Справа № 813/6197/15
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 року № 813/6197/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судових засідань ОСОБА_1

з участю представників:

від позивача ОСОБА_2;

від відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТзОВ) «Торгово-промислова компанія» до Державної податкової інспекції (надалі ДПІ) у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкового повідомлення - рішення, -

в с т а н о в и в :

ТзОВ «Торгово-промислова компанія» звернулася в суд з адміністративним позовом до ДПІ у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкового повідомлення рішення від 06.07.2015 року за №, за № та за №.

Позивач в позовній заяві стверджує, що товариство володіє всіма технічними, фізичними та технологічними можливостями для виконання своїх зобовязань як покупця по договору поставки і для отримання товару; в акті перевірки контролюючий орган зазначає, що придбаний товар отриманий, оприбуткований та облікований; факт оплати за отриманий товар з посиланням на платіжні доручення також зафіксовані в акті перевірки. Окрім того, продовжує позивач, організатором та замовником перевезення товару був постачальник ТзОВ «Інфоліхт», а тому наявність товарно-транспортної накладної йому не потрібна так як витрат на саме перевезення він не поніс. Також, громадянин ОСОБА_4 надав позивачу заяву в якій зазначає, що він є учасником та директором ТзОВ «Інфоліхт», що дане підприємство придбане ним і т.д. А відтак, господарська операція з даним контрагентом спричинила реальні зміни майнового стану позивача. Крім того, контролюючим органом було проведено перевірку всупереч встановленої законом заборони на проведення такої.

Представник відповідача дав аналогічні пояснення, просить позов задоволити.

Відповідач в запереченні проти позову зазначає, що перевіркою встановлено нереально-здійсненні господарські операції по придбанню товарно-матеріальних цінностей від ТзОВ «Інфоліхт», а відтак позивачем оприбутковано товарно-матеріальні цінності від невстановлених осіб у 2014 році на суму 1480922 грн. 40 коп.

Представник відповідача дав аналогічні пояснення, просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд даючи правову оцінку спірним правовідносинам виходив з наступного.

За результатами позапланової виїзної документальної перевірки ТзОВ «Торгово-промислова компанія» з питань достовірності, повноти нарахування і сплати податків та зборів до бюджету при здійсненні взаєморозрахунків із ТзОВ «Інфоліхт» за грудень 2014 року, ДПІ у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області складено акт за №609/13-50-22-02-13/13816938 від 17.06.2015 року та прийнято податкові повідомлення-рішення від 06.07.2015 року:

- за №, яким платнику податків зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість в розмірі 97744 грн. 00 коп.;

- за №, яким платнику податків збільшено суму грошового зобовязання з податку на прибуток в розмірі 499849 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 266566 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 133283 грн. 00 коп.;

- за №, яким платнику податків збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в розмірі 223614 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем 149076 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 74538 грн. 00 коп.

Перевіркою встановлено порушення:

- п.44.1, п.198.1, п.198.2, п.198.3 п.198.6 ст.198 ПК України, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню за грудень 2014 року в сумі 149076 грн. 00 коп. та встановлено завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту поточного звітного періоду в сумі 97744 грн. 00 коп.;

- підп.14.1.36, підп.14.1.56 п.14.1 ст.14, п.135.1, п.135.2, підп.135.5.4, п.135.5 ст.135, п.137.10 ст.137 ПК України, що призвело до заниження податку на прибуток підприємств за 2014 рік в сумі 266566 грн. 00 коп.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд врахував наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

З приводу обставин правомірності проведення перевірки контролюючим органом.

У відповідності до положень п.8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, установлено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня - червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Дана норма дозволяє проводити контролюючим органам перевірки протягом січня - червня 2015 року не інакше як з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, а Державній фіскальній службі України та Державній фінансовій інспекції України без зазначених обмежень.

Абзацом першим п.41.1 ст.41 ПК України передбачено, що контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Державна фіскальна служба України (ДФС), згідно п.1 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2014 року №236, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску.

Наведені норми вказують на те, що проводити перевірки дозволено не всім контролюючим органам доходів і зборів, а лише центральному Державній фіскальній службі України без обмежень.

Як вбачається зі змісту акта перевірки, така проводилась держаною податковою інспекцією, а не центральним органом виконавчої влади, згідно з підпунктом 78.1.1 пункту 78.1 ст.78 ПК України, який не стосується дозволу Кабінету Міністрів України чи заявки суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Наявність такого дозволу чи заявки матеріалами справи не підтверджується.

При цьому, судом взято до уваги позицію Європейського суду у справіYvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу повязана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобовязань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обгрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Отже, якщо держава задекларувала певні правила поведінки при проведенні перевірок (зокрема, наявності заборони їх проведення), то вона зобов'язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Наведені обставини дозволяють суду прийти до висновку, що перевірка проведена під час існуючої заборони на її проведення, а тому не може вважатись законною.

Крім того, навіть якщо припустити, що контролюючий орган під час проведення перевірки керувався положеннями п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, яким установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій,

то слід зазначити таке.

