Справа № 808/5104/14
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2015 рокусправа № 808/5104/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Пологівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року

у справі № 808/5104/14

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Пологівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області

про скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги про сплату боргу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся у Запорізький окружний адміністративний суд з позовом до Пологівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про скасування податкових повідомлень-рішень від 31 липня 2014 року №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 21308,79 грн., №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18941,03 грн.; рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 2408,04 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в розмірі 29211,28 грн.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Пологівська обєднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Запорізькій області подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Пологівською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Запорізькій області проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01 червня 2011 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт від 15 липня 2014 року №937/1701/НОМЕР_1.

Перевіркою встановлено порушення пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку з доходів фізичних осіб, який необхідно сплатити до бюджету в розмірі 12166,35 грн.; пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України та Порядку ведення книги обліку доходів та витрат, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24 грудня 2010 року №1025; пункту 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загально обовязкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження сум єдиного внеску на загальне обовязкове державне соціальне страхування в розмірі 28144,82 грн.; пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість в розмірі 14205,86 грн.

На підставі акту перевірки від 15 липня 2014 року, з урахуванням результатів розгляду заперечень до акту перевірки, податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 31 липня 2014 року №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 21308,79 грн., в тому числі 14205,86 грн. за основним платежем та 7102,93 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 18941,03 грн., в тому числі 12627,35 грн. за основним платежем та 6313,68 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 2408,04 грн.; вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в розмірі 29211,28 грн.

Судом встановлено, що податковий орган безпідставно дійшов висновку в акті перевірки про заниження позивачем в 2011-2012 роках сум доходу внаслідок не включення до доходів в повному обсязі доходу від надання транспортних послуг (розбіжності в сумі доходів в додатку 5 до декларації за 2011-2012 роки).

Відповідно до пункту 86.10 статті 86 Податкового кодексу України, в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобовязань платника. Тобто, в ході перевірки перевіряючі мають визначити правильний обєкт оподаткування.

В матеріалах справи містяться копії декларацій про майновий стан та доходи за 2011 рік та 2012 рік, виписки банку про рух коштів по банківському рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2011-2012 роки та книги обліку доходів та витрат, з яких убачається, що відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи позивача за 2011 рік сума доходу задекларована підприємцем становить 178 229,00 грн. та в книзі обліку доходів і витрат.

Відповідно до даних виписок банку сума коштів з податку на додану вартість, яка надійшла в 2011 році на розрахунковий рахунок становить 212311,70 грн. Сума доходу без податку на додану вартість становить 176926,50 грн. Таким чином, задекларована позивачем сума доходу за 2011 рік перевищує суму надходження коштів на розрахунковий рахунок приватного підприємця на 1302,50 грн.

Отже, заявлене в акті заниження суми доходу у фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2011 рік не відповідає дійсності.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований як приватний підприємець 03 серпня 2004 року. В 2011 році ним здійснювалась підприємницька діяльність повний календарний рік, що підтверджується первинними документами та даними обліку (книга доходів та витрат).

Позивачем до податкового органу була подана декларація про суму доходів за 2011 рік, яка містить податкові зобовязання з податку на доходи фізичних осіб розраховані за результатами діяльності звітного періоду 2011 рік, без окремого виділення суми доходу (податку) за шість останніх місяців року (3, 4 квартал).

Пунктом 54.1. статті 54 Податкового кодексу України встановлено, що крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобовязання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом.

Відповідно до пункту 177.5 статті 177 Податкового кодексу України, фізичні особи-підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи. Остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником самостійно згідно з даними, зазначеними в річній податковій декларації, з урахуванням сплаченого ним протягом року податку на доходи фізичних осіб та збору за провадження деяких видів підприємницької діяльності на підставі документального підтвердження факту їх сплати.

Згідно з пунктом 3 Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 07 листопада 2011 року №1395 (зі змінами і доповненнями та чинним на дату подання декларації) передбачено, що в розділі III декларації «Доходи, отримані фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності» відображається остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб-підприємців, отриманих від провадження господарської діяльності, який здійснюється згідно даних Додатку 5 до декларації.

Відповідно до пунктів 5.1, 5.2, 5.3, 5.4 Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи, у рядку 08 (Додатку №5) вказується сума загального річного оподатковуваного доходу, що дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року. У рядку 09 вказується загальна сума податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб, яка розраховується як сума значень рядка 01 колонки 5, рядка 03.01 та рядка 07 декларації. У рядку 10 вказується сума самостійно сплаченого до бюджету податку на доходи, отримані платником податку протягом звітного податкового року, станом на дату подання декларації. У рядку 11 вказується сума податку, на яку платник податку має право зменшити суму річного податкового зобовязання у звязку з використанням права на податкову знижку згідно із статтею 166 розділу IV Кодексу.

