Справа № 813/7837/14
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року Справа № 876/4300/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року по справі за позовом приватного підприємства науково-виробничої фірми «Відеограф» до державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В :

приватне підприємство науково-виробничої фірми «Відеограф» звернулося в суд першої інстанції з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області в якому просило скасувати податкове повідомлення рішення від 29.12.2011 року № НОМЕР_1.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправним і скасовано податкове повідомлення рішення від 29.12.2011 року № НОМЕР_1 Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління ДФС у Львівській області.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції державна податкова інспекція у Галицькому районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що постанова прийнята з порушенням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що ДПІ у Галицькому районі м. Львова проведено позапланову виїзну документальну перевірку ПП НВФ «Відеограф» з питань достовірності нарахування і своєчасності сплати податку на додану вартість за листопад-грудень 2010р., лютий 2011р. по взаєморозрахунках з ПП «МКМ-Сервіс». В процесі проведення перевірки встановлено факт безпідставного відображення ПП НВФ «Відеограф» у податковому обліку господарських операцій щодо придбання товарно - матеріальних цінностей у ПП «МКМ-Сервіс», оскільки такі фактично не відбувалися. Між ПП НВФ «Відеограф» та ПП «МКМ-Сервіс» в листопаді грудні 2010р., лютому 2011р. укладалися угоди в усній формі про постачання товарів, а саме: аналізатори кисню ТДК- ЗМ, промислові рНтметри Кварц-рН/2, комплекти електродів до Кварц-рН/2, пульти програмування, коробки металеві, клемники зажимні, кабельні підводи, тепловентилятори, реєстратори Ш932.9А 29.010-Ік-АА, вимірні ділянки та іншого товару на загальну суму 386996 гри. 40 коп. в т. ч. ПДВ на суму 64499 гри. 40 коп. До перевірки не представлено договорів поставки, специфікацій, сертифікатів якості продукції, актів приймання-передачі, товарно-транспортних накладних. Крім цього, ДПІ у Галицькому районі м. Львова у період з 16.06.2011 р. по 22.06.2011 р. проведено позапланову виїзну перевірку ПП «МКМ-Сервіс», з питань правильності обчислення і своєчасності сплати податків за обовязкових платежів до бюджету а період з 01.04.2008 р. по 16.06.2011 р., на підставі якої складено акт від 23.06.2011 р. № 1649/23-209/35383180. Перевіркою встановлено відсутність первинних документів, що підтверджують здійснення поставок товарів та укладення угод з метою настання реальних наслідків.

Вищевикладене свідчить про відсутність у ПП «МКМ-Сервіс» адміністративно - господарських можливостей на виконання господарських зобов'язань по укладеним угодам та відсутність фактичних дій спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань.

Однак, судом першої інстанції не враховано постанову Львівського апеляційного адміністративного суду 25.09.2012 року, якою скасовано постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.11.2011 року №2а-9577/11/1370 у справі за позовом ПП «МКМ- Сервіс» до ДПІ у Галицькому районі м.Львова про визнання протиправними дій. Рішенням, яке набрало законної сили, визнано законними висновки податкового органу про безтоварність фінансово-господарських операцій між ПП «МКМ-Сервіс» та його контрагентами в період з 01.04.2008 року по 16.06.2011 року.

Таким чином, ДПІ у Галицькому районі м. Львова встановлено неможливість реального здійснення фінансово-господарських операцій позивача із контрагентом ПП «МКМ-Сервіс», а саме як здійснювалось транспортування, отримання та зберігання даного товару, оскільки не встановлено факту передачі товарів від продавця до покупця, в зв'язку з відсутністю (ненаданням для перевірки) договорів, актів приймання-передачі товару, складських приміщень, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарів.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, у власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондується з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 етапі 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Відповідно до пункту 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 р. за № 128/2568, товарно-транспортна накладна - це єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу. Як встановлено пунктом 11.7 цих Правил, перший екземпляр товарно - транспортної накладної залишається у замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається перевізнику. За змістом цієї норми товарно-транспортні накладні повинні у всякому разі бути в наявності як у покупця так і у продавця, відносно до умов договору поставки про зобов'язану сторону щодо доставки товару.

На необхідність оформлення товарно-транспортних накладних та їх обовязкову наявність як у покупця, так і у продавця, незалежно від умов договору, що регламентують порядок поставки звернуто увагу в постанові Вищого адміністративного суду від 12.06.14, проголошеній у справі № 2а-3646/09/1370 за позовом ЗАТ «Укрзахіденерго» до ДПІ у Сихівському районі м. Львова.

При цьому, слід зазначити, що поставка продукції, зважаючи на її габарити характеристики чи зважаючи на її значну кількість, що згідно документів була придбана вимагала використання транспортних засобів.

Крім цього апелянт вважає, що при винесенні рішення судом першої інстанції не взято до уваги ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16.03.2015 р. у справі №2а-2795/12/1370 за позовом ПП НВФ «Відеограф» до ДПІ у Галицькому районі м.Львова про скасування податкового повідомлення - рішення, якою апеляційну скаргу ПП НВФ «Відеограф» залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 01.07.2013 у справі №2а-2795/12/1370 - без змін.

Перевіркою встановлено завищення валових витрат, у звязку з неправомірним відображенням у бухгалтерському обліку господарських операцій з придбання товарно - матеріальних цінностей у ПП «МКМ-Сервіс», в тому числі у І кварталі 2011 року.

Вказаним судовим рішення підтверджено відсутність фактичного отримання та відвантаження товару позивачу.

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та винести нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що між ПП НВФ «Відеограф» та ПП «МКМ-Сервіс» в листопаді - грудні 2010 р., лютому 2011 р. укладалися угоди в усній формі про постачання товарів, а саме: аналізатори кисню ТДК-ЗМ, промислові рНтметри Кварц-рН/2, комплекти електродів до Кварц-рН/2, пульти програмування, коробки металеві, клемники зажимні, кабельні підводи, тепловентилятори, реєстратори Ш932.9А 29.010-Ік-АА, вимірні ділянки та іншого товару на загальну суму 386996 грн. 40 коп. в т. ч. ПДВ на суму 64499 грн. 40 коп. На підтвердження виконання усних угод про постачання товарів із контрагентом ПП «МКМ-Сервіс» позивач надав податкові накладні. 28.12.2011 р. державною податковою інспекцією у Галицькому районі м. Львова була проведена позапланова виїзна перевірка ПП НВФ «Відеограф» з питань достовірності нарахування і своєчасності сплати податку на додану вартість за листопад - грудень 2010 року, лютий 2011 року по взаєморозрахунках з ПП «МКМ - Сервіс». За результатами проведеної перевірки, цього ж дня, був складений акт відповідно до якого державна податкова інспекція встановила, що ПП НВФ «Відеограф» в порушення п 1, п. 2 ст. 215, ст. 203, ст. 216 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV, п.1.7, ст.1, п.п 7.2.1, п.п.7.2.3 п.7.2, п.п. 7.4.1, п.п. 7.4.4, п.п.7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997р. №168/97 - ВР (із змінами та доповненнями) та п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.4 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VІ завищено податковий кредит від ПП «МКМ - Сервіс», де прописано нікчемність правочину, всього на суму 64 499, 40 грн., в т.ч. за листопад 2010 року на суму 3 212, 0 грн., за грудень 2010 року на суму 13 533,40 грн., за лютий 2011 року на суму 47 754, 0 грн., що призвело до заниження податку на додану вартість всього на суму 64 499, 40 грн., в т.ч. за листопад 2010 року на суму 3 212, 0 грн., за грудень 2010 року на суму 13 533, 40 грн., за лютий 2011 року на суму 47 754, 0 грн. В акті зазначено, що враховуючи те, що у ПП «МКМ-Сервіс» відсутні необхідні умови для ведення господарської діяльності, відсутні основні фонди, технічний персонал, виробничі активи, складські приміщення, транспортні засоби, підприємство не знаходиться за юридичною адресою, угода укладена з ПП НВФ «Відеограф» має ознаки нікчемності, що свідчить про те, що дане підприємство безпідставно формує податковий кредит та іншим суб'єктам господарювання з метою мінімізації податкових зобов'язань та ухилення від оподаткування тощо. Після чого ПП НВФ «Відеограф» було отримане податкове повідомлення - рішення від 29.12.2011 р. № НОМЕР_1 про застосування до ПП НВФ «Відеограф» санкцій за основним платежем в сумі 64 499, 40 грн. та штрафних санкцій в сумі 4 187, 40 грн.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно врахував, що ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» встановлює вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з положеннями цієї статті, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з ч. 2 цієї статті, первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Отже, для надання первинним документам юридичної сили і доказовості, вони повинні відповідати вимогам чинного законодавства України. При цьому, фактичні витрати на послуги повинні оформлятися відповідними документами, які б підтверджували фактичне виконання тієї чи іншої господарської операції.

Також суд вірно зазначив, що відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав передбачених ГК України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінського - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматись від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Статтею 174 ГК України передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно - правового акту, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Статтею 180 ГК України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, зазначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними, як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Відповідно до ст. 181 ГК України допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ст. 640 ЦК України визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обв'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до п. 198.1. ст. 198 Податкового Кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання товарів. Пункт 198.2. ст. 198 ПК України встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата отримання платником товарів послуг, що підтверджено податковою накладною. Відповідно до п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого/нарахованого у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними. Жодних інших підстав для не включення сум ПДВ до податкового кредиту у разі придбання товару для використання у господарській діяльності, законодавством не встановлюється.

Також судом встановлено, що твердження ДПІ у Галицькому районі м. Львова, що ПП НВФ «Відеограф» не було надано доказів куди і коли у подальшому була використана та реалізована продукція, отримана від ПП «МКМ - Сервіс», не відповідає дійсності, оскільки вказана продукція була у подальшому реалізована таким підприємствам як, акціонерне товариство «ЛьвівОРГРЕС» (договір від 08.02.2011 р. № 029/2 П, доручення про отримання товару № 915 від 23.03.2011 р.), ВАТ «Миколаївцемент» (договір поставки від 17.11.2010 р. № 106218), ВАТ «Рівнеазот» (довіреність про отримання товару № 1976 від 08.11.2010 р. та № 2291 від 17.12.2010 р.).

Вірно судом зазначено, що відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо від був спрямований на порушення конституційних прав свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної особи або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а вразі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише в однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до вимог ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладене учасниками господарських відносин із порушенням хоча б одним і з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї зі сторін чи відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. За змістом цієї норми недійсною може бути визнана, зокрема, угода, укладена з метою ухилитися від сплати податків та обов'язкових платежів або безпідставно одержати з державного бюджету кошти у вигляді податку на додану вартість. Визнаючи угоду недійсною з підстав, передбачених ст. 207 Господарського кодексу України, суди мають встановити у діях контрагентів наявність ознак вчинення дій, що об'єктивно призводять до порушення інтересів держави та суспільства, порушення такими діями норм законів та нормативних актів, які визначають соціально-економічні основи держави і суспільства, наявність суб'єктивного наміру сторін (чи однієї сторони) порушити вимоги закону. Зважаючи на що, судами при встановленні фактів угод недійсними обов'язково має бути встановлена вина сторін (або, принаймні, однієї з них) у формі умислу при укладенні угоди - що судами, а також ДПІ у Галицькому районі м. Львова встановлено не було.

Також вірно зазначено, що як доказ фінансово господарської діяльності ПП НВФ «Відеограф» є також наявність офіційного інтернет сайту на якому розміщено відповідну продукцію, якою торгує позивач, а саме відеографічні регістратори. Окрім того, копія митної декларації акціонерного товариства «ЛьвівОРГРЕС», де перелічені зазначені у акті ДПІ у Галицькому районі м. Львова товари, які були реалізовані ПП НВФ «Відеограф» і у подальшому поставлені на ЗАТ «Молдавська ГРЕС» є доказом товарності операцій.

Суд вірно вважав, що сторонами було досягнуто істотних умов купівлі - продажу, оскільки погоджено ціну та асортимент товару тощо.

Також вірно зазначено судом, що відповідно до постанови Верховного Суду України від 11 грудня 2007 року, Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи, і ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 березня 2015 року по справі № 813/7837/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

ОСОБА_1

Повний текст ухвали виготовлений 18.12.2015 року