Справа № 815/107/13-а
Суддя: Костенко М.І.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2015 р. м. Київ К/800/30851/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя Костенко М.І. - головуючий, судді Бухтіярова І.О., Приходько І.В.,

розглянув у письмовому провадженні касаційну скаргу державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - Інспекція)

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015

у справі № 815/107/13-а

за позовом приватного підприємства "ЕФФЕКТ" (далі - Підприємство)

до Інспекції

про скасування податкових повідомлень-рішень.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий адміністративний суд України

ВСТАНОВИВ:

Позов (з урахуванням подальшого уточнення до нього) подано про скасування податкових повідомлень-рішень: від 12.12.2012 № , за яким Підприємству визначено грошове зобов'язання з ПДВ у сумі 823 635 грн. за основним платежем та 205 909 грн. за штрафними санкціями; від 12.12.2012 № про збільшення платникові грошового зобов'язання з податку на прибуток на 949 659 грн. за основним платежем та на 237415 грн. за штрафними санкціями, та від 12.12.2012 № , згідно з яким позивачеві нараховано грошове зобов'язання з податку з доходів найманих працівників у сумі 14644,85 грн. за основним платежем та 4171,21 грн. за штрафними санкціями.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2013 у позові відмовлено з тих мотивів, що такі обставини у сукупності, як відсутність у задекларованого постачальника (приватного підприємства «Одеська будівельна компанія») об'єктивної можливості виконати підрядні роботи в силу браку матеріальних, недостатність поданих Підприємством первинних документів для встановлення дійсного руху активів між учасниками задекларованих поставок та підписання цих документів від імені постачальника номінальним керівником виключають обґрунтованість податкової вигоди, на яку претендує позивач за цими операціями.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 назване рішення суду першої інстанції скасовано; позов задоволено частково; податкове повідомлення-рішення від 12.12.2012 № скасовано в частині збільшення Підприємству грошового зобов'язання з ПДВ на 949 659 грн., а податкове повідомлення-рішення від 12.12.2012 № - в частині збільшення платникові грошового зобов'язання з податку на прибуток на 1 187 704 грн.; в решті позову відмовлено.

У прийнятті цієї постанови апеляційний суд виходив, зокрема, з того, що подані платником первинні документи підтверджують фактичне виконання спірних операцій, тоді як Інспекцією не доведено належними доказами недобросовісності Підприємства у сфері оподаткування.

Законність ухвалених у справі судових актів перевіряється у порядку глави 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у зв'язку з касаційною скаргою Інспекції, в якій вона просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної та залишити в силі рішення Одеського окружного адміністративного суду зі спору.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків судів наявним у матеріалах справи доказам, правильність застосування судами норм матеріального права та дотримання ними процесуальних норм, обговоривши доводи касаційної скарги, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне задовольнити розглядувані касаційні вимоги з урахуванням з такого.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді справи встановлено, що оспорювані податкові повідомлення-рішення були прийняті Інспекцією за наслідками проведення позапланової виїзної перевірки Підприємства з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 по 30.09.2012, оформленої актом від 30.11.2012 № 1579/22/33803233.

Підставою для оспорюваних донарахувань з ПДВ та з податку на прибуток слугував висновок податкового органу про те, що господарські операції з поставки приватним підприємством «Одеська будівельна компанія» підрядних робіт позивачеві не здійснювалися, подані платником первинні документи на підтвердження виконання цих операцій містять недостовірні відомості та представлені платником з метою одержання необґрунтованої податкової вигоди, дії платника спрямовані на штучне створення документального підтвердження факту виконання взаємних зобов'язань між господарюючими суб'єктами, перелічені постачальники залучені до взаємовідносин з позивачем виключно з метою декларування у податковому обліку витрат (у тому числі й по сплаті ПДВ).

На обґрунтування цього висновку Інспекція посилається на обставини, установлені у ході проведення контрольно-перевірочних заходів відносно названого контрагента, а саме: його неперебування за місцезнаходженням, відсутність у нього матеріальних та трудових ресурсів для провадження господарської діяльності та виконання розглядуваних операцій, факт реєстрації цього контрагента на підставну особу (ОСОБА_1), який заперечує свою причетність до фінансово-економічної діяльності очолюваного ним суб'єкта господарювання та підписання від його імені первинних документів.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За змістом пункту 198.3 цієї ж статті ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В силу вимог пункту 198.6 статті 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з класифікацією витрат, наведеною у статті 138 ПК, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг належить до витрат операційної діяльності, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування та визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2).

Наведені норми ПК (які за змістом відповідають положенням підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», що визначали порядок формування податкового кредиту до 01.01.2011, та підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», які до 01.04.2011 визначали умови врахування витрат у податковому обліку) свідчать на користь висновку про те, що податкові наслідки у вигляді формування витрат та податкового кредиту з ПДВ у податковому обліку є правомірними лише у випадку реального виконання господарської операції та її підтвердження належними первинними документами, що відповідають критерію повноти та достовірності представлення інформації про юридичний факт.

У справі, що переглядається, аналізуючи правовідносини позивача зі спірними контрагентами, суд апеляційної інстанції визнав достатнім підтвердженням реальності виконання операцій з поставки приватним підприємством «Одеська будівельна компанія» позивачеві робіт з капітального ремонту дорожнього покриття подані Підприємством договори, акти приймання виконаних будівельних робіт, відомості ресурсів, довідки про вартість виконаних робіт, податкові накладні.

У той же час суд першої інстанції не визнав наведені документи належним документальним підтвердженням фактичного виконання цих робіт саме заявленим постачальником, з огляду, зокрема, на подані відповідачем пояснення директора цього підприємства, який заперечив свою участь у веденні господарської діяльності, складанні та підписанні таких документів.

При цьому суд цілком об'єктивно врахував, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційної особи контрагента не було постановлено вироку, не може спростовувати достовірність пояснень відносно характеру укладених угод і порядку оформлення їх виконання.

Наведене цілком відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в його постанові від 03.11.2015 у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Нафтогазвидобування» до Міжрегіонального головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

Апеляційним судом не спростовано й висновки суду першої інстанції щодо відсутності у приватного підприємства «Одеська будівельна компанія» об'єктивної можливості виконати ці роботи в силу відсутності матеріальних та трудових ресурсів. Так, апеляційний суд не встановив, якими силами та засобами виконувалися спірні роботи, хто виступав їх конкретним виконавцем, не з'ясував фактичної присутності найманих або залучених за цивільно-правовими договорами працівників приватного підприємства «Одеська будівельна компанія» на об'єктах при виконанні цих робіт.

Таким чином, висновки, покладені судом першої інстанції в основу прийняття рішення зі спору, не отримали свого спростування в апеляційному суді, висновок якого про товарність розглядуваних господарських операцій мотивований іншою правовою оцінкою доказів, що були предметом дослідження в суді першої інстанції, без належного мотивування причин цього. Обставин щодо фактичного ходу виконання спірних операцій апеляційним судом не встановлено, фактів реальності приватного підприємства «Одеська будівельна компанія» як суб'єкта господарювання не виявлено.

Втім не може бути визнана об'єктивною оцінка обставин справи, при якій змістовно тотожні обставини отримують діаметрально протилежне тлумачення, без зазначення причин для цього.

В силу статті 226 КАС суд касаційної інстанції вправі скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог постанова суду апеляційної інстанції не оскаржується, у зв'язку з чим підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам судів відсутні.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 КАС, Вищий адміністративний суд України

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу державної податкової інспекції у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеській області задовольнити.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015 у справі № 815/107/13-а скасувати.

3. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30.04.2013 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку статей 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: М.І. Костенко
судді:І.О. Бухтіярова
І.В. Приходько