Справа № 803/209/15-а
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 р. Справа № 876/5188/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.,

суддів Гулида Р.М., Каралюса В.М.

за участю секретаря Бєлкіної Н.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_3 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.04.2015 року в справі №803/209/15-а за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до Міністерства інфраструктури України, Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, з участю прокуратури Волинської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України, про визнання протиправним рішення та стягнення коштів,

встановив:

У лютому 2015 року позивач - фізична особа підприємець ОСОБА_3 - звернувся в суд з позовом до Міністерства інфраструктури України, Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, з участю прокуратури Волинської області, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державної казначейської служби України, в якому просив визнати протиправним рішення Міністерства інфраструктури України від 16 січня 2015 року за № 384/25/10-15 та стягнути кошти в сумі 364 888 грн. 08 коп., в якості невиплаченої компенсації за фактично надані послуги по перевезенню пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), за період з 01 січня по 31 грудня 2012 року.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06.04.2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, невірним встановленням обставинам у справі, невідповідністю висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, вказує на те, що суд першої інстанції не дослідив аргумент щодо обовязку держави відшкодовувати збитки, яких зазнав перевізник внаслідок здійснення перевезень пільгових категорій населення та положення ч.4 ст.37 Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідно до якої види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням (договір, дозвіл), у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 04 березня 1998 року ОСОБА_3 зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АБ № 937854 від 27 березня 2013 року.

Відповідно до ліцензій Головавтотрансінспекції серії АВ № 352344 від 17 липня 2007 року, серії АД № 062842 від 17 липня 2012 року, довідки Головного управління статистики у Волинській області від 19 листопада 2012 року № 270 позивач здійснює підприємницьку діяльність у сфері надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, зокрема, внутрішні та міжнародні перевезення пасажирів автобусами.

На підставі дозволів Державної адміністрації автомобільного транспорту, Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, виданих протягом 2008-2013 років з різним терміном дії, позивач здійснює перевезення пасажирів на міжобласних автобусних маршрутах загального користування. За самостійними розрахунками позивача, проведеними на підставі відомостей автостанцій Радехів, Рівне, Кузнєцовськ, Дубно, Млинів, Львів, Тернопіль, Луцьк, Колки, Світязь, Берестечко, Маневичі, Рожище, Голоби, Ковель, Шацьк, Горохів, Любомль, Камінь-Каширський за період з січня по грудень 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 надав послуги з перевезення пільгових категорій населення на міжобласних маршрутах на загальну суму 364 888 грн. 08 коп.

Позивач звернувся до Міністерства інфраструктури України листом від 18 грудня 2014 року № 164 щодо компенсації витрат за фактично надані послуги з перевезення пільгових категорій населення на автобусних маршрутах, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), у сумі 364 888 грн. 08 коп.

Листом від 16 січня 2015 року № 384/25/10-15 Міністерство інфраструктури України повідомило, що повноваження щодо організації та проведення конкурсів з перевезення пасажирів покладено на Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті, а Мінінфраструктури України не є головним розпорядником коштів, призначених на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (зокрема компенсаційних виплат за пільговий проїзд окремих категорій громадян).

Статтею 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено систему органів державного регулювання та контролю, до якої входить також і центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері автомобільного транспорту; він забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері автомобільного транспорту; нормативно-правове регулювання; визначення пріоритетних напрямів розвитку автомобільного транспорту. Реалізація державної політики у сфері автомобільного транспорту здійснюється через центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною другою статті 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» забезпечення організації пасажирських перевезень на міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, що виходять за межі території області (міжобласні маршрути), покладається на центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Пунктом 1 Указу Президента України від 9 грудня 2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Міністерство інфраструктури України, Державну автотранспортну службу України, Державну авіаційну службу України, Державну службу зв'язку України, Державну службу морського та річкового транспорту України, реорганізувавши Міністерство транспорту та зв'язку України, а також поклавши на Міністерство, що утворюється, функції з реалізації державної політики у сфері туризму.

Відповідно до Положення про Міністерство інфраструктури України (Мінінфраструктури України), затвердженого Указом Президента України від 12 травня 2011 року №581/2011 (далі - Положення), воно є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Одним із основних завдань Мінінфраструктури України є формування та забезпечення реалізації державної політики у сферах транспорту. Повноваження Мінінфраструктури України відповідно до покладених на нього завдань у сфері автомобільного та міського електричного транспорту визначені підпунктом 4.8 пункту 4 Положення.

В свою чергу, на виконання пункту 4 зазначеного Указу постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» ліквідовано Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті, Державну адміністрацію автомобільного транспорту.

Разом з тим, Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 370/2011 «Питання оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» було утворено Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцію). Відповідно до Положення про неї, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №387/2011, Укртрансінспекція є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури України. Укртрансінспекція входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, на перевезення яким видано ліцензію, міському електричному, залізничному транспорті, експлуатації автомобільних доріг загального користування.

Укртрансінспекція у сфері автомобільного та міського електричного транспорту організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах); встановлює та розриває відносини з переможцями конкурсу (видача дозволу, його анулювання) - підпункти 10, 11 пункту 4.2 Положення.

Статтею 31 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. При цьому стаття розмежовує ці відносини в залежності від території, охопленої автобусними маршрутами загального користування (міські, приміські та міжміські маршрути, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), та приміські та міжміські, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути).

Відповідно до частини другої вказаної статті відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються дозволом органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування автобусних маршрутів, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування (рейсів), які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника. Форму дозволу, порядок його видачі та анулювання визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту.

Отже, з наведеного випливає, що у відносинах із автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування приміських та міжміських, які виходять за межі території області (міжобласні маршрути) відповідач як центральний орган, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту, визначає форму дозволу, порядок його видачі та анулювання. В свою чергу, Укртрансінспекція безпосередньо організовує та проводить конкурси з перевезення пасажирів на міжнародних та міжміських і приміських автобусних маршрутах загального користування, які виходять за межі території області (міжобласних маршрутах) та встановлює відносини з переможцями конкурсу шляхом видачі дозволу.

Таким чином, правильними є висновки суду першої інстанції, що чинним законодавством України не визначено обов'язку (повноважень), способу і порядку для проведення відповідачем компенсації перевізнику за надання послуги з пільгових перевезень пасажирів на автобусних міжобласних маршрутах.

Крім того, посилання позивача, на норми частини другої статті 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» є безпідставними, оскільки вказана правова норма регулює засади діяльності автоперевізника на договірних умовах, а позивач здійснює перевезення на підставі дозволу.

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Скаржник у встановленому законом порядку не довів наявність передбачених законом підстав для скасування постанови суду.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.04.2015 року в справі №803/209/15-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а уразі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Гулид Р.М.

ОСОБА_4

Повний текст ухвали складений 21.12.2015 року.