Законодавцем прийнято дві норми, які регулюють одні і ті ж правовідносини заборони проведення перевірки контролюючими органами, зокрема одна п.8 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», забороняє проводити перевірки протягом січня - червня 2015 року всім контролюючим органам крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України, а інша - п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII дозволяє проводити перевірки контролюючим органам за певних умов.

Наведені норми дозволяють суду прийти до висновку про існування конфлікту інтересів - неоднозначного (множинного) трактування прав та обов'язків платників податків та контролюючих органів що у відповідності до положень п.56.21 ст.56 ПК України, передбачає прийняття рішення на користь платника податків.

На такі ж обставини наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України».

При цьому, суд звертає увагу на те, що п.3 Прикінцевих положень згаданого Закону не є зміною положень Податкового кодексу України, а тому суд позбавлений можливості у спірному випадку застосувати положення п.2.1 ст.2 цього Кодексу.

Крім того, підп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України передбачено, що документальна позапланова перевірка здійснюється, якщо за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

В матеріалах справи наявний лист позивача за №106 від 06.05.2015 року з додатками документів, які вимагались контролюючим органом запитом від 23.04.2015 року за №6656/10/13-50-22-02-11/362, надісланий у строки передбачені наведеною нормою, підтвердженням чого є фіскальний чек поштового відділення.

Відтак, враховуючи те, що позивачем було надано документально підтверджені пояснення протягом встановленого законодавством терміну на обовязковий запит контролюючого органу, у відповідача відсутні правові підстави для призначення та здійснення перевірки у відповідності до підп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем було незаконно проведено виїзну позапланову документальну перевірку позивача.

Щодо відсутності наслідків проведення незаконної перевірки.

Висновок щодо відсутності правових наслідків незаконної перевірки, викладено у постанові Верховного Суду України від 27.01.2015 року за №21-425а14, а тому враховується судом при вирішенні даного спору, у відповідності до абзацу другого ч.1 ст.244-2 КАС України. При цьому, суд не знайшов підстав для відступлення від зазначеної правової позиції.

Враховуючи те, що судом встановлено обставини протиправності проведення перевірки, правовим наслідком якої є спірні податкові повідомлення-рішення, то такі є протиправними з викладених міркувань.

Щодо висновків контролюючого органу про заниження сплати податку на додану вартість до бюджету в сумі 149076 грн. 00 коп. та заниження податку на прибуток підприємств за 2014 рік в сумі 266566 грн. 00 коп., то такі ґрунтуються на аналізі господарських операцій позивача та його контрагента - ТзОВ «Інфоліхт».

Так, при проведенні перевірки контролюючий орган виходив з того, що до перевірки не надано належним чином оформлених первинних документів, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій з ТзОВ «Інфоліхт», чим опосередковувався рух товару, а саме: транспортування товару, його прийняття матеріально-відповідальними особами за кількістю та якістю, тощо.

Як передбачено п.198.1 ст.198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п.198.3 цієї ж статті, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту, у відповідності до вимог абзац.1 п.198.6 ст.198 ПК України, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 185.1 статті 185 цього ж Кодексу передбачено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку з, зокрема, постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 року №996-XIV, з наступними змінами та доповненнями визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було,

відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З врахуванням даної позиції судом досліджуються обставини правомірності формування позивачем валових витрат та податкового кредиту по господарських операціях з ТзОВ «Інфоліхт».

Між ТзОВ «Торгово-промислова компанія» (покупець) та ТзОВ «Інфоліхт» (продавець) 01.12.2014 року було укладено договір поставки товарів №1412001 відповідно до умов якого постачальник зобовязується поставити та передати у власність покупцю певний товар, а покупець зобовязується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату на умовах договору.

На підтвердження обставин реальності виконання вищенаведеного договору позивачем надано видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, рахунки на оплату, специфікації до договору поставки.

Також, в підтвердження обставин використання придбаного металопрокату у своїй господарській діяльності позивачем надано договір про виробництво продукції на умовах давальницької сировини №006, укладеного 05.01.2015 року з ТзОВ «ТПК-Профіль-ГП».

Виконання вищенаведеного договору підтверджується наявними в матеріалах справи накладними, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей, додатковими угодами.

Наявність у позивача необхідної кількості трудових ресурсів та приміщень (виробничі, складські, офісні), які необхідні для прийняття та розміщення придбаного товару, підтверджується відповідними відомостями про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам та договорами оренди (суборенди).

При цьому, контролюючий орган зазначає, що до перевірки не представлено товарно-транспортних накладних та інших відповідних супровідних документів по транспортуванню товару оприбуткованого від ТзОВ «Інфоліхт». Також, відповідно до протоколу допиту свідка від 18.12.2014 року, встановлено, що гр.ОСОБА_4 повідомлен, що він жодного відношення до створення або придбання на його імя підприємства ТзОВ «Інфоліхт» не має, не являється його директором та засновником.

Такі обставини ґрунтуються на даних інформаційної довідки ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м.Києві від 28.04.2015 року за №3510/7/26-50-22-07.

