Справа № 826/22403/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 грудня 2015 року № 826/22403/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів: Нагорянського С.І., Аблова Є.В., Кротюка О.В., розглянувши порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2
до третя особа: Державної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Київській області, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 613-15 від 07 вересня 2015 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 вересня 2015 року відкрито провадження у даній справі.

В ході судового розгляду справи представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити у повному обсязі, з огляду на доводи, викладені в адміністративному позові.

Представник відповідача в судові засідання не прибув, подав письмові заперечення проти позову.

Представник третьої особи під час судового розгляду справи заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду та вирішення справи, судом встановлено наступне.

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває у релігійному шлюбі, за національністю - чеченець, за віросповіданням - іслам, 10 січня 2014 року легально перетнув кордон України.

29 травня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Київській області із заявою-анкетою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищевказаній заяві заявник вказав у якості причин залишення країни громадянської приналежності політичні та релігійні мотиви, оскільки він не належить до офіційного Ісламу, а також, що його підозрюють органи міліції у співпраці з повстанцями.

За результатами огляду особової справи позивача, 21 липня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України у Київській області складено Висновок про відмову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У подальшому, 07 вересня 2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 613-15 про відмову Громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вищевказаного рішення 18 вересня 2015 року, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Київській області винесено та направлено позивачу повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Вищевказані рішення та повідомлення мотивовані тим, що стосовно позивача відсутні умови, передбачені п. п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року № 463-15 захисту та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з позовом.

Згідно ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 13 Закону № 3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно частин 1 та 2 ст. 5 Закону № 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 9 Закону № 3671-VI, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Частиною 11 ст. 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону № 3671-VI, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" від 25 червня 2009 року № 1 (із змінами та доповненнями), згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно ч.6 ст.8 Закону № 3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами: які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону; якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу; за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною сьомою статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абзацу 4 частини першої статті 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як свідчать матеріали справи, згідно Висновку ГУ ДМС України у Київській області, у своїй заяві-анкеті та у протоколі співбесіди від 02 березня 2015 року заявник вказує, що він є громадянином Російської Федерації, чеченцем за національністю, мусульманином за релігійною належністю, уродженцем села Бамут Чеченської республіки, де і проживав до виїзду з країни громадянської приналежності; одружений, має п'ятьох дітей.

Заявник стверджує, що він був змушений залишити країну походження по політичним та релігійним причинам, оскільки він не належав до офіційного Ісламу та підозрювався органами міліції у співпраці з повстанцями. Заявника кілька разів затримували працівники правоохоронних органів та розпитували про зброю, яку він ніколи не мав; під час затримань застосовувалась фізична сила.

Заявник виражає побоювання щодо повернення до Російської Федерації через те, що він: 1) належить до неофіційного Ісламу; 2) підозрювався правоохоронними органами у співпраці з повстанцями; 3) побоюється за життя своїх п'яти дітей через військові дії на території місця їх проживання.

Як зазначено у Висновку, у протоколі співбесіди від 10 червня 2014 року заявник вказує, що в'їхав на територію України 25 жовтня 2013 року та відразу звернувся до УВКБ ООН, в протоколі співбесіди від 30 липня 2014 року вказує дату 10 січня 2014 року, а в протоколі співбесіди від 20 липня 2015 року зазначає вересень 2013 року та з цього часу постійно знаходився на території України.

За результатами дослідження оригіналу паспорту заявника для виїзду закордон, третя особа встановила, що згідно відміток - штампів перетину кордону встановлено, що заявник дійсно вперше прибув на територію України 25 жовтня 2013 року, проте після цього ще два рази виїжджав на територію РФ, а саме: 07 грудня 2013 року та 24 грудня 2014 року, а востаннє прибув на територію України 12 січня 2014 року.

Тобто, третя особа дійшла висновку заявник прибув на територію України 25 жовтня 2013 року з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернувся до УВКБ ООН і після цього ще двічі відвідував країну громадянської приналежності, безперешкодно перетинаючи кордон та користуючись захистом країни походження.

Крім того, у протоколі співбесіди від 10 червня 2014 року причинами виїзду позивач вказує політичні та релігійні, оскільки не належить до офіційного Ісламу та підозрюється владою у співпраці з повстанцями. В цьому ж протоколі заявник зазначає, що при поверненні до країни громадянської приналежності є загроза в основному для його дітей. Також, заявник повідомив, що він не залишився проживати у Російській Федерації, тому що хотів, щоб його діти жили і навчались в Україні.

