Справа № 605/638/15-а
Суддя: Ігнатова Г. В.
Дата ухвалення: 2015-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 605/638/15-а
ПОСТАНОВА

Іменем України

"18" грудня 2015 р. Підгаєцький районний суд Тернопільської області,в складі головуючого судді Ігнатової Г.В.при секретарі Лежигубській О.В. за участю представника позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Підгайці справу в порядку адміністративного судочинства за позовом ОСОБА_3 до відділу державної виконавчої служби Підгаєцького районного управління юстиції, про визнання дій протиправними, скасування постанови про арешт майна боржника,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить: визнати незаконними дії державного виконавця відділу ДВС Підгаєцького РУЮ в рамках виконавчого провадження ВП № 44083364 щодо накладення арешту на нежитлову будівлю з гідротехнічними спорудами, що розташована в с. литвинів вул.. Заставя,4в Підгаєцького району тернопільської області та скасувати арешт.

При судовому розгляді справи представник позивача уточнила позовні вимоги, просила визнати дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Підгаєцького РУЮ по прийняттю мір щодо накладенню арешту, накладеного постановою від 25.07.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження неправомірними; скасувати постанову державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Підгаєцького РУЮ ОСОБА_4про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на відчуження будь-якого майна, яке належить позивачу,поновити строк звернення до суду позивачу за захистом порушеного права посилаючись на те. що фактично про жодні із цих дій позивачу відомо не було лише тепер він дізнався про наявність постанови про арешт майна. Вважає, що державним виконавцем були порушені права боржника при примусовому виконанні судового рішення щодо стягнення грошових коштів так як він був позбавлений права брати участь у виконавчих діях як сторона виконавчого провадження. Також, вважає, що першочергово підлягало майно, на яке повинен був державний виконавець накласти арешт на іпотечне майно. Таким чином, представник позивача вважає, дії відповідача щодо арешту всього майна протиправними, а постанову про накладення арешту такою, що підлягає скасуванню.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала частково, зокрема в частині що стосується визнання дій державного виконання протиправними не визнає оскільки вважає, що такі дії вчинені в межах та в порядку виконання рішень суду, що підлягає примусовому виконанню в разі невиконання його боржником ОСОБА_3 у добровільному порядку на час вчинення виконавчих дій і такі дії визначено Законом України „Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року. Вважає, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, та сама постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є передчасними та прийнято з порушеннями, тому в цій частині просила позов задовільнити, як такий що визнається стороною відповідача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи (у тому числі державні виконавці) зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначеноЗаконом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-ХІV). Саме відповідно до вимог цього Закону належить давати оцінку діям державного виконавця щодо вчинення виконавчих дій.

Згідно частини 5 статті 8 Закону України "Про виконавче провадження", рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Частиною третьою статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно з частиною третьою статті 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Як видно з матеріалів справи на виконанні у відділі державної виконавчої служби Підгаєцького районного управління юстиції у Тернопільській області з 18.07.2014 знаходився виконавчий лист № 2-3296/2010 виданий тернопільським міськрайонним судом від 27.09.2010 р. про солідарне стягнення з лещенка сергія вячеславовича і ОСОБА_5 в користь ВАТ КБ «Надра» в особі філії ВАТ КБ «Надра» заборгованості по кредитному договору 80935,85 грн. та сплачених судових витрат 929,35 грн.

18.07.2014 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження.

Державний виконавець зобов'язаний направити боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення та лише після її отримання та за умови відсутності документів про добровільне погашення заборгованості боржником повинен здійснювати подальші дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження»,

Підтвердження проте. що дану постанову було направлено рекомендованим листом та отримано боржником, суду ненадано.

Виходом державного виконавця 25.07.2014 за адресою: с. Носів Підгаєцького району в межах виконавчого провадження накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_3 у межах суми звернення стягнення 81865.20 грн., про що складено відповідну постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

Відповідач доказів того, що у боржника відсутні кошти та інші цінності, достатні для задоволення вимог стягувача, що може слугувати підставою для звернення стягнення на майно боржника, суду не надав.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 1 і 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що: « /. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем лише шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ,проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту».

На час накладення арешту майна від 25.07. 2014 року діяла Інструкція з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5. Зазначена Інструкція (п.1.1.) розроблена відповідно до Закону України „ Про виконавче провадження", інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.І ст. 55 Закону України „ Про виконавче провадження" арешт майна полягає, зокрема, у винесенні постанови про арешт майна боржника та оголошенні заборони на його відчуження.

За положеннями п.4.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень слідує, що: « Опис та арешт майна боржника здійснюються в такій послідовності:

4.2.1. Після виявлення майна боржника державний виконавець проводить опис та арешт цього майна, про що складає акт. В акті опису та арешту майна боржника повинні бути вказані:

а) назва кожного внесеного в акт предмета і його відмінні ознаки (вага, метраж, розмір, форма, вид, колір, товарний знак, проби, виробнича марка, дата випуску, ступінь зносу тощо);

б) якщо вилучені предмети мають ознаки дорогоцінних металів, каменів органічного та неорганічного утворення, перлів тощо, то вони ретельно описуються з визначенням усіх особливих ознак, відповідним чином пакуються в конверт, прошиваються, підписуються державним виконавцем та іншими учасниками, які були присутніми під час опису;

в) якщо проводилось опечатування предмета, зазначається, які предмети, приміщення, сховища були опечатані, кількість накладених печаток та спосіб опечатування;

г) прізвище, ім 'я та по батькові особи, якій передано майно на зберігання, а якщо майно передано на зберігання не боржнику, а іншій особі, - паспортні дані, її місце проживання (далі - зберігач);

ї) відмітка про роз'яснення зберігачеві майна обов'язків із збереження майна, попередження про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт;

д) якщо державний виконавець установив зберігачеві обмеження права користуватися майном, зазначаються вид, обсяги і строки обмеження;

е) зауваження або заяви стягувача, боржника, осіб, що були присутні при описі».

Судом встановлено що до винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 25.07. 2014 року, опис майна боржника не проводився.

Згідно із положеннями пункту 4.2.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень: « 4.2.2. Акт опису та арешту майна підписується державним виконавцем, понятими, зберігачем майна, боржником та стягувачем, їх представниками, а також може бути підписаний іншими особами, які були присутні при проведенні опису майна. У разі відмови від підпису сторін чи інших осіб, що були присутні при виконанні, про це робиться відмітка в акті».

Вищевказана вимога закону державним виконавцем виконана не була.

Пунктом 4.2.4. Інструкції з організації примусового виконання рішень, якими регламентовано, що: «Якщо опис і арешт майна здійснюються за участю боржника або його представника, акт опису та арешту майна складається в двох примірниках. Перший залишається в провадженні державного виконавця, а другий видається боржнику під розписку на першому примірнику, що залишається у державного виконавця, однак дані вимоги закону державним виконавцем виконанні не були.

Оскаржувана постанова була винесена без відома та участі ОСОБА_3

З позиції Вищого адміністративного суду України, висловленої в ухвалі від 14.02.2013 у справі №2а-11987/10/2670, суди при вирішенні справ стосовно скасування акту опису й арешту майна, мають надати оцінку вказаному акту як документу з правової точки зору, тобто, чи сам по собі останній породжує настання будь-яких юридичних наслідків, чи впливає на права та обов'язки особи, а також чи є обов'язковим для виконання, й, як наслідок, чи вимога про скасування вказаного акту є для позивача належним способом захисту.

Згідно частин 3 та 4 ст. 63 Закону № 606-XIV у разі звернення стягнення на будинок, квартиру,

інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом.

Після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку. Про накладення арешту на будинок чи інше нерухоме майно, заставлене третім особам, державний виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

Відповідно до пояснень такі дії відсутні у виконавчому провадженні відносно ОСОБА_3 станом на 25.07. 2015 р. .

Отже, на думку суду, законом визначеного такий захід примусового виконання - як арешт майна, орган виконавчої служби має право застосовувати лише відносно майна, яке належить боржнику, проте у спосіб та в порядку визначеному Інструкцією з організації примусового виконання рішень

Суд звертає увагу, що відповідно до пункту 3 статті 60 Закону № 606-XIV з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Станом на час звернення позивача, відповідач не мав змоги здійснити перевірку та встановити порушення порядку накладення арешту на все майно боржника неможливо у зв'язку із відсутністю звернення позивача та підстав для перевірки вищевказаного виконавчого провадження.

Суд не може погодитись з твердженням представника відповідача про те, що стягнення на майно не зверталось, а лише накладено арешт на усе майно боржника, а також про те, що за заявою стягувача державний виконавець зобовязаний накласти арешт на майно боржника.

Відповідно до ст. 24 ч. 6, за заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом. Відповідач, посилаючись на вказану норму закону зазначає про обовязок державного виконавця накласти арешт на майно боржника, але з наведеної норми вбачається, що такі дії не є обовязком, а лише правом державного виконавця. Крім того закон не вимагає в такому випадку накладення арешту на все майно боржника, як було зроблено відповідачем. На переконання суду, вказана норма не має при застосуванні пріоритету перед іншими нормами цього ж закону і не може розглядатися та застосовуватися окремо від норм, які регулюють порядок звернення стягнення на майно боржника, зокрема на майно, яке є предметом іпотеки.

Згідно з правовою позицію ВСУ у справі № 6-238 цс14 передбачено виконавчі дії з реалізації предмета іпотеки, на яке звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводяться за спеціальним порядком відповідно до статті 41 Закону України "Про іпотеку" шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України "Про виконавче провадження", а не нормами спеціального Закону України "Про іпотеку".

Встановивши такі обставини, суд касаційної інстанції не врахував, що у разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України "Про виконавче провадження". У звязку із цим суд безпідставно застосував до спірних правовідносин норми Закону України "Про іпотеку", що призвело до неправильного вирішення справи.

З уцих підстав, суд приходить до висновку, що доводи представника позивача проте., що арешт на майно боржника повинен бути накладений виключно на іпотечне майна, за відсутності рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, при примусовому виконанню в порядку виконавчого провадження є помилковими.

Пунктом 4 зазначено статті 60 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-IV «Про виконавче провадження» зазначено, що разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

З урахуванням наведених обставин. Суд прийшов до переконання, що наявна в матеріалах справи постанова державного виконавця від 25.07.2014р. про накладання арешту на все майно боржника не може бути прийнята судом як захід примусового виконання рішення суду , оскільки, ухвалена за відсутності відомостей про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження, по-друге накладання арешту із зазначенням, - «на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику» без визначення конкретного майна є припущенням з боку державного виконавця та не відповідає принципу співмірності, визначеного у ч.3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В тому числі, суд, з урахуванням статті 83 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій визначено, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, визнати поважним пропущений позивачем строк звернення до суду, з огляду на встановлені обставини та порушення прав позивача, поновити позивачу строк для оскарження постанов про накладення арешту на рухоме та нерухоме майно у виконавчому

провадженні та скасувати вказану постанову відділу державної виконавчої служби Підгаєцького районного управління юстиції від 25.07.2014 року, як таку, що суперечить вимогам закону.

На підставі вищевикладеного керуючись Законом України «Про виконавче провадження», Інструкція з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 ст.181,158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити ОСОБА_3 строк звернення до суду.

Визнати дії головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Підгаєцького районного управління юстиції ОСОБА_4 щодо винесення 25 липня 2014 року постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - неправомірними.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Підгаєцького районного управління юстиції ОСОБА_4 щодо винесення 25 липня 2014 року постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Підгаєцький районний суд протягом 10 днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання її копії .

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Головуюча: підпис ОСОБА_6

Суддя: ОСОБА_6