З аналізу зазначених норм чинного законодавства можна дійти висновку, що Податковий кодекс та порядок подання декларації для підприємця, який здійснює діяльність повний календарний рік, визначає обовязок розрахувати податок на доходи фізичних осіб, виключно за результатами календарного року. Тому, перевірці підлягає виключно задекларована річна сума податку, оскільки визначити окремо суму доходу за місяць або частину року є не можливим та суперечить порядку нарахування податку.

Судом встановлено, що відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за 2012 рік сума доходу задекларована підприємцем становить 177295,00 грн., яка також відображена в книзі обліку доходів і витрат.

Відповідно до даних виписок банку сума коштів з податку на додану вартість, яка надійшла в 2012 році на розрахунковий рахунок становить 215656,42 грн. Сума доходу без податку на додану вартість становить 179713,68 грн. Таким чином, всупереч висновку податкового органу, заниження задекларованої суми доходу за 2012 рік у позивача складає 2418,68 грн., а не 5332,10 грн., які стали підставою визначення податкових зобовязань.

При цьому, судом встановлено, що податковим органом, в порушення пункту 86.10 статті 86 Податкового кодексу України, безпідставно не враховано при визначенні оподатковуваного доходу 10131,17 грн. витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату і 6314,55 грн. витрат повязаних з придбанням товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції.

Так, в поданій позивачем декларації за 2012 рік (Додаток №5) задекларовані витрати в сумі 160402,00 грн. В тому числі, вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції 133500,00 грн., витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату 26902,00 грн.

В той же час, згідно даних книги доходів та витрат та первинних документів, витрати фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 повязані з придбанням товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції становлять 139814,55 грн.; на оплату праці та нарахування на заробітну плату 37033,17 грн.

Отже, загальна сума витрат за 2012 рік становить 176847,72 грн., що на 15322,72 грн. менше ніж задекларовано позивачем та прийнято податковим органом для розрахунку податкових зобовязань.

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що обєктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, повязаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до пунктів 1, 5 Порядку ведення ОСОБА_2 обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 24 грудня 2010 року №1025 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобовязані вести ОСОБА_2 обліку доходів і витрат, у якій щоденно на підставі первинних документів здійснюються записи про операції, що відбулися у звітному (податковому) періоді. ОСОБА_2 використовуються самозайнятою особою для заповнення податкової декларації за звітний податковий період (рік).

Судом встановлено, що витрати, відповідно до вище зазначених вимог, відображені в книзі обліку доходів і витрат від 17 лютого 2011 року №110 та підтвердженні первинними документами.

Разом з тим, судом установлено, що підставою для донарахування податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 14717,84 грн., єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування в розмірі 21221,72 грн., податку на додану вартість в розмірі 21308,79 грн., стали висновки податкового органу про завищення позивачем витрат та податкового кредиту по господарських операціях з придбання шин для вантажного автомобіля у 2012-2013 роках.

Статтею 36 Закону України «Про дорожній рух» на власників транспортних засобів або осіб, які їх експлуатують, покладено обовязок забезпечувати своєчасне та в повному обсязі проведення робіт з їх технічного обслуговування та ремонту згідно з нормативами, установленими виробниками відповідних транспортних засобів.

Відповідно до пункту 31.1 Правил дорожнього руху, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.

Забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності вимогам вказаним в пункті 31.4 Правил дорожнього руху, зокрема: а) шини легкових автомобілів та вантажних автомобілів з дозволеною максимальною масою до 3,5 т мають залишкову висоту малюнка протектора менше 1,6 мм, вантажних автомобілів з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т - 1,0 мм, автобусів - 2,0 мм, мотоциклів і мопедів - 0,8 мм. Для причепів установлюються норми залишкової висоти малюнка протектора шин, аналогічні нормам для шин автомобілів-тягачів; б) шини мають місцеві пошкодження (порізи, розриви тощо), що оголюють корд, а також розшарування каркаса, відшарування протектора і боковини; в) шини за розміром або допустимим навантаженням не відповідають моделі транспортного засобу.

Таким чином, законодавством встановлено обовязкові вимоги для заміни автошин, що не відповідають технічним вимогам або мають технічні пошкодження, при цьому жодним чином не ставиться у залежність від її пробігу.

Також слід зазначити, що відповідно до пункту 3.1 Експлуатаційних норм середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі, затверджених наказом Міністерства транспорту та звязку України від 20 травня 2006 рок №488, норми середнього ресурсу нових пневматичних шин використовують у випадках, коли: планують і прогнозують економічну діяльність підприємств та організацій; розробляють тарифи на перевезення; розробляють бізнес-плани; оцінюють КТЗ як майно; визначають підстави для списання зношених пневматичних шин; прогнозують експлуатаційну безпечність КТЗ; прогнозують або оцінюють забруднення довкілля дрібнодисперсними продуктами зношення пневматичних шин на дорогах; контролюють раціональність використання експлуатаційних ресурсів; прогнозують обсяги утилізації зношених пневматичних шин.

Тобто, затверджені норми середнього ресурсу нових пневматичних шин, не передбачають їх застосування для визначення податкових зобовязань платників податків.

Окрім того, Експлуатаційні норми є рекомендованими і містять середньостатистичну величину середнього ресурсу нової пневматичної шини для визначених умов безпечної експлуатації відповідно до граничної висоти рисунка протектора, установленої законодавством України.

Отже, в основу норм покладено статистичні дослідження середнього ресурсу пневматичних шин по їх фактичному пробігу до списання в нормальних умовах експлуатації. Але існують фактори, що впливають на строки експлуатації, наприклад дорожньо-кліматичні умови.

Так, пунктом 3.2 Експлуатаційних норм середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі встановлено, що норми застосовують для списання пневматичних шин, якщо фактичний пробіг пневматичних шин досягає установлених норм. Проте це не обовязкова й не єдина умова для списання. У разі виявлення експлуатаційних чи виробничих дефектів, з якими пневматичні шини не допускають до експлуатації з огляду на небезпечність їхнього технічного стану або не ремонтують через неприйнятні витрати, шини списують на підставі акта, складеного за вимогами чинних правил експлуатації шин, незалежно від того, чи відповідає їхній фактичний ресурс Нормам.

Судом встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність з надання транспортних послуг, використовуючи власний автомобільний транспорт.

Транспортні засоби придбані позивачем, використовувалися раніше та мали значний пробіг і відповідно зношені шини, що зокрема зафіксовано в Актах приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів Ф №ОЗ-1 та первинних документах на придбання транспортних засобів.

Також, у матеріалах справи наявні належним чином завірені копії документів первинного обліку основних засобів, а також копії дефектних актів про стан шин на момент їхньої заміни, актів списання.

За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив, що посилання відповідача на відсутність у позивача карток обліку використання автомобільних покришок (шин) є безпідставними, оскільки зі змісту Експлуатаційних норм вбачається, що такі картки підтверджують право платника податків на списання шини пневматичної, а не право платника податків на віднесення до складу витрат та податкового кредиту вартості придбаних шин.

Пунктом 138.1 статті 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати операційної діяльності, визначаються, зокрема, згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України до складу витрат відносяться зокрема: витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона); витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, повязаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона).

Таким чином, витрати на технічне обслуговування та утримання автомобіля відносяться до загальновиробничих витрат, як інші витрати на утримання і експлуатацію основних засобів.

Згідно з пунктом 3.19 Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 30 березня 1998 року №102, операції щодо заміни на ДТЗ шин та акумуляторних батарей не належать до реконструкції, модернізації, технічного переозброєння та інших видів поліпшення ДТЗ.

Оскільки, фактична заміна шин не є ремонтом транспортного засобу, такий вид витрат не підлягає амортизації, а придбання підприємством шин для заміни старих є витратами на утримання автомобіля.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

З наведеного убачається, що необхідною умовою формування податкового кредиту у разі придбання товарів є їх використання в межах господарської діяльності. Тобто позивач, для формування податкового кредиту з податку на додану вартість з вартості придбаних останнім шин повинен підтвердити використання даного товару в своїй господарській діяльності.

Судом встановлено, що у позивача наявні первинні документи, які підтверджують правомірність формування витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість, а саме: документи щодо придбання автомобілів та причепів, копії дефектних актів про стан шин на момент їхньої заміни, акти списання, акти здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг), видаткові накладні, рахунки-фактури, податкові накладні.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності застосування штрафної санкції в розмірі 50 % з огляду на наступне.

Пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України встановлено, що у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобовязання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або відємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобовязання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобовязання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобовязання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При цьому слід зазначити, що повторним порушенням для цілей розуміння цієї статті є нарахування податкових зобовязань за порушення податкового законодавства, які мали місце з 1 січня 2011 року. Нарахування податкових зобовязань при проведенні перевірок після 01 січня 2011 року за порушення, здійснені до 01 січня 2011 року, не враховуються при визначенні повторності правопорушення.

Податковий кодекс України набрав чинності з 01 січня 2011р., Тобто, повторність застосовується тільки при наявності двох або більше порушень вчинених платником податків після 01 січня 2011року.

З матеріалів справи убачається, що остання перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, проводилась податковим органом 22 березня 2011 року, за період з 01 липня 2008 року по 31 грудня 2010 року, тобто до вступу в силу Податкового кодексу України.

Таким чином, податкові зобовязання позивача за період з 01 січня 2011 року на момент вчинення спірної перевірки не перевірялися та, відповідно, податкові зобовязання за вказаний період не донараховувалися.

Отже, донарахування на підставі акту перевірки від 15 липня 2014 року не є повторними в розумінні статті 123 Податкового кодексу України, у звязку з чим податковий орган не мав права на застосування штрафу в розмір 50 % від суми донарахованих зобовязань з податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків щодо задоволення позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, судом першої інстанції повно встановлені обставини справи та надана правильна юридична оцінка, у звязку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Пологівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Запорізькій області залишити без задоволення.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий: І.Ю. Богданенко

Суддя: С.А. Уханенко

Суддя: Ю.М. Дадим