Справа № 2а-1205/11
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 року м. Київ К/800/8939/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів:Черпіцької Л.Т.
Розваляєвої Т.С.
Маслія В.І.

провівши попередній розгляд адміністративної справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Кілійського районного суду Одеської області від 09 лютого 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року у справі № 2-а-1205/11/1512 за позовом ОСОБА_4 до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області, третя особа - Відділ Держкомзему у Кілійському районі Одеської області, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області, третя особа - Відділ Держкомзему у Кілійському районі Одеської області, в якому просила скасувати рішення сільської ради від 11 липня 2011 року № 119-VI-IV та зобов'язати відповідача на найближчій сесії прийняти рішення про надання їй згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва.

В обґрунтування вимог позивач зазначила, що рішення відповідача є протиправним та порушує її право на отримання земельної ділянки у розмірі, визначеному. ч1 ст.121 ЗК України.

Постановою Кілійського районного суду Одеської області від 09 лютого 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_4 звернулась з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Кілійського районного суду Одеської області від 09 лютого 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 02.06.2011 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га для ведення садівництва на території Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області. Жодних інших документів, крім самої заяви, позивачем до сільської ради подано не було, що підтвердила позивач в судовому засіданні.

Рішенням Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області від 11 липня 2011 року №119-VІ-ІV, ОСОБА_4 було відмовлено у згоді на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, у зв'язку з відсутністю графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, ОСОБА_4 звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди вірно виходили з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин.

Статтею 12 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, серед іншого, розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. «в» ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Згідно з ч.7 ст.118 Земельного кодексу України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

З системного аналізу вище зазначених положень Земельного кодексу України вбачається, що рішення про безоплатну передачу у власність громадянам земельних ділянок здійснюється на підставі клопотання та відповідних графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

Графічні матеріали складають основну частину технічної документації із землеустрою, вони в повній мірі характеризують місце розташування земельної ділянки, її площу та розміри. Такими графічними матеріалами можуть бути схеми розташування, викопіювання, кадастрові плани, зведені плани, карти тощо.

Як вірно встановлено судами, позивачкою була подана заява щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,12 га для ведення садівництва, але не були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

За таких обставин, суди дійшли вірного висновку, що рішення Приморської сільської ради Кілійського району Одеської області від 11 липня 2011 року №119-VІ-ІV про відмову ОСОБА_4 у згоді на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва відповідає нормам чинного законодавства, прийняте в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, судова колегія вважає, що судом першої та апеляційної інстанцій повно і правильно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовані до них норми матеріального права. Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Постанову Кілійського районного суду Одеської області від 09 лютого 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: