Справа № 808/7939/15
Суддя: Шара Інна Вячеславівна
Дата ухвалення: 2015-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року о 15 год. 50 хв.Справа № 808/7939/15 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Шари І.В.

за участю секретаря судового засідання Панасенка О.О.

представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Гідроспецмонтаж, м. Запоріжжя

до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного Управління ДФС у Запорізькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

24 вересня 2015 року до Запорізького окружного адміністративного суду (далі суд) надійшов адміністративний позов від Товариства з обмеженою відповідальністю Гідроспецмонтаж (далі позивач) до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного Управління ДФС у Запорізькій області (далі відповідач), в якому позивач просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 15.09.2015 №2.

В обґрунтування позовних вимог посилається на безпідставність висновків податкового органу, яких він дійшов за результатами документальної виїзної позапланової перевірки ТОВ Гідроспецмонтаж, з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 та податку на додану вартість за період з 01.01.2013 по 30.06.2015 при взаємовідносинах з ТОВ «Сігмаплюс». Зазначає, що всіма необхідними документами повністю підтверджується придбання позивачем товару, який використовується у власному виробництві. Відсутність товарно-транспортних накладних позивач пояснює тим, що поставка ТМЦ здійснювалась контрагентом. Зазначає, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по операціям з вказаним контрагентом. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача проти позову заперечує, з підстав зазначених у письмових запереченнях (вх. № 51305 від 17.11.2015) зокрема зазначає, що позивачем неправомірно включено до складу податкового кредиту суми ПДВ від операцій з ТОВ «Сігмаплюс», чим порушено вимоги п.п.198.1, п.п.198.3, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, у звязку з чим позивачем занижено податок на додану вартість за 1 квартал 2014 року в сумі 3134,00 грн., за 2 квартал 2014 року в сумі 54350,00 грн. Зазначає, що у звязку з не наданням до перевірки товарно-транспортних накладних, не можливо встановити як саме відбулось транспортування, встановити автоперевізника, умови поставки, пункти навантаження, розвантаження та отримати іншу інформацію щодо транспортування. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 17.05.2013 №529804 Товариство з обмеженою відповідальністю Гідроспецмонтаж зареєстроване, як юридична особа за адресою: 69089, Запорізька область, м.Запоріжжя, вул. Марко Вовчок, буд. 20, ідентифікаційний код 38625923.

Товариство з обмеженою відповідальністю Гідроспецмонтаж зареєстроване, як платник податку на додану вартість 01 липня 2013 року відповідно до свідоцтва №200127966.

На підставі направлення від 18.08.2015 №356, виданого ДПІ у Ленінському районі м.Запоріжжя, фахівцями відповідача, згідно із п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.75.1 ст.75, п.п.78.1.11 п.78.1 статті 78 Податкового Кодексу України, наказу ДПІ у Ленінському районі м.Запоріжжя від 18.08.2015 №337 проведена документальна виїзна позапланова перевірка ТОВ Гідроспецмонтаж () з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 та податку на додану вартість за період з 01.01.2013 по 30.06.2015 при взаємовідносинах з ТОВ «Сігмаплюс» (код за ).

Перевірка проводилась з 18 серпня 2015 року по 25 серпня 2015 року за результатами якої складено акт №916/08-28-22-12/38625623 від 01.09.2015.

У висновках Акту перевірки зазначено про порушення позивачем вимог п.198.1, п. 198.3, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 57484,00 грн., в т.ч. по періодам: за 1 квартал 2014 року в сумі 3134,00 грн., за 2 квартал 2014 року в сумі 54350,00 грн.

На підставі акту перевірки №916/08-28-22-12/38625623 від 01.09.2015 податковим органом прийнято податкове повідомлення рішення №2 від 15.09.2015, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 86226,00 грн., в т.ч. за основним платежем 57484,00 грн. та 28742,00 грн. за штрафними санкціями.

Позивач, не погодившись з прийнятим податковим повідомленням рішенням, звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з такого.

З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення став висновок контролюючого органу про відсутність підтвердження реальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «Сігмаплюс», що відображені у податкових деклараціях з податку на додану вартість (рядки 10.1.- 16.3) за період з 01.01.2013 по 30.06.2015 року.

Підпунктом 14.1.181, пп. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) визначено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу; бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Положеннями п. 198.2 ПК України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події,що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того,чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.3 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом,спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством України. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 2 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 21.12.2010 №969 (який набрав чинності з 10.01.2011), податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість

Згідно п. 201.10 ст. 201 Кодексу, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Пунктом 201.6 ст. 201 Кодексу встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Отже, податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару.

Як свідчать матеріали справи, ТОВ Гідроспецмонтаж (покупець) укладено договори поставок з ТОВ «Сігмаплюс» (продавець) №3/3-14 від 03.03.2014 та №17/3-14 від 17.03.2014 (а.с. 41, 51). Відповідно до укладених договорів позивач придбавав у ТОВ «Сігмаплюс» товар: листи b-10 ст.09 Г2С 1500х6000 мм., b-12 ст.09 Г2С 1500х4000 мм., b-16 ст.09 Г2С 1500х6000 мм., b-10 ст.09 Г2С 1500х8000 мм., b-16 ст.09 Г2С 1500х8000 мм., b-30 ст.09 Г2С 2000х8000 мм., кондуктор для складання металоконструкцій, корпус редуктора Ф522134075СБ, всього на суму 344906,20 грн., в т.ч. ПДВ 57484,37 грн.

Виконання умов договорів постачання №3/3-14 від 03.03.2014 та №17/3-14 від 17.03.2014 підтверджено: видатковими накладними та податковими накладними №660 від 24.03.2014, №867 від 23.04.2014, №152 від 04.04.2014, №117 від 03.04.2014, №817 від 22.04.2014, №954 від 25.04.2014, №65 від 02.04.2014. Податкові накладні містять всі необхідні реквізити.

Розрахунки між сторонами за договорами постачання здійснювались у безготівковій формі. На підставі рахунків на оплату, позивачем здійснена оплата за отриманий товар згідно банківських виписок №92 від 15.04.201, №147 від 26.05.2014, №130 від 13.05.2014, №129 від 13.05.2014.

Судом також встановлено, що на момент укладення та виконання договорів постачання, контрагент позивача мав зареєстровані у встановленому порядку установчі документи та цивільну дієздатність згідно з чинним законодавством, був зареєстрований як платник податку на додану вартість.

Придбаний у контрагента товар оприбуткований позивачем шляхом здійснення записів у відповідних бухгалтерських документах, що не заперечується податковим органом.

Крім того, позивачем надані пояснення щодо фактичного використання придбаних товарів у своїй господарській діяльності.

Ставлячи під сумнів вказані вище господарські операції податковий орган посилається на відсутність товарно-транспортних накладних у звязку з чим не можливо встановити як саме відбулось транспортування, встановити автоперевізника, умови поставки, пункти навантаження, розвантаження та отримати іншу інформацію щодо транспортування.

Крім того, відповідач посилається на постанову слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 14.07.2015 в рамках кримінального провадження №0000021. Згідно цієї постанови ТОВ «Сігмаплюс» проводило діяльність спрямовану на здійснення операцій повязаних з наданням податкової вигоди третім особам.

Слід зазначити, що відсутність товарно-транспортних накладних не може бути безумовним свідченням безтоварності відповідних операцій, про що неодноразово вказував в своїх рішеннях Вищий адміністративний суд України (від 04.04.2013 №К/991/44754/11 від 15.04.2013 №К/9991/56697/12, від 16.04.2013 №К/9991/62008/12, від 22.05.2013 №К/800/1488/13, від 30.05.2013 №К/9991/54924/11, 30.05.2013 №К/9991/91509/11, від 22.07.2013 № К 24753/10.

Також суд звертає увагу на те, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміну у власному капіталі чи зобовязання платника податків у звязку з його господарською діяльністю мали місце.

Певні недоліки оформлення товарно-транспортних накладних, за якими до позивача надходив товар, не є доказом відсутності поставок товару, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, наявність товарно-транспортних накладних, складених з порушенням вимог чинного законодавства чи їх відсутність взагалі є лише дотриманням чи порушенням правил перевезень автомобільним транспортом безпосередньо самим перевізником, а тому вантажоотримувач не може нести відповідальність чи будь-які негативні наслідки за відсутність або неправильне оформлення таких документів.

Суд зазначає, що податкові накладні для документального оформлення виконання умов договорів, містять відомості про адресу місцезнаходження покупця та продавців, одиниці виміру товару, кількість товару, ціну товару, тому відповідають вимогам оформлення первинних документів бухгалтерської та податкової звітності. Будь-яких порушень щодо оформлення податкових накладних не встановлено, зауваження до змісту та форми зазначених документів відсутні, що не заперечується і відповідачем в акті перевірки. Податкові накладні видані особою, яка на час здійснення господарських операцій зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності, платником податку на додану вартість.

За таких обставин, немає підстав для не включення сум податку на додану вартість по вказаних податкових накладних до складу податкового кредиту позивача.

Відповідно до ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Статтею 3 Закону України № 996-ІV від 16.07.1999 Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні (зі змінами та доповненнями) (далі - Закон № 996-ІV) передбачено, що бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону № 996-ІV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Статтею 1 Закону № 996-ХІV визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі - Положення), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 вказаного Закону та п.2.4 Положення, первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок.

Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Суд дійшов висновку, що наявність первинних документів є достатньою підставою для відображення вказаних операцій в бухгалтерському обліку, а оскільки дані податкового обліку базуються на даних бухгалтерського обліку, висновок відповідача щодо незаконності віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту є необґрунтованим, що зумовлює відсутність підстав для висновку про відсутність фактичного здійснення господарських операцій.

Вказані ж в Акті висновки є суто суб'єктивною думкою податкового органу, яка ґрунтується на припущеннях.

До того ж, суд звертає увагу, що наданий до матеріалів справи акт перевірки на містить жодного підпису (а.с.32), ані представників перевіряємого підприємства, ані фахівця податкового органу, який проводив перевірку.

Крім цього, відповідачем зроблений висновок про завищення податкового кредиту підприємством по господарським операціям, які здійснювалися відповідно до договорів №3/3-14 від 03.03.2014 та №17/3-14 від 17.03.2014. Однак, як свідчить зміст акту перевірки, податковим органом досліджено лише один договір №3/3-14 від 03.03.2014, тоді як угода №17/3-14 від 17.03.2014 не досліджувалась. З цього приводу представником відповідача не надано обґрунтованих пояснень.

Щодо посилання відповідача на постанову слідчого з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Дніпропетровській області ОСОБА_3 від 14.07.2015 в рамках кримінального провадження №0000021 стосовно діяльності ТОВ «Сігмаплюс» слід зазначити, що відповідачем до суду не надано доказів наявності обвинувального вироку відносно посадових (службових) осіб ТОВ Гідроспецмонтаж або наявності рішення суду про визнання угод укладених між позивачем та його контрагентом недійсними.

Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду України, викладеною у постановах від 09 вересня 2008 року у справі № 21-500во08 та від 01 червня 2010 року у справі № 21-573во10.

До того ж, ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер відповідальності юридичної особи.

Згідно ст.1 Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини, а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення Європейського суду є частиною національного законодавства і є обовязковим для правозастосування органами правосуддя.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 22 січня 2009 року у справі Булвес АД проти Болгарії (заява №3991/03) визначено, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Європейського суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Крім того, податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з вищевказаними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірність свого рішення.

Враховуючи наведене, позивач у відповідності до норм Податкового кодексу України правомірно включив до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість по господарських операціях з ТОВ Сігмаплюс».

Також, суд дійшов висновку, що податковий кредит підтверджений відповідними первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського та податкового обліку та наявний зв'язок витрат позивача з його господарською діяльністю.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Гідроспецмонтаж.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

У судовому засіданні, відповідно до ст.160 КАС України, сторонам проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Керуючись ст.ст. 86, 158, 160-163,167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю Гідроспецмонтаж задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати винесене Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області податкове повідомлення рішення від 15.09.2015 року №.

Судові витрати в сумі 1293,39 грн. присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Гідроспецмонтаж за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного Управління ДФС у Запорізькій області.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя І.В.Шара