Справа № 826/4250/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4250/15 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Ганечко О.М.,Літвіна Н.М.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року, ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства внутрішніх справ України (надалі також - відповідач), в якому просив: - скасувати наказ про звільнення та поновити позивача, ОСОБА_2, на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України, зобов'язати відповідача видати наказ про поновлення на посаді; - зобов'язати відповідача внести зміни до трудової книжки позивача щодо недійсності запису про звільнення; - відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці», пунктів 2-4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу; - стягнути з відповідача витрати на надання правової допомоги Адвокатським об'єднанням «АТТОРНЕЙС ЮНАЙТЕД» у розмірі 4 000, 00грн. (чотири тисячі гривень 00 коп.).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем звільнено позивача з порушенням норм чинного законодавства, оскільки моменту звільнення не перебувало пропонування позивачеві іншої посади. При цьому, звільнено позивача у період перебування його на лікарняному, що в сукупності свідчить про порушення його законних прав та інтересів, з огляду про що позов просив задовольнити у повному обсязі.

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 09 вересня 2015 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувано наказ від 10.02.2015 р. № 219 о/с про звільнення ОСОБА_2

Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України.

Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України.

Стягнено з Міністерства внутрішніх справ України середньомісячну заробітну плату за весь час вимушеного прогулу.

Допущено негайне виконання постанови суду в частині стягнення середньомісячної заробітної плати за один місяць.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, в липні 2011 року позивача було призначено слідчим оперуповноваженим відділу карного розшуку в Шевченківському ГУ МВС України.

25 жовтня 2013 року ОСОБА_2 наказом Міністерства внутрішніх справ України №1023 від 25.10.2013 року переведено на посаду старшого оперуповноваженого Управління боротьби з кіберзлочинністю України (далі - УБК України).

З 09.07.2014 року позивач обіймав посаду старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах організаційно-аналітичного відділу Управління боротьби з кіберзлочинністю, на яку його було призначено наказом МВС України від 09.07.2014 №1254о/с.

Фактичні обставини справи свідчать, що Наказом МВС України від 11.11.2014 №1247 «Про організаційно-штатні зміни в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС» з метою вдосконалення діяльності підрозділу Міністерства був затверджений Перелік змін у штатах, згідно з яким організаційно-аналітичний відділ був реорганізований, та всі посади вказаного відділу були скорочені, у тому числі і в посаду, яку обіймав позивач.

В подальшому, 19 листопада 2014 року ОСОБА_2 було попереджено про скорочення його посади та про наступне звільнення відповідно до діючого законодавства у порядку ст. 49-2 КЗпП України.

Наказом від 10.02.2015р. № 219 о/с позивача звільнено з посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України в місті Києві, у запас Збройних Сил за п. 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, з 10 лютого 2015 року.

Надаючи правову оцінку обставинам справи слід звернути увагу на наступне.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1).

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення).

Абзацом «г» пункту 64 наведеного вище Положення визначено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ здійснюється, зокрема, через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Слід відмітити, що Порядком № 114 врегульовано питання проходження особами служби в органах внутрішніх справ, проте не визначено порядку вивільнення осіб рядового і начальницького складу у випадку скорочення штату, а тому суд, даючи оцінку правомірності рішення відповідача щодо звільнення позивача, а також відсутності в УМВС можливості подальшого використання позивача на службі, застосовує норми Кодексу законів про працю України, які регулюють дані правовідносини в частині щодо дотримання прав позивача при звільненні за скороченням штатів.

Встановлено, що Наказом МВС України від 11.11.2014 № 1247 «Про організаційно-штатні зміни в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС» затверджено Перелік змін у штатах, згідно з яким організаційно-аналітичний відділ був реорганізований, та всі посади вказаного відділу були скорочені, у тому числі і посаду, яку обіймав позивач.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення штату працівників. Звільнення з цієї підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Водночас, слід звернути увагу на те, що, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено застосування п. 1 ст. 40 КЗпП України при розгляді справ пов'язаних з звільнення працівника у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці. Зокрема, розглядаючи трудові спори суди зобов'язані з'ясовувати чи дійсно у власника або уповноваженого ним органу не було можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При цьому, така можливість визначається не тільки наявністю іншої вільної посади, але й можливістю особи обіймати цю посаду за своєю освітою, спеціальністю та досвідом роботи. Крім того, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Відповідно до статей 6, 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вчинення зазначених дій вимагає від роботодавця й положення ст. 49-2 КЗпП України.

Так, статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При скороченні чисельності та штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці та з врахуванням інших критеріїв.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Встановлено, що рішення про звільнення позивача відповідачем прийнято 10.02.2015р., про наступне вивільнення відповідач попередив позивача - 19.11.2014 р., тобто з дотриманням строків попередження про звільнення, визначених статтею 49-2 КЗпП України. Проте суд звертає увагу на те, що іншу посаду в органах внутрішніх справ позивачу не було запропоновано, що є порушеннямстатті 49-2 КЗпП України.

Як з'ясовано, відповідно переліку змін у штатах МВС (відповідно до наказу №1247 від 18 листопада 2014 року), кількісної зміни працівників в Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС при реорганізації не відбулося. Скорочено 14 посад - уведено 14 нових посад. Тож, фактично відбулась реорганізація, а не скорочення штату.

Встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин, в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС було щонайменше п'ять відділів, не включаючи керівництво. Також, Управління боротьби з кіберзлочинністю МВС має штатних посад не лише 14, а щонайменше 33. При цьому, на передодні подання на звільнення ОСОБА_2, в Управлінні боротьби з кіберзлочинністю МВС було чотири вакантних посади, зокрема: у Відділі боротьби зі злочинами у сфері інформаційної безпеки - посади Головного оперуповноваженого інспектора та Старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах; у Відділі боротьби зі злочинами у сфері електронної комерції та господарської діяльності - посади Головного оперуповноваженого інспектора та Старшого оперуповноваженого у особливо важких справах.

Проте позивачу не було запропоновано жодної посади з мотивів відсутності саме «рівнозначних посад», що не узгоджується з приписами чинного законодавства.

Таким чином, системний аналіз норм чинного трудового законодавства свідчить проте, що відповідач в силу закону був зобов'язаний запропонувати позивачеві, який підлягав звільненню у зв'язку із скороченням штату, іншу роботу, відповідну його спеціальності та кваліфікації .

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що перед звільненням позивача, останньому не було запропоновано жодної посади, що свідчить про невиконання відповідачем імперативного обов'язку, визначеного ч. 2 ст. 40 КЗпП України, а відтак наказ про звільнення ОСОБА_2 є протиправним, а отже підлягає скасуванню; а позивач за таких обставин підлягає поновленню на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України.

Водночас, позовна вимога про стягнення з відповідача витрат на надання правової допомоги Адвокатським об'єднанням «АТТОРНЕЙС ЮНАЙТЕД» у розмірі 4 000, 00грн. задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Відповідно ст. 87 КАС України витрати на оплату правової допомоги віднесено до судових витрат.

Частиною 1 ст. 90 КАС України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч. 3 ст. 90 КАС України).

На сьогоднішній день граничний розмір таких витрат визначений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Разом з тим, ст. 1 цього Закону передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Слід звернути увагу на те, що позивач не надав із зазначенням наданих ним послуг у розпорядження суду погодинного розрахунку участі адвоката Голодняка М.В. у розгляді даної справи, вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Зважаючи на викладене, витяг з договору про надання правової допомоги, копії свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та квитанції про сплату витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн. не може слугувати належним доказом у розумінніст. 70 КАС України для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу, тому законних підстав для стягнення цих витрат суд не вбачає.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог стосовно виплати середньомісячного заробітку за весь час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на наступне.

У відповідності до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

У випадку вимушеного прогулу, застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету міністрів України № 100, від 8 лютого 1995 року.

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відтак, постанова суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УБК МВС України підлягає негайному виконанню.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу працівника (підпункт "з" пункту 1). У відповідності до частини 3 пункту 2 Порядку, збереження заробітної плати "у всіх інших випадках", до яких відноситься випадок й вимушеного прогулу, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

За таких обставин, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На адресу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2015 року подано клопотання Міністерством внутрішніх справ України про повернення переплаченої суми судового збору, що підтверджено платіжним дорученням від 22.10.2015 року № 4993.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року в редакції від 22.05.2015 року, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Відповідно до вище зазначеного та виписки по групі рахунків від 23.10.2015 року код ОП R01 182702134, встановлено підтвердження та дійсність переплачених сум грошових коштів Міністерства внутрішніх справ України, згідно наданого платіжного доручення від 22.10.2015 року № 4993.

Тобто, загальна сума, що підлягає поверненню з Державного бюджету України на користь Міністерства внутрішніх справ України, становить - 455 (чотириста п'ятдесят п'ять ) гривень 52 (п'ятдесят дві) копійки.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 вересня 2015 року - без змін.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Міністерства внутрішніх справ України (адреса: 01133, бул. Лесі Українки, 26, м. Київ) понесені надмірно сплачені витрати судового збору, відповідно до платіжного доручення від 22.10.2015 року № 4993, у розмірі 455 (чотириста п'ятдесят п'ять ) гривень 52 (п'ятдесят дві) копійки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 22 грудня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено - 17 грудня 2015 року.

.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н. М.