Оцінюючи даний акт як доказ у справі, суд не може взяти його до уваги, як той документ, що не підтверджує реальності господарських операцій, оскільки в ньому зазначено лише про відсутність ТзОВ «Інфоліхт» за місцезнаходженням та проведено аналіз його господарської діяльності лише на підставі наявної в контролюючого органу інформації. Оцінки досліджуваним господарським операціям не надавалось.

В той же час, протокол допиту свідка від 18.12.2014 року, на який відповідач посилається в акті перевірки, є доказом в кримінальній справи поряд з іншими доказами, оцінку яким надається судом при постановленні вироку.

При цьому, в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява ОСОБА_5 про те, що він дійсно виконував обовязки директора ТзОВ «Інфоліхт», покладені на нього статутом підприємства.

Також, слід зазначити, що наявність в матеріалах справи двох документів, які суперечать один одному, вказують на те, що правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 року не може бути застосована до спірних правовідносин.

Наведене не дозволяє суду покласти в основу судового рішення зазначений контролюючим органом протокол допиту свідка.

Не може бути також взято до уваги і постанову Верховного Суду України від 30.09.2015 року, оскільки у ній не сформульовано правових позицій.

Щодо відсутності товарно-супроводжуючих документів, то, відповідно до п.6.1 Договору поставки товарів від 01.12.2014 року за №1412001, товар поставляється покупцю у терміни, визначені строком дії договору за замовленнями покупця.

Відтак, враховуючи те, що за транспортування товару відповідав продавець, то у позивача був відсутній обовязок обліковувати та зберігати товарно-транспортні накладні, подорожні листи, та інші супровідні документи. Законодавством такого обовязку також не передбачено.

Даючи узагальнюючу правову оцінку наведеним доказам суд, вважає, що прямими доказами в підтвердження обставин правомірності формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість є надані позивачем докази. Подані ж відповідачем докази не є прямими та в своїй сукупності не можуть вказувати на протиправність дій позивача при оподаткуванні згаданих господарських операції і підтверджувати обізнаність позивача про сумнівне ведення господарської діяльності його контрагента.

За таких обставин, суд вважає, що органом державної податкової служби не доказано фактичного не здійснення згаданої господарської операції.

Крім того, не можна залишити поза увагою і те, що як передбачено п.198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше;

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Так, до перевірки були надані податкові накладні, які не мають недоліків.

Як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі у разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування.

Також, матеріалами справи спростовується посилання відповідача на дефекти податкової правосубєктності контрагентів, як на обставину, що вказує на нереальність згаданих господарських операцій з врахуванням наступного.

В матеріалах справи наявний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців України з якого вбачається, що на час вчинення досліджуваних господарських операцій контрагент позивача був внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Наявність зазначених документів у позивача підтверджує його добросовісність та обачність, оскільки ним була зібрана оприлюднена інформація, яка б вказувала на недобросовісність його контрагента.

Не можна залишити поза увагою і обставини за наявності яких рішення субєкта владних управлінських функцій вважається правомірним - таке має бути прийнято пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (п.8 ч.2 ст.2 КАС України).

При цьому, поняття справедливого балансу розкрито у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03).

Так, Європейський Суд з прав людини, вважає, що порушенням справедливого балансу, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності, буде коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, повязаних зі сплатою податку на додану вартість, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все таки карає одержувача оподаткованої податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобовязання за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності.

В матеріалах справи відсутні беззаперечні докази в підтвердження наведених обставин справедливого втручання контролюючого органу у право власності позивача, а тому рішення не відповідає наведеному критерію.

З огляду на викладене, суд вважає, що висновки контролюючого органу про заниження сплати податку на додану вартість до бюджету в сумі 149076 грн. 00 коп. та завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання і сумою податкового кредиту поточного звітного періоду в сумі 97744 грн. 00 коп. є неправомірними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Що стосується висновків відповідача про заниження податку на прибуток, то суд зазначає наступне.

Відповідно до підп.131.1.1 ПК України, витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Зі змісту даної норми вбачається, що основою для формування витрат є постачання товарів фактичне вчинення господарської операції, яке призводить до зміни майнового стану субєктів господарювання.

Як передбачено п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З врахуванням того, що в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження висновки контролюючого органу про безтоварність господарських операцій між позивачем та ТзОВ «Інфоліхт», суд вважає неправомірним висновок перевіряючих про заниження податку на прибуток за 2014 рік в сумі 266566 грн. 00 коп.

Оскільки правомірність нарахування основного платежу по згаданих податках не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи безпідставно застосовано штрафні (фінансові) санкції (штрафи).

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню.

Окрім того, суд, у відповідності до вимог ч.2 ст.162 КАС України, вважає за необхідне зазначити у резолютивній частині постанови про протиправність та скасування спірних актів індивідуальної дії.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі належить присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст. 21, 69, 70, 160-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати, прийняті Державною податковою інспекцією у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області, податкові повідомлення-рішення від 06.07.2015 року за №, за № та за №.

3.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислова компанія» (), що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Литвиненка, 3, 10818 грн. 13 коп. (десять тисяч вісімсот вісімнадцять гривень тринадцять копійок) сплаченого судового збору.

4.Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

5.Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 25 грудня 2015 року.

Суддя В.Я.Мартинюк