Справа № 816/4251/15
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 р.Справа № 816/4251/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Курило Л.В. , Русанової В.Б.

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

за участю представника позивачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2015р. по справі № 816/4251/15

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_2

до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

про визнання скасованими рішення та вимоги, визнання неправомірними вимоги та рішення,

ВСТАНОВИЛА:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, в якому просила: визнати такими, що скасовані в порядку п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України рішення №/9809 від 05 червня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 943,40 грн. та вимогу від 14 травня 2015 року №Ф-/532; визнати неправомірними вимогу від 14 травня 2015 року №Ф-/532 та рішення №/9809 від 05 червня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 943,40 грн., рішення №/11266 від 24 липня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 157,85 грн.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 р. в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивачка, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції в звязку з ненаданням належної правової оцінки обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 р. та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Податкового кодексу України, КАС України, та не відповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що у квітні травні 2015 року посадовими особами Кременчуцької ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 з дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2014 року, законодавства про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2014 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 14 травня 2015 року №623/16-03-17-01-10/НОМЕР_1, яким зафіксовано порушення, крім іншого, п. 2 ст. 7, п. 11 ст. 8, п. 2 ст. 9 розділ III Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", в результаті чого за період, що перевірявся донараховано суму єдиного соціального внеску у розмірі 59 423,68 гри., в т.ч. по періодах: за 2012 рік у сумі 20 020,69 грн.; за 2013 рік у сумі 23 692,13 грн.; за 2014 рік у сумі 15 710,86 грн.

На підставі розгляду вказаного акту перевірки, Кременчуцькою ОДПІ винесено вимогу від 14 травня 2015 року №Ф-/532, якою визначено суму недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 59423,68 грн.

Із цим рішенням позивач не погодився та оскаржив його в адміністративному порядку до ГУ Міндоходів у Полтавській області та Державної фіскальної служби України.

Рішенням ГУ Міндоходів у Полтавській області про результати розгляду скарги №196/П/16-31-10-04-11 від 30.06.2015 р. скаргу позивача на вимогу про сплату боргу, яка надійшла до відповідача 02.06.2015 р., залишено без задоволення, а вимогу Кременчуцької ОДПІ від 14.05.2015 №Ф-/532 - без змін.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 12.08.2015 №7802/П/99-99-10-01-07-25 залишено без розгляду скаргу позивача на вимогу про сплату боргу у зв'язку з порушенням законодавчо встановленого 10-денного строку для подання повторної скарги.

05.06.2015 заступником начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Полтавській області ОСОБА_3, на підставі п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", винесено рішення №/9809 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів єдиного внеску в розмірі 6 943,40 грн.

За наслідками адміністративного оскарження даного рішення Кременчуцької ОДПІ, рішенням ГУ Міндоходів у Полтавській області про результати розгляду скарги №198/П/16-31-10-04-11 від 17 липня 2015 року скаргу позивача на вказане рішення задоволено частково, скасовано рішення №/9809 від 05 червня 2015 року в частині застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 785,54 грн., в іншій частині рішення Кременчуцької №/9809 від 05 червня 2015 року залишено без змін.

Рішенням Державної фіскальної служби України від 01.09.2015 №8282/П/99-99-10-01-07-25 залишено без розгляду скаргу позивача на рішення №/9809 від 05.06.2015 у зв'язку з порушенням законодавчо встановленого 10-денного строку для подання повторної скарги.

Згідно вищевказаного рішення ГУ Міндоходів у Полтавській області про результати розгляду скарги №198/П/16-31-10-04-11 від 17 липня 2015 року, Кременчуцькою ОДПІ винесено рішення №/11266 від 24 липня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів єдиного внеску в розмірі 6 157,85 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані позивачем рішення обґрунтовані та прийняті на підставі діючого законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до п. 11 ст. 8 вказаного Закону, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України, чистий річний оподатковуваний дохід визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, а саме об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, та пункту 178.3 статті 178 Податкового кодексу України, згідно з яким оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між доходом і документально підтвердженими витратами, необхідними для провадження певного виду незалежної професійної діяльності.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Таким чином, аналіз вищевказаних статей вказує, що розмір сукупного оподатковуваного доходу платника податків залежить від суми витрат, документально підтверджених та пов'язаних з провадженням господарської діяльності такого платника.

Відповідно до п.138.1. ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих витрат на оплату праці.

Відповідно до пп. 138.8.2 п. 138.8. ст. 138 Податкового кодексу України, до складу прямих витрат на оплату праці включаються заробітна плата та інші виплати робітникам, зайнятим у виробництві товарів (виконанні робіт, наданні послуг), які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат.

Підпунктом 138.10.2 п. 138.10. ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством включають витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Відповідно до пп.138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено що витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг включають оплату праці та комісійні винагороди продавцям, торговим агентам та працівникам підрозділів, що забезпечують збут, витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів, пов'язаних зі збутом товарів, виконанням робіт, наданням послуг (оперативна оренда, страхування, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, охорона).

Таким чином, до складу прямих витрат пов'язаних з наданням послуг включаються витрати на оплату комунальних послуг, електроенергії та оплати праці.

Згідно з п. 138.2 ст. 138 цього Кодексу (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, установлених розділом II Кодексу.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з частиною 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до пункту 3 частини 11 статті 25 вказаного Закону орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Частиною 14 статті 25 Закону визначено, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Судовим розглядом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту здійснення відповідних видів господарської діяльності. Зазначено про помилковість віднесення сум витрат на оплату комунальних послуг до витрат за кодом КВЕД 73.20 "дослідження кон'юктури ринку та виявлення громадської думки", оскільки їх потрібно віднести до витрат, що пов'язані із здійсненням господарської діяльності позивача по кодам КВЕД 47.24, 47.25, 47.26, 56.320.

Разом з тим, позивачем не надано документів, які б свідчили про виправлення даних помилок в податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012-2014 роки, в порядку, встановленому Податковим кодексом України.

З огляду на викладене, в ході розгляду справи знайшов підтвердження факт завищення позивачем валових витрат на загальну суму 25687,45 грн., а відтак заниження доходу у вказаному розмірі.

Зі змісту акту перевірки встановлено, що висновок про заниження позивачем суми єдиного соціального внеску на 59423,68 грн. ґрунтується на встановленому порушенні щодо заниження суми чистого оподаткованого доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7 %.

Враховуючи те, що в ході розгляду справи підтверджено встановлений перевіркою факт заниження суми чистого оподаткованого доходу, на який нараховується єдиний внесок, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що суд вимога про сплату боргу (недоїмки) від 14 травня 2015 року №Ф-/532, якою визначено недоїмку в розмірі 59423,68 грн. та рішення №/11266 від 24 липня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 157,85 грн., є законними і обґрунтованими, тому позовні вимоги про визнання їх неправомірними задоволенню не підлягають.

Щодо позовної вимоги про визнання неправомірним рішення №/9809 від 05 червня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 943,40 грн., колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про її необґрунтованість.

Колегія суддів зазначає, що згідно п. 2.1 Порядку розгляду органами доходів і зборів скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого Наказом Міністерства доходів і зборів України від 09 вересня 2013 року № 452, у разі якщо скаржник вважає, що орган доходів і зборів у районі, місті (крім міст Києва та Севастополя), районі у місті, об'єднаний чи спеціалізований, неправильно визначив суму недоїмки або прийняв рішення про накладення штрафу та нарахування пені, що суперечить законодавству про загальнообов'язкове державне соціальне страхування або виходить за межі його компетенції, встановленої законом, він має право оскаржити таке рішення у відповідному головному управлінні Міндоходів в Автономній Республіці Крим, області, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до п.п. 2.2 - 2.3 зазначеного Порядку, скарга на вимоги та на рішення органів доходів і зборів у районах, містах (крім міст Києва та Севастополя), районах у містах, об'єднаних чи спеціалізованих, про нарахування пені та накладення штрафу подається відповідно до головних управлінь Міндоходів в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі в письмовій формі разом з документами, що підтверджують неправильність рішення.

