких державою наділено відповідний орган, підміняти який суд не може.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання Вінницького міського управління юстиції зареєструвати право власності ОСОБА_3 на житловий будинок, що розташований по вул. Ясній, № 16 в м. Вінниці.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

В даному випадку, внаслідок скасування рішення державного реєстратора про відмову у проведенні державної реєстрації прав, заява позивача від 13.07.2015 року залишиться не розглянутою.

У зв'язку з цим, суд, для забезпечення повного захисту прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Вінницьке міське управління юстиції повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 13.07.2015р. за реєстраційним номером 12302089.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В той же час згідно ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

З обставин адміністративної справи, встановлених судом, вбачається, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваних рішень, відтак позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.

Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню, суд виходив із того, що відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позову частково.

Оскільки спір вирішено на користь позивача, звільненого від сплати судового збору, а також враховуючи відсутність доказів в підтвердження понесення ним судових витрат, останні відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора № 22927902 від 16.07.2015р. про відмову ОСОБА_3 в реєстрації права власності на житловий будинок.

Зобов'язати Вінницьке міське управління юстиції повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 13.07.2015р. за реєстраційним номером 12302089.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна