Справа № 807/780/15
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 р. № 876/9926/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод» до Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

встановив:

29.04.2015 ОП «Ужгородський коньячний завод» звернулося в суд із адміністративним позовом до Ужгородської ОДПІ ГУ Міндоходів у Закарпатській області, правонаступником якої є Ужгородська ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, у якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.12.2014 № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 в та № 50/17-2.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржені ним податкові повідомлення-рішення є безпідставними, необґрунтованими та прийняті контролюючим органом без належної оцінки всіх обставин справи встановлених в ході проведеної відповідачем перевірки.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25.08.2015 позов задоволено повністю.

Із цією постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Представники позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Ужгородською ОДПІ ГУ Міндоходів у Закарпатській області у період з 11 вересня 2014 року по 29 жовтня 2014 року було проведено виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року, про що було складено акт № 2859/07-14-22/00412122 від 14 листопада 2014 року (Т.1 а.с. 95-167).

Відповідно до вказаного акта, перевіркою було встановлено наступні порушення:

1. підпунктів 14.1.27, 14.1.36, 14.1.206, 14.1.257, 14.1.267 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, 44.3 статті 44, підпункту 135.5.54 пункту 135.5 та пункту 135.1 статті 135, підпункту 138.10.5 та 138.10.6 «г» пункту 138.10, пунктів 138.2, 138.6 та 138.8 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 та п. 141.1 статті 141 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 5108595 грн, в тому числі по періодах: за II квартал 2012 року в сумі 222652 грн; за III квартал 2012 року в сумі 816027 грн; за IV квартал 2012 року в сумі 650735 грн; за 2013 рік в сумі 3419181 грн;

2. пункту 185.1 статті 185, пункту 186.1 статті 186, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 2063628 грн, в тому числі по періодах: за липень 2012 року в сумі 410880 грн; за серпень 2012 року в сумі 51275 грн; за вересень 2012 року в сумі 102228 грн; за жовтень 2012 року в сумі 100571 грн; за листопад 2012 року в сумі 173856 грн; за грудень 2012 року в сумі 131185 грн; за січень 2013 року в сумі 116273 грн; за лютий 2013 року в сумі 104359 грн; за березень 2013 року в сумі 55076 грн; за квітень 2013 року в сумі 82872 грн; за травень 2013 року в сумі 62593 грн; за червень 2013 року в сумі 66132 грн; за липень 2013 року в сумі 97301 грн; за серпень 2013 року в сумі 51522 грн; за вересень 2013 року в сумі 96977 грн; за жовтень 2013 року в сумі 132097 грн; за листопад 2013 року в сумі 112629 грн, за грудень 2013 року в сумі 115802 грн;

3. підпункту 176.2. «а» пункту 176.2 статті 176 ПК України, внаслідок чого перевіркою донараховано податку на доходи фізичних осіб в розмірі 1125 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем 12 грудня 2014 року були прийняті податкові повідомлення рішення:

- № НОМЕР_1, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток на суму 6509409 грн, з яких 4339606 грн за основним платежем та 2169803 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на 3095442 грн, з яких 2063628 грн за основним платежем та 1031814 грн за штрафними (фінансовими) санкціями;

- № 50/17-2, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб найманих працівників на 1687,50 грн, з яких 1125 грн. за основним платежем та 562,50 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (Т.1 а.с. 39-44).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, оскільки позивач не вчиняв порушень податкового законодавства, які викладені у акті перевірки, на підставі якого і прийнято ці податкові повідомлення-рішення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстнції, з огляду на таке.

Як вбачається із матеріалів перевірки, під час її проведення відповідачем, зокрема, встановлено, порушення позивачем підпунктів 14.1.206, 14.1.257 та 14.1.267 пункту 14.1 статті 14, підпункту 135.5.5 пунктів 135.1 та 135.5 статті 135 Податкового кодексу України, а саме на кінець 2013 року залишились неповерненими позивачем грошові кошти в розмірі 4300000 грн. що були ним отримані від СТОВ "Промінь", яке є платником фіксованого сільськогосподарського податку, що визнають сторони.

Відповідно до пункту 135.1 статті 135 Податкового кодексу України, доходи, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 135.5.5 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України, суми поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, що залишаються неповерненими на кінець такого звітного періоду, від осіб, які не є платниками цього податку (в тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із цим Кодексом мають пільги з цього податку, в тому числі право застосовувати ставки податку нижчі, ніж установлені пунктом 151.1 статті 151 цього Кодексу.

26 квітня 2013 року між СТОВ «Промінь» та ПАТ «КомІнвестБанк» було укладено договір кредитної лінії № 02-1/3л-3, на підставі якого сільськогосподарському товариству відкрито кредитну лінію (Т.3 а.с. 30-36).

27 квітня 2013 року між позивачем та СТОВ «Промінь» було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги, за яким позивач отримує 8000000 грн та зобовязується їх повернути в строк визначений договором (Т.3 а.с. 37-38).

На підставі листа АТ «КомІнвестБанк» № 02-6/3-190/1 від 30 квітня 2013 року, між СТОВ «Промінь» та позивачем укладено договір про переказ боргових зобовязань, у відповідності до якого (пункт 3) переказник (СТОВ) передає, а наступник (позивач) приймає на себе боргові зобовязання та відсотки по них у відповідності до договору кредитної лінії № 02-1/3л-3 від 26 квітня 2013 року. За цим договором Наступник зобовязується замість переказника, зокрема, погасити основну суму кредиту та відсотки за користування кредитом у строки вказані у Договорі кредитної лінії (Т.2 а.с. 115, Т.3 а.с. 39-42).

Договором про взаєморозрахунки від 29 квітня 2013 року (у редакції з врахуванням додаткової угоди № 1 від 30 квітня 2013 року), позивач проводить погашення боргових зобовязань у розмірі 8000000 грн та відсотків за борговими зобовязаннями, які виникли відповідно до договору про переказ боргових зобовязань від 30 квітня 2013 року, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок товариства (Т.3 а.с. 40-41).

У свою чергу СТОВ «Промінь», зобовязується перераховувати вказані кошти на рахунок АТ «КомІнвестБанк» та надавати підприємству підтвердження такого перерахунку.

У матеріалах справи міститься додаткова угода до договору про взаєморозрахунки від 30 квітня 2013 року, якою сторони визначили, що заборгованість позивача за договором про надання фінансової допомоги від 27 квітня 2013 року становить 0,0 грн; заборгованість сільськогосподарського товариства за договором про переказ боргових зобовязань від 27 квітня 2013 року становить 0,0; заборгованість позивача перед АТ «КомІнвестБанк» складається з суми основного боргу та суми відсотків за користування кредитом (Т.3 а.с. 41).

Таким чином спростовується висновок відповідача про наявність на кінець 2013 року за договором про надання фінансової допомоги від 27 квітня 2013 року заборгованості позивача перед СТОВ «Промінь».

Щодо збільшення нарахувань податковим органом податку на прибуток підприємств податку на додану вартість за наслідками укладених маркетингових договорів, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідач у акті перевірки вказує, що за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року (період за який здійснювалась перевірка), позивачем включено до складу витрат на збут, вартість придбаних маркетингових послуг від ТОВ «Ніан», ТОВ «Луг Алкотрейд» та ТОВ «М МІК Трейдінг» без документального підтвердження та не повязаних з веденням господарської діяльності на загальну суму 10318138 грн.

До таких висновків відповідач дійшов на підставі того, що в актах виконаних робіт «стисло» відображено виконання предмету Договору без зазначення конкретних дій щодо його виконання, а саме: обсягу замовлених маркетингових досліджень, їх форми викладення (письмові результати маркетингового дослідження), тобто ознак, які б могли свідчити про реальність здійснення таких досліджень, не конкретизовано зміст наданих послуг в натуральному та вартісному виразі, акти не містять інформації про фактично понесені виконавцем витрати на здійснення цих послуг; не надано відомостей підтвердження реально отриманих маркетингових послуг та їх звязок з господарською діяльністю позивача.

Судом встановлено, що основними видами діяльності позивача за період, що перевірявся, є виробництво дистильованих алкогольних напоїв та оптова торгівля напоями.

Між позивачем та вказаними вище контрагентами було укладено договори про проведення маркетингових досліджень відповідно до яких, Виконавці зобовязуються надати Замовнику (позивачеві) за плату маркетингові послуги за напрямами визначеному в договорі, а замовник зобовязується прийняти виконану роботу та оплатити її (Т.3 а.с. 102-104, Т.7 а.с. 118-124, Т.8 а.с. 133-139).

Цими договорами встановлено наступні напрямки маркетингових досліджень: визначення можливостей та перспектив ведення комерційних операцій щодо обєкта маркетингових досліджень на території відносно якої проводиться маркетингові дослідження; вивчення та аналіз споживчого попиту на продукцію; узагальнення відомостей про потенційних споживачів; стимулювання збуту продукції; підготовка продукції до продажу, контроль за зовнішнім виглядом коньячної продукції; організація та управління руху продукції до споживача; вивчення можливостей, доцільності та ефективності проведення рекламних кампаній; організація презентацій з метою ознайомлення споживачів з новими видами продукції; інтенсивне просування продажу продукції у роздрібній торгівлі; послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію; дотримання погодженого із Замовником асортименту продукції у мережах продажу; вивчення цінової політики, попиту на бренди конкурентів, вивчення позиції продукції по відношенню до іншої аналогічної на споживчому ринку; інші умови маркетингових досліджень визначені сторонами.

Відповідно до підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобовязань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно підпункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до підпункту 138.10.3 «г» пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування, включаються витрати на збут, зокрема, витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів.

Відповідно до підпункту 14.1.108 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, маркетингові послуги (маркетинг) - послуги, що забезпечують функціонування діяльності платника податків у сфері вивчання ринку, стимулювання збуту продукції (робіт, послуг), політики цін, організації та управлінні руху продукції (робіт, послуг) до споживача та післяпродажного обслуговування споживача в межах господарської діяльності такого платника податків. До маркетингових послуг належать, у тому числі, послуги з розміщення продукції платника податку в місцях продажу, послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту, внесення продукції (робіт, послуг) платника податку до інформаційних баз продажу, послуги зі збору та розповсюдження інформації про продукцію (роботи, послуги).

Пунктом 198 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу./

Судом встановлено, що в підписаних між сторонами актах здачіприймання виконаних робіт та наданих послуг вказані наступні реквізити: назва документу; дата та місце складання; найменування сторін та прізвища, імя та по батькові осіб, що підписали акт; зміст операції: послуги з вивчення, дослідження та аналізу споживчого попиту на коньяки України ТМ «Тиса», визначення можливостей та перспектив ведення комерційних операцій на території різних областей та збільшення закупівель продукції шляхом розширення бази клієнтів; послуги, що сприяють інтенсивному просуванню у роздрібній торгівлі (вдале розміщення товарів у торговому залі, оригінальне оформлення прилавків та вітрин; підготовка продукції до продажу (розпакування Товару, контроль за зовнішнім виглядом Товару), розширення асортименту продукції у мережах продажу; інформування покупців, які перебувають у торгівельних точках, про Товар, що випускається з використанням торгової марки «Замовника», ознайомлення споживачів з новими видами продукції, ТМ «Тиса», вивчення можливостей, доцільності та ефективності проведення рекламних акцій та презентацій; вивчення цінової політики, попиту на бренди конкурентів, визначення позиції продукту щодо аналогічних або схожих продуктів конкурентів, загальна характеристика умов роботи конкурентів; зазначення періоду та загальної вартості виконаних робіт з ПДВ. Звіти про надані підприємству маркетингові послуги містять таку інформацію: зміст досліджень споживчого попиту на коньяки ТМ «Тиса» на територіях різних областей; інформація про замовлення та реалізацію продукції ТМ «Тиса»; визначення часток продажу продукції позивача по регіонам та каналам збуту; інформація про проведені презентацій із зазначенням торгових закладів; фотоматеріали по викладенню та презентації продукції ТМ «Тиса»; звіт про видання інформаційних матеріалів (прейскурантів, каталогів, брошур, альбомів, листівок; звіт про асортиментне вивчення товарів у торгових точках з урахуванням обємів реалізації, тощо. (Т.3 а.с. 100-Т.13 а.с. 64).

Кожна вказана у звіті послуга має вартісний вираз яка зазначена у звіті.

За своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення. Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт приймання-передачі наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції.

Таким чином, спростовується висновок Відповідача про «стислий» зміст первинних документів та відсутність в них інформації необхідної для визначення реальності понесених витрат.

З матеріалів справи вбачається, що маркетингові послуги, які отримано позивачем від контрагентів, повязані з його господарською діяльністю та отриманням доходу, оскільки основними видами діяльності позивача є виробництво дистильованих алкогольних напоїв та оптова торгівля напоями. Окрім того, за період, який перевірявся, підприємство мало позитивне значення обєкта оподаткування (що не ставиться під сумнів відповідачем), тобто діяльність позивача є прибутковою та має на меті отримання доходу.

При цьому, Податковий кодекс України не містить положень, що дозволяють контролюючому органу оцінювати витрати з точки зору їх доцільності, раціональності та ефективності.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що факт виконання договірних зобовязань, підтверджується договорами, актами виконаних робіт (наданих послуг), податковими накладними, звітами та відповідними розрахунковими документами, копії яких наявні в матеріалах справи та досліджені судом (Т.3-Т.13 а.с. 64).

Заперечення позовних вимог відповідачем що стосуються взаємовідносин позивача та ТОВ «Ніан», ТОВ «Луг Алкотрейд» та ТОВ «М МІК Трейдінг» зводяться до того, що позивачем під час проведення перевірки не були надані всі первинні документи, зокрема звіти про надані маркетингові послуги, а тому при судовому розгляді в задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити на підставі пункту 44.6 статті 44 Податкового кодексу України.

Відповідно до даної норми, у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Суд звертає увагу, що запитом № 4075/07-14-22-0-10 від 29 жовтня 2014 року відповідачем витребовувались належним чином завірені копії наступних документів: документи повязані зі списання безнадійної заборгованості в загальній сумі 23842832 грн; документи повязані із включенням до складу витрат маркетингових досліджень отриманих від ТОВ «М МІК Трейдінг», ТОВ «Луг Алкотрейд» та ТОВ «Ніан»; документи повязані з включенням до складу витрат відсотків за користування коштами отриманих від ПП ЛОК «Смерічка», ТОВ ТЦ «Верховина» та СТОВ «Промінь» (Т.1 а.с. 240-244, Т.3 а.с. 8-12). Копії (належним чином засвідчених) документів мали бути надані особам, що проводять перевірку за місцем її проведення.

Вказаний запит відповідача було направлено на адресу позивача засобами поштового звязку 29 жовтня 2014 року та отримано підприємством 03 листопада 2014 року, про що свідчить довідка органу поштового звязку від 11 серпня 2015 року за № 07/13-0812 (Т.3 а.с. 13), тобто вже після завершення податкової перевірки.

Тому, у суду відсутні підстави вважати, що звіти про проведені маркетингові послуги витребовувались контролюючим органом та не були надані такому саме під час проведення перевірки.

Як вбачається із матеріалів справи, факт виконання між сторонами договірних зобовязань по наданню маркетингових послуг ТОВ «Ніан», ТОВ «Луг Алкотрейд» та ТОВ «М МІК Трейдінг», підтверджується договорами та додатками до них; платіжними дорученнями; банківськими виписками; актами приймання-передачі робіт; податковими накладними та звітами про надані послуги (Т.2 а.с. 265-476, Т.3 а.с. 106-248, Т.3 а.с. 100-Т.13 а.с. 64).

Таким чином, спростовуються висновоки відповідача про безпідставність включення до складу витрат з податку на прибуток та податкового кредиту сум податку на додану вартість за наслідками взаємовідносин з приводу виконаних маркетингових досліджень.

Також, проведеною перевіркою встановлено завищення витрати, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року в сумі 7196979 грн..

Відповідно до підпункту 136.1.20 пункту 136.1 статті 136 Податкового кодексу України, до складу доходів, що не враховуються для визначення обєкта оподаткування, відноситься основна сума отриманих кредитів, позик та інших доходів, що визначені нормами розділу III Кодексу, які не враховуються для визначення обєкта оподаткування.

Згідно підпункту 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобовязанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Відповідно до підпункту 138.10.5 пункту 138.5 статті 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат, які враховуються при обчисленні обєкта оподаткування, включаються фінансові витрати, до яких належать витрати на нарахування процентів (за користування кредитами та позиками, за випущеними облігаціями та фінансовою орендою) та інші витрати підприємства в межах норм, встановлених цим Кодексом, пов'язані із запозиченнями (крім фінансових витрат, які включені до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку).

Особливості визначення складу витрат платника податку в разі сплати процентів за борговими зобовязаннями визначені пунктом 141.1 статті 141 Податкового кодексу України. До складу витрат включаються будь-які витрати, повязані з нарахуванням процентів за борговими зобовязаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно по положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у звязку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Судом встановлено, що між ПП ЛОК «Смерічка» та позивачем укладено договір про переказ боргових зобовязань від 15 вересня 2009 року, відповідно до якого позивач став Боржником за договором кредиту за овердрафтом № 02-1/3-о-163-09 від 31 серпня 2009 року на суму 2400000 грн, які зараховуються в рахунок отриманої від Переказника поворотної фінансової допомоги. Згоду Кредитора на переказ боргових зобовязань отримано листом від 15 вересня 2009 року.

ТОВ «Туристичний центр «Верховина» та позивач 28 вересня 2008 року уклали договір про переказ боргових зобовязань, відповідно до якого позивач став Боржником за договором кредиту № 02-5/11 від 22 лютого 2002 року на суму 1950000 грн, які зараховуються в рахунок отриманої від Переказника поворотної фінансової допомоги у сумі 1950000 грн.. Згоду Кредитора на переказ боргових зобовязань отримано листом № 01-16/566 від 26 вересня 2008 року.

Між ТОВ «Туристичний центр «Верховина» та позивачем 02 жовтня 2007 року укладено договір про переказ боргових зобовязань, відповідно до якого позивач став Боржником за договором кредиту № 02-5/11 від 22 лютого 2002 року на суму 1000000 грн, які зараховуються в рахунок отриманої від Переказника поворотної фінансової допомоги у сумі 1000000 грн. Згоду Кредитора на переказ боргових зобовязань отримано листом № 01-16/585 від 02 жовтня 2007 року.

19 листопада 2007 року ТОВ «Туристичний центр «Верховина» та позивач уклали договір про переказ боргових зобовязань, відповідно до якого позивач став Боржником за договором кредиту № 02-5/11 від 22 лютого 2002 року на суму 2000000 грн, які зараховуються в рахунок отриманої від Переказника поворотної фінансової допомоги у сумі 2000000 грн. Згоду Кредитора на переказ боргових зобовязань отримано листом № 01-16/673 від 15 листопада 2007 року.

28 березня 2008 року ТОВ «Туристичний центр «Верховина» та позивач уклали договір про переказ боргових зобовязань, відповідно до якого позивач став Боржником за договором кредиту № 02-5/11 від 22 лютого 2002 року на суму 900000 грн, які зараховуються в рахунок отриманої від Переказника поворотної фінансової допомоги у сумі 900000 грн. Згоду Кредитора на переказ боргових зобовязань отримано листом № 01-16/132 від 26 березня 2008 року.

29 квітня 2013 року СТОВ «Промінь» та позивач уклали договір про переказ боргових зобовязань, відповідно до якого позивач став Боржником за договором кредиту № 02-1/3л-3 від 26 квітня 2013 року на суму 8000000 грн. Згоду Кредитора на переказ боргових зобовязань отримано листом № 02-6/3-190/1 від 30 квітня 2013 року.

Відповідно до статті 520 Цивільного кодексу України, боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.

Оскільки в кожному конкретному вищеописаному випадку, сторонами було узгоджено заміну Позичальника (Кредитоодержувача) із Кредитором (Банком), то відсутні підстави вважати, що позивач сплачував відсотки за користування кредитними коштами не на користь фінансової установи, а саме АТ «КомІнвестБанк».

Крім того, в матеріалах справи містяться типові договори про проведення взаєморозрахунків між Переказниками та Наступником за кредитними договорами, відповідно до умов яких позивач проводить погашення боргових зобовязань та відсотків за борговими зобовязаннями шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Переказників. У свою чергу Переказники, зобовязуються перераховувати вказані кошти на рахунок АТ «КомІнвестБанк» та надавати підприємству підтвердження такого перерахунку.

Також необхідно зазначити, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На момент проведення перевірки, жоден із зазначених договорів не визнаний у судовому порядку недійсним, а в акті перевірки відсутні відповідні висновки, які б свідчили про невідповідність цих правочинів закону.

Дотримання вказаного способу перерахунку грошових коштів підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями та реєстрами розрахунків по боргових зобовязанням між Переказниками та Наступником, що не спростовується Відповідачем.

Крім того, правовідносини між позивачем та ПП ЛОК «Смерічка» й ТОВ «Туристичний центр «Верховина» з приводу переказу боргових зобовязань вже неодноразово були предметом перевірок податкових органів та судових розглядів, в ході яких не було встановлено порушень норм податкового законодавства по цим взаємовідносинам (акт перевірки Ужгородської МДПІ № 484/22-0/00412122 від 09 липня 2012 року, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 04 травня 2005 року, постанова Львівського апеляційного господарського суду від 07 червня 2005 року) (Т.2 а.с. 250-262, Т.13 а.с. 99-169).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність включення позивачем до складу витрат сплачених відсотків за користування кредитними коштами на користь АТ «КомІнвестБанк» за період з 01 квітня 2012 року по 31 грудня 2013 року в сумі 7196979 грн.

Щодо безпідставного віднесення позивачем до складу інших витрат Декларації з податку на прибуток підприємств за 2013 рік витрат повязаних з врегулюванням сумнівної (безнадійної) заборгованості в загальній сумі 178060 грн.

Під час перевірки відповідач встановив порушення позивачем підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1 та 44.3 статті 44 ПК України, оскільки вважає, що позивачем безпідставно віднесено до складу інших витрат Декларації з податку на прибуток підприємств за 2013 рік витрати, що повязані з врегулюванням сумнівної (безнадійної) заборгованості в загальній сумі 178060 грн.

Цю обставину відповідач обґрунтовує тим, що на момент створення резерву сумнівної заборгованості (01 жовтня 2013 року) заборгованість Рахівської реалізаційної бази у сумі 15000 грн та АВТФ «Промагро» у сумі 163060,49 грн не є сумнівною, а відповідала поняттю безнадійного боргу, оскільки зазначені контрагенти ліквідовані.

Однак такий висновок спростовується абзацом «г» пп. 138.10.6 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України де зазначено, що у складі інших витрат звичайної діяльності (крім фінансових витрат), не повязані безпосередньо з виробництвом та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, враховуються, зокрема, витрати на створення резерву сумнівної заборгованості, які визнаються витратами з метою оподаткування в сумі безнадійної дебіторської заборгованості з урахуванням підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Визначення та ознаки безнадійної заборгованості наведені у підпункті 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Порядок розрахунку і створення резерву сумнівних боргів викладено в 8 та 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Мінфіну України від 08 жовтня 1999 року.

Так, цим Положення визначено (пункти 8-11), що величина резерву сумнівних боргів визначається за одним із методів: застосування абсолютної суми сумнівної заборгованості; застосування коефіцієнта сумнівності. За методом застосування абсолютної суми сумнівної заборгованості величина резерву визначається на підставі аналізу платоспроможності окремих дебіторів. За методом застосування коефіцієнта сумнівності величина резерву розраховується множенням суми залишку дебіторської заборгованості на початок періоду на коефіцієнт сумнівності. Коефіцієнт сумнівності може розраховуватися такими способами: визначення питомої ваги безнадійних боргів у чистому доході; класифікації дебіторської заборгованості за строками непогашення; визначення середньої питомої ваги списаної протягом періоду дебіторської заборгованості у сумі дебіторської заборгованості на початок відповідного періоду за попередні 3-5 років. Визначена на основі класифікації дебіторської заборгованості величина сумнівних боргів на дату балансу становить залишок резерву сумнівних боргів на ту саму дату. Залишок резерву сумнівних боргів на дату балансу не може бути більшим, ніж сума дебіторської заборгованості на ту саму дату. Класифікація дебіторської заборгованості здійснюється групуванням дебіторської заборгованості за строками її непогашення із встановленням коефіцієнта сумнівності для кожної групи. Коефіцієнт сумнівності встановлюється підприємством, виходячи з фактичної суми безнадійної дебіторської заборгованості за попередні звітні періоди. Коефіцієнт сумнівності, як правило, зростає зі збільшенням строків непогашення дебіторської заборгованості. Величина резерву сумнівних боргів визначається як сума добутків поточної дебіторської заборгованості відповідної групи та коефіцієнта сумнівності відповідної групи (приклад визначення величини резерву сумнівних боргів наведено в додатку до цього Положення (стандарту). Нарахування суми резерву сумнівних боргів за звітний період відображається у звіті про фінансові результати у складі інших операційних витрат. Виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість списується з активів на інші операційні витрати.

Між тим, у рядку 06.4.35 додатку ІВ до рядку 06.4. Податкової декларації з податку на прибуток підприємства, форма якої затверджена наказом Міністерства фінансів України № 1213 від 28.09.2011, відображаються витрати на створення резерву сумнівної заборгованості в сумі безнадійної дебіторської заборгованості, які на підставі пп. 138.10.6 «г» п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України включаються до складу інших витрат.

Таким чином доводи відповідача про те, що позивачем безпідставно віднесено до складу інших витрат Декларації з податку на прибуток підприємств за 2013 рік витрат повязаних з врегулюванням сумнівної (безнадійної) заборгованості в загальній сумі 178060 грн є безпідставними.

Стосовно встановлення порушення позивачем статті 176 пункту Податкового кодексу України при виплаті нагороди ОСОБА_5Х, то судом встановлено, що на підставі наказу позивача від 17 квітня 2013 року № 47/вк з нагоди 80-річчя гр. ОСОБА_5 останнього нагороджено цінним подарунком на суму 7500 грн (Т.13 а.с. 74).

Згідно Наказу ДПА України від 24 грудня 2010 року № 1020 «Про затвердження форми Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1ДФ) та Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку» (чинного на момент виплати винагороди), податковий розрахунок подається окремо за кожний квартал (податковий період) протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного кварталу. Окремий податковий розрахунок за календарний рік не подається.

Якщо останній день строку подання податкового розрахунку припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем строку вважається операційний (банківський) день, що настає за вихідним або святковим днем.

Відповідно до поданого відповідачем розрахунку форми 1-ДФ за 2 квартал 2013 року, позивачем утримана сума податку з ОСОБА_5 (ідентифікаційний код НОМЕР_3) у розмірі 1125 грн (Т.13 а.с. 76-79, 189-192).

На підставі видаткового касового ордеру № 137 від 18 квітня 2013 року ОСОБА_5 було видано лише 6375 грн, тобто за виключенням суми податку, а не 7500 грн, як вказано в акті перевірки (Т.13 а.с. 75).

Сплата податку на доходи фізичних осіб саме податковим агентом підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними дорученнями за 2 квартал 2013 року (Т. 13 а.с. 172-188).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що викладені у акті перевірки порушення податкового законодавства не відповідають фактичним обставинам справи, а тому оскаржені податкові повідомлення-рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Ужгородської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 26 серпня 2015 року у справі № 807/780/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_6

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 21.12.2015.