Справа № 802/677/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2015 року м. Київ К/800/31565/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправною та скасування постанови за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ФОП ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області, треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 лютого 2015 року, винесену головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області Старжевським В.В.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржувана постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є незаконною та такою, що порушує його права, оскільки приміщення салону «Дольче Віта» не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_5 жодних прав на зазначене нерухоме майно не має, окрім права на частку одержаних доходів від діяльності салону.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 грудня 2014 року Ямпільським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист № 153/1984/14 про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 коштів за договором позики в сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно 300 000 грн., а також судових витрат в сумі 3 000 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області Старжевського В.В. № 45914300 від 23 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження за вищевказаним виконавчим документом.

23 грудня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_5, в межах суми боргу 303 000 грн.

23 лютого 2015 року до відповідача надійшли заяви боржника ОСОБА_5 та представника стягувача ОСОБА_8 про накладення арешту на майно боржника, а саме: 1/2 частину приміщення салону перукарні «Дольче Віта» загальною площею 57, 65 кв. м., що знаходиться в м. Ямполі Вінницької області по АДРЕСА_1, яке зареєстроване за ОСОБА_4 і є спільною власністю з ОСОБА_5, оскільки набуте під час перебування у шлюбі з 1996 року по 2014 рік, що підтверджується договором купівлі-продажу від 29 серпня 2008 року.

Постановою головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції Вінницької області Старжевського В.В. № 45914300 від 23 лютого 2015 року накладено арешт на 1/2 частину приміщення салону перукарні «Дольче Віта» площею 57,65 кв. м., що розташоване по АДРЕСА_1 в м. Ямполі Вінницької області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що приймаючи оскаржувану постанову, державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Крім того, суди дійшли висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606.

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За правилами частини 1 статті 6 зазначеного Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 32 вказаного Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначений Главою 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до частин 1, 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

За змістом наведеної норми рішення органу державної виконавчої служби України про накладення арешту може бути оформлене: постановою про арешт коштів та інших цінностей боржника на рахунках у банках або інших фінансових установах; постановою про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; актом опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно частини 6 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_5 є співвласником спірного нерухомого майна, половина якого належить їй, як одному з подружжя. Майно було придбане за спільні кошти під час перебування у шлюбі, що підтверджується довідкою Ямпільської державної нотаріальної контори № 236/01-16 від 19 березня 2015 року, згідно з якою ОСОБА_5 дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_4 приміщення салону «Дольче Віта» площею 57,65 кв. м., яке розташоване в АДРЕСА_1.

В ході здійснення виконавчих дій з примусового виконання виконавчого листа № 153/1984/14, виданого 23 грудня 2014 року Ямпільським районним судом Вінницької області, головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Ямпільського районного управління юстиції Старжевський В.В. вніс до суду подання про визначення частки майна боржника ОСОБА_5 в приміщенні салону «Дольче Віта» загальною площею 57,65 кв. м. по АДРЕСА_1, яким вона володіє спільно з ОСОБА_4, визнавши за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини цього майна.

Ухвалою Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року у справі № 153/1984/14 подання державного виконавця задоволено частково та виділено 1/2 ідеальної частки у вказаному приміщенні, що належить ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності із ОСОБА_4

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що приймаючи оскаржувану постанову, державний виконавець діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України.

При цьому, згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення судами норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 23 березня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало