Справа № 815/4985/15
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/4985/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

26.08.2015р. громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 27.04.2015р. №352-15 про відмову йому в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у жовтні 2013 року він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, але управління прийняла висновок від 27.03.2015р. про відмову у визнанні його біженцем, на підставі якого, в свою чергу, ДМС України своїм рішенням від 27.04.2015р. №352-15 також незаконно відмовила йому у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015р. у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 04.12.2015р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2015р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та /або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач ОСОБА_1 ОСОБА_2, 15.07.1985р.н., є громадянином ОСОБА_3, що підтверджується паспортом Серія АА №556174 від 14.03.2012 року з перекладом.

З території ОСОБА_3 позивач виїхав ще у 2012 році офіційно, на підставі національного паспорту та приватної візи РФ, авіарейсом Кабул - Москва, оформленням виїзної візи займався посередник, якому заявник сплатив 2000 доларів США. На території Російської Федерації шукач притулку проживав протягом трьох-чотирьох місяців, але за міжнародним захистом заявник в міграційні органи РФ не звертався.

Державний кордон України позивач перетинав нелегально, пішки, поза пунктом пропуску, місце та час перетину кордону назвати не може та встановити його не передбачається можливим.

21.09.2013р. заявник звернувся за захистом до управління через підписання нової редакції Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні».

Після завершення всіх необхідних процедур та повернення відповідей на запити, 27.04.2015р. ДМС України, на підставі висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 27.03.2015р., прийняла рішення №352-15, яким відмовила позивачу у наданні йому «статусу біженця» або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності законних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Частиною 5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (п.1 ч.1 ст.27 Закону).

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 вищевказаного Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). А об'єктивна сторона, в свою чергу, пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Відповідно до п.45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Згідно з п.5 ст.4 ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абз.4 ч.1 ст.6 Закону, т.б. як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Обґрунтовуючи відсутність наведених умов відповідач посилається на відсутність у позивача беззаперечних доказів на підтвердження обставин та достовірності його тверджень щодо побоювань стати жертвою переслідування.

Крім того, як видно з матеріалів справи та самої заяві позивача про надання статусу біженця, останній, як в анкеті так і протоколі співбесіди, послідовно зазначав, що його батька було вбито талібами ще в 2012р. через співпрацю з американською компанією «Сіпрім». Після загибелі батька таліби, з метою поспілкуватися та запропонувати приєднатись до них, почали розшукувати заявника через його сусідів. Через побоювання зазнати переслідувань з боку талібів заявник прийняв рішення про виїзд з ОСОБА_3. За словами заявника, на території України проживає його друг, до якого він і вирішив приїхати, в результаті чого, позивач прийняв рішення про виїзд з країни громадянської належності (відповідно до заяви-анкети №256 від 11.10.2013р. та протоколу співбесіди від 31.10.2013р.).

Таким чином, під час розгляду справи суди обох інстанцій встановили, що заявлена позивачем інформація носить виключно загальний характер і не містить жодних конкретних і доведених відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

До органу державної міграційної служби шукачем притулку було надано копію паспорта. Особа стверджує, що оригінал його національного паспорту посередник вилучив у нього на території Російської Федерації. Копії свідоцтва про народження та національного паспорту заявник зробив на території ОСОБА_3 (відповідно протоколу співбесіди від 31.10.2013р.), проте останнє продовження терміну дії національного паспорту було зроблено на території України, в Посольстві Республіки ОСОБА_3 у м. Києві 14.03.2012р., що свідчить про те, що, приховуючи оригінал свого національного паспорту, особа зловживає процедурою набуття статусу біженця.

Зазначене вказує на елемент захисту з боку держави та не дозволяє вважати, що на території країни постійного проживання в шукача притулку виникали будь-які проблеми, що можуть бути причиною переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ознаками, які б вказували на необхідність надання особі додаткового захисту в Україні.

Також вказані факти свідчить і про неправдивість тверджень заявника, щодо його потрапляння на територію України в квітні 2013р.

Таким чином, суд вважає твердження позивача не правдоподібними та звертає увагу на тує, що останній до цього часу так і не надав жодних документів, які могли б підтвердити відношення батька шукача притулку до роботи на міжнародну організацію в ОСОБА_3.

Одночасно, слід вказати, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Однак, як вбачається зі змісту п.10 Постанови Пленуму ВАС України від 25.06.2009р. №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій ОСОБА_4 Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (затв. наказом МВС України від 07.09.2011р. №649), інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Також, слід звернути увагу й на те, що вказаним пунктом даної постанови Пленуму визначено, що суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах ДМС України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Окрім того, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації, а відповідно до ч.2 ст.72 КАС України, обставини, які визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Уважно дослідивши матеріали справи, доводи позивача викладені у адміністративному позові та апеляційній скарзі, заперечення відповідача, наявну інформацію по країні громадянського походження заявника у засобах масової інформації, можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, а провінція Парван контролюється силами уряду ОСОБА_3.

Згідно наявної інформації із засобів масової інформації, ситуація безпеки в провінції Парван значно поліпшилась за останні роки. Важливим є й той факт, що правоохоронні органи ОСОБА_3 проводять регулярні операції з виявлення та знищення представників терористичного угрупування «Талібан», в тому числі на території постійного місця проживання заявника - провінції Парван.

На момент виїзду з ОСОБА_3, позивач протягом одного місяця проживав у м.Кабул, оформлюючи за допомогою посередника документи для виїзду з країни. Інформація стосовно переслідувань у м.Кабул, згідно матеріалів особової справи заявника, відсутня.

Отже, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця не підтверджують доводи позивача щодо його переслідування.

Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини та оцінивши наявну в матеріалах справи докази в їх сукупності, апеляційний суд, як і суд 1-ї інстанції, вважає, що суб'єкт владних повноважень, в даному конкретному випадку, прийняв законне і обґрунтоване рішення та, в свою чергу, вірно зазначив, що позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Причини ж, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, як вже було вказано вище, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

До того ж, ще необхідно зазначити й про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову що, в свою чергу, не було належним чином зроблено представниками відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_5