Справа № 815/6143/15
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/6143/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер до Головного управління Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

15.10.2015р. громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №183 від 30.09.2015р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати ГУ ДМС України в Одеській області прийняти відносно нього рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що у вересні 2015 року він звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, але 09.10.2015р. отримав повідомлення №5/1-426-9 від 30.09.2015р. про відмову йому у визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вищевказане рішення необґрунтоване і незаконне, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення, та стосуються справи.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2015р. у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер 10.12.2015р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24.11.2015р. та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та /або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

ОСОБА_3 першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер є громадянином ОСОБА_3, народився 16.12.1988р. в м. Вад-Медані, район 40 травня (Судан), де мешкав аж до виїзду з країни. За національністю Альберті, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова арабська, також володіє англійською та російською. Неодружений. Має середню освіту, яку здобув у школі Вадмадіні де навчався з 1-8 класи, та школі «Алнаср», де навчався з 9-11 класи, Судан, місто Вад-Медані.

11.11.2009р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер виїхав з країни громадянської належності легально, авіарейсом м. Хартум (Судан) Йорданія - Київ (Україна) кордон перетинав легально на підставі візи і паспорта. Після того, як позивач прибув до Києва, він спочатку переїхав до Харкова, де був зарахований на підготовчий факультет університету.

З 2009 - 2010 роках навчався на підготовчому факультеті Харківського інституту (факультет радіоелектроніки), у 2011-2013 роках навчався в Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут» (факультет електромашинобудівний). У зв`язку із тим, що закінчилось фінансування від батьків навчання в університеті не закінчив. Залишився на території України, почав працювати вантажником на промринку « 7км», перебуваючи у нелегальному становищі.

21.09.2015р. ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, за результатами розгляду особової справи №2015 ОD 0291 громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер, ГУ ДМС України в Одеській області, наказом №183 від 30.09.2015р., було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з правомірності спірного рішення відповідача, відповідно, з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, а також з відсутності належних підстав для надання позивачу статусу «біженця».

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що «особа, яка потребує додаткового захисту» - це особа, яка не є біженцем відповідно до «Конвенції про статус біженців» 1951 року і «Протоколу щодо статусу біженців» 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Пунктом 6 ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби в порядку попереднього розгляду заяви, і у разі не оскарження цього рішення процедура з вирішення питання щодо визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, фактично є завершеною. Тому така відмова органу міграційної служби, також є відмовою заявнику у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ОСОБА_3 обох інстанцій з матеріалів справи встановлено, причиною виїзду з країни громадянської належності (відповідно до протоколу співбесіди від 30.09.2015р.) ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер зазначив: громадянську війну, загрозу потрапити до армії, та те що держава нічого не може дати своїм громадянам. У своєму зверненні за захистом позивач вказав, що був направлений батьками за кордон з метою отримання освіти. Однак згодом ситуація в Судані погіршилась, у зв`язку із чим родина позивача більше не мала змоги сплачувати його навчання, та позивач переїхав до друзів в Одесу. Позивач не має змоги повернутись на батьківщину, з-за вбивств та мук що причиняють озброєнні формування.

Позивач стверджує що ці формування вбили багато його родичів та друзів, та його двоюрідного брата, із яким вони зростали в одному будинку. Також позивач зазначив, що його родина отримувала погрози із вимогою видати всіх молодих хлопців, в іншому випадку погрожували всіх вбити. Він відчуває загрозу бути вбитим, або насильно мобілізованим до лав збройних формувань, у разі повернення на Батьківщину.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що при проходженні співбесіди та процедури анкетування позивачем декілька раз зазначався факт вбивства двоюрідного брата, та його належність до протидержавної організації, однак жодних посилань щодо факту, причин, та обставин вбивства багатьох його родичів та друзів, при проходженні процедури співбесіди та анкетування, стосовно зазначених обставин позивач не надав.

Уважно дослідивши анкету позивача від 21.09.2015р., в якій останнім надано відомості, що він та члени його родини у політичних, релігійних, військових, або громадських організаціях в країні постійного проживання: не перебули, участі не брали, а відповідно до протоколу співбесіди, тільки двоюрідний брат позивача був членом організації Shyohe, яка за словами позивача виступала проти держави.

В реєстраційному листку позивача причину виїзду з останньої країни проживання, а саме в п.4.1.1. зазначено сімейні /особисті обставини. При цьому, варіанти відповіді зокрема, політичні, етнічні, релігійні, екологічні, та можливість зазначити інше позивачем проігноровано.

В цьому ж реєстраційному листку (п.4.4) позивач зазначає що був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, однак відповідно до Анкети позивача (п.4.4) щодо інцидентів із застосуванням фізичного насильства проти нього, які були пов`язані із расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами позивач зазначив про відсутність таких фактів. В супереч попередніх тверджень в п.4.5 Анкети позивач вказує щодо його затримання, за підозрою належності до антидержавної політичної партії. Згідно протоколу співбесіди на питання чи були у позивача проблеми з владою надав негативну відповідь.

ОСОБА_3 по справі встановлено, що позивач дає суперечливі відомості щодо свого батька та інших членів родини. Так, в Анкеті від 24.09.2015р. місцем проживання батька зазначено: Судан, м. Меліт, а при проходженні інтерв`ю 30.09.2015р. позивач зазначив, що батько поїхав до іншого міста, сестра вийшла заміж, а брат з останніх новин поїхав до Лівії, при цьому, він вказав, що всі його родичі виїхали з країни, і на даний момент із родиною він взагалі не спілкується.

Згідно з п.5 ст.4 ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри.

Отже, з матеріалів справи, наданих пояснень у анкетуванні та під час інтервювання вбачається, що позивач цілеспрямовано їхав до України для навчання. Після припинення навчання у м. Харкові, він переїхав до м. Одеси, де почав працювати вантажником на промринку « 7км», перебуваючи у нелегальному становищі. При цьому, за весь термін знаходження в України до ДМС не звертався, що свідчить про намагання позивача легалізувати своє знаходження в Україні.

Таким чином, колегія суддів, вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що позивач порушив вимоги ч.5 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України».

Що ж стосується посилань позивача на побоювання зазнати насильницької мобілізації, то, з цього приводу, судова колегія зазначає, що відповідно до ст.16 Керівництва УВКБ ООН в Країнах, де військова служба є обов`язковою, факт ухилення від обовязку або непокори, часто є порушенням, що карається за законом.

Побоювання переслідувань та санкцій за дезертирство або за ухилення від призову само по собі не є по визначенню ґрунтовним побоюванням стати жертвою переслідувань.

Враховуючи викладене, колегія суддів, дійшла аналогічного, що і суд 1-ї інстанції, висновку проте, що виїзд позивача з країни громадянського походження викликаний переважно економічними чинниками, а не побоюваннями стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Таким чином, судами обох інстанцій не встановлено жодної обставини, яка б давала підстави до визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема те, що він за місцем громадянської належності може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

До того ж, ще необхідно зазначити і про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову що, в свою чергу, і було належним чином зроблено представниками відповідача при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,197,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 Омер - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

ОСОБА_5