З урахуванням наведеного третя особа дійшла висновку що зазначені обставини спростовують повідомлену заявником причину виїзду із країни громадянської належності, перекваліфіковуючи її в суто економічну проблему, яка ніяким чином не пов'язується із переслідуванням або ймовірністю такого переслідування в майбутньому. Крім того, заявником не наведено жодних прикладів переслідування за будь-якою з конвенційних ознак.

Так, заявник під час співбесід заявляв, що він є мусульманином та сповідує Іслам, але він належить до «неофіційного Ісламу», проте жодного разу не зазначає, якому переслідуванню він піддавався та яке насилля до нього застосовувалось за цією ознакою. У подальшій розмові із спеціалістами третьої особи він повідомив, що не зазнавав переслідування та насилля за ознакою свого віросповідання.

Також, факт виїзду заявника та його родини та неможливість повернення до країни походження через політичні причини за результатами проведених із заявником співбесід не підтвердилась.

В анкеті особи, яка звернулась за захистом в Україні від 29 травня 2014 року заявник вказує, що він не був членом жодної політичної, релігійної чи громадської організації; не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов'язані з расовою, національної, релігійною належністю позивача та його політичним поглядам.

Також, заявник вказав, що до нього застосовувались адміністративні заходи у формі затримання, однак, у протоколах співбесід спростував зазначений факт та повідомив, що це не були офіційні затримання, а розмови із військовими були з приводу співпраці з повстанцями. Крім того, шукач захисту повідомив, що під час проведення цих бесід до нього не застосовувалось фізичне чи психологічне насилля.

Таким чином, аналіз особової справи Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2. в контексті ситуації в країні громадянської приналежності дозволив зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливість повернення до країни походження через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

З урахуванням усіх викладених вище обставин, ГУ ДМС України у Київській області дійшло висновку, що заявником не було доведено реальної загрози його життю чи здоров'ю на території Російської Федерації, а серед повідомлених заявником фактів немає підстав для набуття статусу біженця, чи особи яка потребує додаткового захисту, у відповідності до п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI.

Загалом, за результатами аналізу ситуації, яка змусила заявника залишити країну громадянської приналежності ГУ ДМС у Київській області констатувала, що заявник не зазнавав переслідування та насилля за жодною з конвенційних ознак, натомість, він боявся за своє майбутнє та майбутнє своєї родини через низький суспільно-політичний рівень життя в його державі.

У зв'язку відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи, а також щодо загрози його життю безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, ГУ ДМС України у Київській області рекомендувало ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами вивчення анкети-заяви ОСОБА_2, протоколів співбесід та рекомендаційного висновку ГУ ДМС України у Київській області, Державна міграційна служба України погодилась із пропозицією третьої особи сформованою внаслідок розгляду його заяви, водночас, ДМС України прийняла рішення про відмову позивачу у визнанні його визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В додаткових поясненнях до позову позивач зазначив, що під час проведення співбесід він повідомляв ГУ ДМС України у Київській області, що неодноразово затримувався правоохоронним органами Чеченської республіки, а такі затримання носили неофіційних характер, супроводжувались жорстоким поводженням та принижували гідність позивача.

Також, позивач зазначив, що висновок ГУ ДМС України у Київській області містить лише посилання на інформацію в країні, яка не стосується обставин даної справи, крім того, третьої особою не було проведено оцінку підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач звертає увагу суду на тому, що визначене у ст. 1 Закону № 3671-VI формулювання «систематичне порушення прав людини» точно характеризує ситуацію у Російській Федерації загалом, та зокрема у Чеченській республіці.

Разом з тим, наведені позивачем доводи не підтверджені належними доказами, а посилання на те, що ДМС України не було використано інформацію про країну походження заявника, зокрема, про політичний клімат походження, суд до уваги не приймає, оскільки вони спростовуються викладеними ГУ ДМС у Київській області у Висновку від 21 липня 2015 року результатами дослідження особової справи заявника.

З огляду на встановлені по справі обставини, суд погоджується з позицією третьої особи та відповідача про недоведеність того факту, що перебування позивача у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства належності до певної соціальної групи або політичних переконань, оскільки позивачем не було надано відомостей про його утиски в країні походження та доказів на підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування, не доведено існування реальних умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи встановлені по справі обставини та перелічені правові норми, суд дійшов висновку про правомірність оскаржуваного позивачем рішення Державної міграційної служби України № 613-15 від 07 вересня 2015 року про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та відсутність обґрунтованих і законних підстав для його скасування.

З урахуванням наведеного вище, позовні вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є похідними та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 ст. 9 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69-71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову Громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 відмовити.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий суддя С.І. Нагорянський

Судді Є.В. Аблов

О.В. Кротюк