Пунктом 4.4. Порядку встановлено, що орган доходів і зборів при розгляді скарги перевіряє законність і обґрунтованість винесення вимоги або рішення, що оскаржуються, і приймає одне з таких рішень: залишає вимогу або рішення, що оскаржуються, без змін, а скаргу - без задоволення; скасовує в певній частині вимогу або рішення, що оскаржуються, і не задовольняє скаргу в певній частині; скасовує в повному обсязі вимогу або рішення, що оскаржуються, і задовольняє скаргу; направляє скаргу на новий розгляд до відповідного територіального органу доходів і зборів; залишає скаргу без розгляду.

Як встановлено судовим розглядом, за наслідками адміністративного оскарження рішенням ГУ Міндоходів у Полтавській області про результати розгляду скарги №198/П/16-31-10-04-11 від 17 липня 2015 року скаргу позивача задоволено частково, скасовано рішення №/9809 від 05 червня 2015 року в частині застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 785,54 грн., в іншій частині залишено без змін.

Згідно п. 4.5 зазначеного Порядку у разі скасування вимоги або рішення органу доходів і зборів про нарахування пені та накладення штрафу вони вважаються відкликаними з дня прийняття рішення органу доходів і зборів вищого рівня про повне або часткове задоволення скарги, про що зазначається в рішенні відповідного органу доходів і зборів.

Таким чином, рішення Кременчуцької ОДПІ №/9809 від 05 червня 2015 року є відкликаним в силу Закону.

Що стосується позовних вимог про визнання такими, що скасовані в порядку п. 56.9 ст. 56 Податкового кодексу України: рішення № /9809 від 05 червня 2015 року про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6 943,40 грн. та вимога від 14 травня 2015 року №Ф-/532, то вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 56.9. ст. 56 Податкового кодексу України, якщо вмотивоване рішення за скаргою платника податків не надсилається платнику податків протягом 20-денного строку або протягом строку, продовженого за рішенням керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи), така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника податків з дня, наступного за останнім днем зазначених строків. Скарга вважається також повністю задоволеною на користь платника податків, якщо рішення керівника (його заступника або іншої уповноваженої посадової особи) про продовження строків її розгляду не було надіслано платнику податків до закінчення 20-денного строку, зазначеного в абзаці першому цього пункту.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Податкового кодексу України, цей Кодекс не регулює питання погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Пунктом 1.3 Порядку оформлення і подання скарг платниками податків та їх розгляду органами доходів і зборів, передбачено, що цей порядок не застосовується при оскарженні рішень органів доходів і зборів, якщо спеціальним законом встановлено інший порядок оскарження таких рішень, а також при оскарженні постанов, прийнятих у справах про адміністративні правопорушення.

Спеціальним законом з питань сплати єдиного соціального внеску є Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Статтею 25 даного Закону передбачено, що у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абз. 4 ч. 4 ст. 25 Закону).

Абзацом 6 частини 4 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено, що орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску.

Судовим розглядом встановлено, що відповідачем вмотивовані відповіді за результатами розгляду скарг позивачки надані в межах тридцятиденного строку, встановленого ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме: за результатами розгляду скарги позивача на вимогу про сплату боргу №Ф-/532 від 14.05.2015 р., яка надійшла до відповідача 02.06.2015 р., прийнято вмотивоване рішення № 196/П/16-31-10-04-11 від 30.06.2015 р.; за результатами розгляду скарги на рішення № /9809 від 05.06.2015 р., яка надійшла до відповідача 18.06.2015 р., прийнято вмотивоване рішення №198/П/16-31-10-04-11 від 17.07.2015 р.

Згідно положень ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта спростовані приведеними вище обставинами та нормативно правовим обґрунтуванням.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20.10.2015р. по справі № 816/4251/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_4
Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 25.12.2015 р.