Справа № 820/8231/15
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2015-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 р.Справа № 820/8231/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Подобайло З.Г.

Суддів: Тацій Л.В. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2015р. по справі № 820/8231/15

за позовом ОСОБА_1

до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції

про визнання незаконною постанови,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції, в якому просить суд визнати незаконною постанову № 13946/1 від 06.12.2001 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова про арешт частини квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2015 р. в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 не погодившись з постановою суду, подала апеляційну скаргу, вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, судом не застосовано норми права , які повинні застосовуватися в даному випадку , а саме норми шлюбно-сімейного законодавства, суд не взяв до уваги письмовийі докази , а саме рішення від 21.10.2015 року Барвінківського районного суду Харківської області по справі №611/421/15-ц, і іі пояснення. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2015 року та задовольнити її позовні вимоги.

Київський відділ державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції заперечує проти задоволення вимог апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції відмовити скаржнику у задоволенні вимог, викладених у скарзі, постанову суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга розглядається відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції , що постановою № 13946/1 відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Харкові від 06.12.2001 року при примусовому виконанні виконавчого листа № 1-249/11, виданого Київським районним судом м. Харкова щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу у розмірі 4151,00 грн. накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , у тому числі на частину квартири АДРЕСА_2, яка належить йому на праві загальної власності.

Позивачка вважає, що державною виконавчою службою порушено її права як власника, оскільки оскаржуваною постановою накладено арешт на частину квартири , яка є спільною сумісною власністю іі та ОСОБА_2.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того , що приймаючи оскаржувану постанову відповідач діяв на підставі та у межах наданих йому повноважень, у спосіб , встановлений Законом України Про виконавче провадження

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Згідно з абзацом 6 частини третьої статті 5 зазначеного Закону державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та його в порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст. 19 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконавче провадження підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав.

Згідно з п. 5 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 57 Закону України Про виконавче провадження арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України зазначено, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, яка була чинна на момент укладання договору від 30.10.1999 року зазначено, що оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності. Відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна зокрема є свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, що видаються державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами; свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами державної виконавчої влади чи місцевого самоврядування; рішення судів, арбітражних судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 15.03.2012 року по справі № 2002/767/12 встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за період з січня 1999 року по березень 2004 року.

Згідно свідоцтва від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду за ОСОБА_2 визнано 1/4 частину квартири АДРЕСА_3.

Постановою відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Харкові від 06.12.2001 року № 13946/1 накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_2 у тому числі на частину квартири АДРЕСА_2, яка належить йому на праві загальної власності.

Відповідно до Свідоцтва від 05.04.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, затвердженої начальником відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Харкова від 23.03.2004 року, зазначено, що ОСОБА_3 належить право власності на майно, яке складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_4, яке передано ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу на суму 4151,00 грн., що раніше належало ОСОБА_4.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає , що постанова відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Харкові від 06.12.2001 року № 13946/1про арешт майна вичерпала свою дію , оскільки після її прийняття начальником відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Харкова 23.03.2004р. затверджено постанову про передачу майна , яке належало ОСОБА_4 і складається з 1/4 частини квартири АДРЕСА_4, стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу.

Скасування цієї постанови відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Харкові від 06.12.2001 року № 13946/1 не призведе до відновлення прав позивачки.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на договір від 30.10.1999р., укладений між нею та ОСОБА_4С , який свідчить про визначення своїм спільним сумісним майном 1/4 частини квартири № 13 по вул. Метробудівників у будинку № 40 в місті Харкові, до уваги судом не приймається , оскільки даний договір не був зареєстрований за ОСОБА_1 у передбачений законом порядку (ст. 334 ЦК України), а лише 01.07.2013р. рішенням Київського районного суду м. Харкова такий договір визнано дійсним та визнано 1/4 частину квартири їх спільним сумісним майном .

Доводи апеляційної скарги з посиланням на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 21.10.2015 року по справі №611/421/15-ц, яким встановлено факт, що постанова № 13946/1 від 06.12.2001 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова порушує право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на 1/4 (одну четверту) частину квартири АДРЕСА_5, яка належала ОСОБА_2 на підставі свідоцтва № 2-94- 2720 від 14.01.1994 року про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду та той факт, що постанова від 13.03.2004 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова про передачу стягувану ОСОБА_3 1/4 (однієї четвертої) частини квартири АДРЕСА_6 з м. Харкові, яка належала ОСОБА_2 на праві спільної сумісної масності порушує право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на зазначену частину квартири є помилковими, оскільки вказане рішення є юридичною оцінкою суду.

Враховуючи вищевикладене , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції , що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконної постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції міста Харкова № 13946/1 від 06.12.2001 року.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними , не впливають на правомірність висновків суду, оскільки дублюють позов, пояснення, які подавались суду першої інстанції, були враховані ним при вирішення справи по суті, а відповідно і підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 27.10.2015р. по справі № 820/8231/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст ухвали виготовлений 23.12.2015 р.