Справа № 2-а-9288/10/2270
Суддя: Терлецький О.О.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Терлецького О.О.,
суддів:Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Кривенка В.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_10 до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА), господарського суду Хмельницької області, Державного казначейства України, Міністерства фінансів України про стягнення недоотриманої заробітної плати та грошового утримання,

в с т а н о в и л а:

У березні 2010 року ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ДСА, господарського суду Хмельницької області, Державного казначейства України, Міністерства фінансів України про стягнення недоотриманої заробітної плати та грошового утримання.

На обґрунтування позову зазначив, що постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 514 «Про оплату праці Голови та заступника Голови Верховного Суду України» (далі - постанова № 514) та 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці суддів» (далі - постанова № 865), Кабінет Міністрів України порушив положення статті 113 Конституції України, вимоги Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-XII) щодо одночасного визначення пропорцій в оплаті між суддями та Головою Верховного Суду України і його заступниками, що призвело до порушення прав і гарантій суддів та отримання ними з 1 червня 2005 року до 1 січня 2006 року заробітної плати відповідно до вимог частини третьої статті 11, частини другої статті 44 Закону № 2862-XII та постанов № 514, № 865.

Таким чином, у зв'язку з заниженням розміру його посадового окладу як судді господарського суду Хмельницької області за період з 1 січня 2005 року до 1 січня 2006 року він недоотримав заробітну плату та грошове утримання, відповідно, йому не дораховані суми щомісячних премій, надбавки за вислугу років, за напруженість у роботі, за інтенсивність, відпускних, матеріальної допомоги на оздоровлення, розмір яких залежав від розміру його посадового окладу.

Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 27 грудня 2010 року позов задовольнив частково: зобов'язав Міністерство фінансів України, ДСА, господарський суд Хмельницький області провести перерахунок і виплату ОСОБА_10 заробітної плати, визначивши її розмір відповідно до посадового окладу з розрахунку мінімальної заробітної плати, встановленої Законом на момент проведення виплат, з урахуванням раніше проведених виплат за період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року; судові витрати відшкодувати за рахунок відповідачів у рівних долях; у решті позовних вимог відмовити.

Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 24 травня 2011 року рішення суду першої інстанції змінив у частині відшкодування судових витрат за рахунок відповідачів в рівних долях, виклав абзац третій резолютивної частини в такій редакції: «судові витрати відшкодувати за рахунок Державного бюджету України». В решті постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2010 року залишив без змін.

Вищий адміністративний суд України постановою від 4 березня 2015 року рішення судів попередніх інстанцій скасував, і ухвалив нове рішення - про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду касаційної інстанції, ОСОБА_10 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), звернувся із заявою про його перегляд Верховним Судом України, у якій просить скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 4 березня 2015 року, а постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 27 грудня 2010 року та Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2011 року залишити без змін.

На обґрунтування заяви додав копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 31 жовтня 2013 року (№№ К/9991/71770/11, К/9991/71726/11) та 26 червня 2014 року, (№ К/9991/70691/11), які, на думку позивача, підтверджують неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України не може взяти до уваги надані ОСОБА_10 на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права ухвали Вищого адміністративного суду України від 31 жовтня 2013 року (№№ К/9991/71770/11, К/9991/71726/11), оскільки зазначені судові рішення ухвалені з процесуальних питань, зокрема за наслідками касаційного перегляду ухвал апеляційного суду про повернення апеляційних скарг ДСА.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, Вищий адміністративний суд України, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що права судді Олійника Ю.П. на оплату праці протягом періоду з 1 червня 2005 року до 1 січня 2006 року порушені не були.

В ухвалі від 26 червня 2014 року, яку надано заявником на підтвердження неоднакового правозастосування, суд касаційної інстанції, застосовуючи одні і ті ж норми матеріального права у подібних правовідносинах, дійшов протилежного висновку, а саме, що надаючи постанові № 865 чинності з 1 січня 2006 року, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог частини другої статті 44 Закону № 2862-XII і не привів посадові оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України за період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року. Внаслідок цього, оклади суддів за вказаний період не відповідали вимогам статті 44 Закону № 2862-XII.

Аналіз наведених рішень суду касаційної інстанції дає підстави вважати, що він неоднаково застосував зазначені норми права.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом цих норм матеріального права у подібних правовідносинах, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України виходить із такого.

Відповідно до частин першої та другої статті 44 Закону № 2862-XII заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 % його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 % посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 108/95-ВР) умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом (стаття 13 Закону № 108/95-ВР).

Постановами від 30 червня 2005 року № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» та № 514 з 1 червня 2005 року підвищено розміри посадових окладів, встановлено надбавки, доплати та порядок преміювання, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України.

Постановою № 865 Кабінет Міністрів України затвердив схеми посадових окладів, встановив надбавки, доплати та порядок преміювання інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції.

31 грудня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865» (була чиною на час виникнення спірних відносин), якою, зокрема, пункт 5 був викладений у такій редакції: «ця постанова набирає чинності з дня втрати чинності Указів Президента України від 10 липня 1995 року № 584, від 19 вересня 1996 року № 856, від 5 березня 2002 року № 220, від 25 листопада 2002 року № 1061, статей 3 та 4 Указу Президента України від 11 грудня 2002 року № 1150, абзацу першого статті 1 Указу Президента України від 23 лютого 2002 року № 173 у частині встановлення надбавки суддям військових місцевих та військових апеляційних судів».

Отже, Кабінет Міністрів України на період з 1 червня 2015 року по 1 січня 2006 року не привів посадові оклади суддів України у відповідність із вимогами статті 44 Закону № 2862-XII, а саме до встановленого цією нормою співвідношення з окладом Голови Верховного Суду України.

Таким чином, не дивлячись на те, що розмір заробітної плати судді встановлений спеціальним законом - статтею 44 Закону № 2862-XII, а не статтею 8 Закону № 108/95-ВР, виплата заробітної плати судді підпорядкована нормам Закону № 108/95-ВР, зокрема статті 13, відповідно до якої оплата праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, затверджується одночасно з бюджетом.

Оскільки в період з 1 червня 2005 року по 1 січня 2006 року жодних змін ні в об'ємі фінансування, ні у виплаті заробітної плати суддів України (крім посадових осіб, зазначених в постановах №№ 513, 514) законодавчі чи інші нормативні акти не передбачали, то правових підстав для виплати суддям різниці в заробітній платі не було.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що висновок Вищого адміністративного суду України у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Керуючись статтями 241, 242 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_10 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.О. Терлецький

Судді: М.І. Гриців О.В. Кривенда В.Л. Маринченко О.Б. Прокопенко О.А. Коротких В.В. Кривенко П.В. Панталієнко І.Л. Самсін