Справа № 826/2980/15
Суддя: Костюк Л.О.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2980/15 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Костюк Л.О.
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Костюк Л.О.;

суддів: Бужак Н.П.,Твердохліб В.А.;

за участю секретаря: Драч М.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду (без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу) апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютого 2015 року, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до з позовом до Міністерства юстиції України , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення з 19.12.2014 року по 30.04.2015 року в сумі 15 660,19 грн.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 у справі №826/17563/14 задоволено позов ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби України визнано протиправним та скасовано наказ від 10.11.2014 №675/к, поновлено ОСОБА_2 на посаді з 19.12.2014 року та постановлено стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Судове рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Позивач зазначає, що станом на час вирішення справи судове рішення в частині поновлення на посаді не виконано, отже відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю України відповідач зобов'язаний оплатити позивачу вимушений прогул при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позову.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 червня 2015 року змінено, зазначено, що підстави для відмови у задоволенні адміністративного позову викладені в мотивувальній частині цієї постанови. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2015 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Відповідно ч.6 ст.12 КАС України, під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження).

Особи, які беруть участь у справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, однак в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів відповідно ч.4 ст.196 КАС України визнала можливим проводити розгляд апеляційної скарги за відсутності сторін та їх представників.

Згідно ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 у справі №826/17563/14 задоволено позов ОСОБА_3 до Державної виконавчої служби України визнано протиправним та скасовано наказ від 10.11.2014 №675/к, поновлено ОСОБА_3 на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 19.12.2014 та постановлено стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Судове рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 у справі №826/17563/14 залишено без змін.

Відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Отже, 17.03.2015 постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 у справі №826/17563/14 набрала законної сили.

Згідно ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

З огляду на викладене обставини, що позивач підлягає поновленню на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України з 19.12.2014 не потребує повторного доказування.

Відповідно до листа Державної виконавчої служби України від 08.05.2015 №15-0-26-1359/6.1 станом на 08.05.2015 позивача не поновлено на посаді.

Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

З матеріалів справи вбачається, що виконавчий лист з примусового виконання згадуваної постанови в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць видано 13.01.2015.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 29.01.2015 відмовлено у відкритті виконавчого провадження з виконання зазначеного вище виконавчого листа.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 №17 «Про оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Державну виконавчу службу України ліквідовано, поклавши на Міністерство юстиції України завдання і функції Державної виконавчої служби України.

Відповідно до спеціального витягу з ЄДРПОУ станом на 04.02.2015 Державна виконавча служба України перебуває в стані припинення.

Отже, позивачем вчинено дії щодо звернення виконавчого листа з примусового виконання постанови в частині поновлення на посаді, після прийняття рішення про ліквідацію Державної виконавчої служби України (відповідача у справі), отже суд дійшов висновку, що постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.12.2014 у справі №826/17563/14 у вказаній частині не виконано з незалежних від Державної виконавчої служби причин.

Згідно із п. 34 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» стосовно до правил ст.24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

У випадках ліквідації підприємства, установи, організації на час виконання рішення про поновлення на роботі суд, який постановив рішення, за оданням судового виконавця або заявою позивача в порядку заміни способу виконання рішення може визнати працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації і своєю ухвалою стягнути з власника ліквідованого підприємства, установи, організації (органу, уповноваженого управляти їх майном, а у відповідних випадках - з правонаступника) суми заробітної плати за вимушений прогул.

Враховуючи, що судове рішення не виконано у зв'язку з перебуванням Державної виконавчої служби України у стані ліквідації, тобто з незалежних від останньої причин, отже права позивача можуть бути поновлені шляхом зміни способу виконання судового рішення, як зазначено в п. 34 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Оскільки, на час вирішення справи, в суді першої інстанції, Державна виконавча служба України перебувала у стані ліквідації, судове рішення в частині поновлення позивача на посаді не виконано з незалежних від Державної виконавчої служби України причин, позивач не перебував у трудових стосунках з Міністерством юстиції України (правонаступник ліквідованої Державної виконавчої служби України), отже права позивача не підлягають поновленню у запропонований позивачем спосіб, а саме шляхом стягнення коштів за затримку виконання судового рішення, що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Слід також зазначити, що ліквідація Державної виконавчої служби України не передбачає обов'язку Міністерства юстиції України поновлювати на роботі вивільнених працівників та виплачувати кошти у зв'язку з не поновленням або затримкою у поновленні на роботі колишніх працівників Державної виконавчої служби України, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства України та не передбачено законодавством.

Так, відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України, працівник може бути поновлений на попередній (а не на будь-якій іншій) роботі. Відповідно до ст. 236 Кодексу законів про працю у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Судом першої інстанції правильно встановлені правові наслідки ліквідації органу влади, на якого був покладений обов'язок поновити працівника на роботі.

Згідно із пунктом 34 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 6 «Про практику розгляду судами трудових спорів» стосовно до правил статті 24 КЗпП рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

У випадках ліквідації підприємства, установи, організації на час виконання рішення про поновлення на роботі суд, який постановив рішення, за поданням судового виконавця або заявою позивача в порядку заміни способу виконання рішення може визнати працівника звільненим за п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації і своєю ухвалою стягнути з власника ліквідованого підприємства, установи, організації (органу, уповноваженого управляти їх майном, а у відповідних випадках - з правонаступника) суми заробітної плати за вимушений прогул.

Крім того, відповідно до статті 2401 Кодексу законів про працю України у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Одночасно орган, який розглядає трудовий спір, визнає працівника таким, якого було звільнено за пунктом 1 статті 40 цього Кодексу. На такого працівника поширюються пільги і компенсації, передбачені статтею 49-3 цього Кодексу для вивільнюваних працівників, а його зайнятість забезпечується відповідно до Закону України «Про зайнятість населення».

Враховуючи, що судове рішення не виконано у зв'язку з перебуванням Державної виконавчої служби України у стані ліквідації, тобто з незалежних від останньої причин, отже права позивача можуть бути поновлені шляхом зміни способу виконання судового рішення, як зазначено в п. 34 Постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №6 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Також слід враховувати, що відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» Міністерство юстиції є правонаступником Державної виконавчої служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики, зокрема, у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб).

Водночас згідно з пунктами 3 та 4 вказаної постанови Уряду утворено Комісію з ліквідації Державної виконавчої служби (далі - Комісія), на яку покладено, зокрема, обов'язок - забезпечити здійснення заходів, пов'язаних з ліквідацією Державної виконавчої служби.

Головою Комісії затверджено Коцюбинського П. С.

Разом з тим, вимоги позивача стосуються питань поновлення на публічній службі в Державна виконавча служба України та не стосуються питань реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), а отже правонаступництво Міністерства юстиції України у цій частині постановою Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 не передбачено.

Відповідно до абзацу третього частини першої статті 4 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади припиняються як юридичні особи з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців запису про державну реєстрацію їх припинення.

Слід звернути увагу, що станом на момент розгляду справи Державна виконавча служба України як юридична особа не припинена (відсутній запис у ЄДР про припинення) та діє комісія з ліквідації зазначеної служби. Так, відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 утворено комісію з ліквідації Державної виконавчої служби та призначено головою комісії заступника Голови зазначеної служби Коцюбинського Павла Станіславовича.

Відповідно до підпункту 4 пункту 21 Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2011 № 1074, Голова комісії з припинення центрального органу виконавчої влади, крім іншого, забезпечує дотримання порядку звільнення працівників та своєчасний розрахунок з ними під час звільнення, видає відповідні накази та підписує необхідні документи.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що права позивача не підлягають поновленню у запропонований позивачем спосіб, а саме шляхом стягнення коштів за затримку виконання судового рішення з Міністерства юстиції України, що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Враховуючи викладене, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні та враховуючи всі наведені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Отже, суд першої інстанції правомірно дійшов до висновку щодо відмови у задоволені адміністративного позову.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 2, 41, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення цієї ухвали у повному обсязі, тобто з 22 грудня 2015 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Повний текст постанови виготовлено - 17 грудня 2015 року.

.

Головуючий суддя Костюк Л.О.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.