Справа № 815/2273/14
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" грудня 2015 р. м. Київ К/800/51574/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддівТракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 червня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання прийняти рішення,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про зобов'язання прийняти рішення про реєстрацію його неповнолітньої доньки ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року на території України від іноземця, громадянкою України та видати довідку про реєстрацію.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 4 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2014 року, позов задоволено. Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області зареєструвати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, громадянкою України на підставі ч.ч. 4, 8 ст. 7 Закону України «Про громадянство України».

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно свідоцтва про народження, виданного відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 31 серпня 2011 року серія НОМЕР_1, громадянин В'єтнаму ОСОБА_1 є батьком неповнолітньої ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, місце народження якої - Україна, місто Одеса.

Згідно посвідки на постійне проживання НОМЕР_2, виданої матері ОСОБА_2 -ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 року за НОМЕР_3 безстроково, ОСОБА_3 є громадянкою В'єтнаму та приїхала в Україну в 1994 році з В'єтнаму до м. Одеси. Відповідно до посвідки на постійне проживання НОМЕР_4, виданої батьку ОСОБА_2 - ОСОБА_1 29 вересня 2008 року за НОМЕР_5 безстроково, ОСОБА_1 є громадянином В'єтнаму та приїхав в Україну в 1988 році з В'єтнаму до м. Одеси.

12 лютого 2014 року Посольством Соціалістичної Республіки В'єтнам в Україні видано довідку №-14/CNTP, у якій зазначено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, народилася в м. Одеса, громадянства В'єтнаму не має.

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації народжень 27 лютого 2003 року зроблено актовий запис № 6 про народження ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, місце народження - Україна, місто Одеса, батько ОСОБА_1 - громадянин В`єтнаму, мати ОСОБА_3 - громадянка В`єтнаму, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції 31 серпня 2011 року, серія НОМЕР_6.

ОСОБА_1 неодноразово, в тому числі 13 червня 2013 року та 10 січня 2014 року звертався до відповідача із заявами про видачу довідки про реєстрацію його неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, громадянкою України.

Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області листом від 20 червня 2013 року № 1/776-ОП та листом від 4 квітня 2014 року № 5/3-3839 повідомило позивача, що у зв'язку з вилученням прокуратурою Одеської області в рамках провадження по кримінальній справі усіх облікових справ про отримання дозволу на імміграцію та документування посвідками на постійне проживання громадян Республіки В`єтнам, а також журналів обліку видачі посвідок на постійне проживання, немає можливості підтвердити законність та факт видачі громадянину В`єтнаму ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_7, внести відомості до національного паспорту та оформити документи про реєстрацію ОСОБА_2 громадянкою України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підстави для відмови у оформленні набуття громадянства України ОСОБА_2 відсутні.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки судів першої та апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, до того ж, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про громадянство України» громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

Згідно ст. 6 вказаного Закону громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров'я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім'ю або передачі на виховання в сім'ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв'язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Частиною 4 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» передбачено, що особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Частиною 8 цієї ж статті передбачено, що особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відповідно до п. 20 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок), для оформлення набуття громадянства України за народженням особою, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків (ч. 4 ст. 7 Закону України «Про громадянство України»), один з її батьків подає: а) заяву про оформлення набуття особою громадянства України за народженням; б) копію свідоцтва про народження особи; в) копії документів, які підтверджують факт перебування батьків особи у громадянстві іншої держави (інших держав) на момент її народження; г) копії документів, які підтверджують факт проживання на законних підставах батьків особи на території України на момент її народження; д) декларацію про ненабуття особою за народженням громадянства жодного з батьків.

Згідно п. 117 Порядку у разі прийняття щодо особи рішення про встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України або оформлення набуття громадянства України Головне управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі, дипломатичне представництво чи консульська установа України за місцем її проживання реєструють особу громадянином України. Такій особі видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, яка подається нею для одержання документів, що підтверджують громадянство України.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій вищенаведених вимог законодавчих актів не врахували та в порушення вимог ст. 76 КАС України належним чином не перевірили доводів відповідача про те, що позивач, звертаючись до відповідача із заявою про видачу довідки про реєстрацію його неповнолітньої доньки ОСОБА_2 громадянкою України, не надав копій документів, які підтверджують факт проживання його та його дружини на території України на законних підставах на момент народження їх доньки ОСОБА_2, оскільки надані ним посвідки на постійне проживання видані у 2008 році, тобто після народження доньки, та в порушення вимог ч. ч. 1, 2 ст. 86 цього Кодексу, яка передбачає, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, не надали оцінку усім доказам у справі в сукупності та не навели у рішенні мотивів, за яких відхилили ці доводи.

Неналежне дослідження та з'ясування обставин справи призвело до передчасних висновків.

Крім того, зобов'язуючи відповідача зареєструвати ОСОБА_2 громадянкою України на підставі ч. ч. 4, 8 ст. 7 Закону України «Про громадянство України», суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст.ст. 159, 162 КАС України не з'ясував, яке рішення, дії чи бездіяльність відповідача оскаржуються, чи є таким рішенням лист відповідача, що міститься в матеріалах справи. Крім того, суди не врахували, що повноваження щодо встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України належать до компетенції відповідача і суд не може підміняти цей орган або перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, з огляду на викладене та положень Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній при вирішенні справи та ухваленні судового рішення не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача.

Завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення, а тому висновок судів першої та апеляційної інстанцій про зобовязання відповідача зареєтрувати ОСОБА_2 громадянкою України є формою втручання у повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 цього Кодексу підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанцій в силу положень ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 4 червня 2014 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 6 серпня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Тракало

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк