Справа № 813/4869/13-а
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Самсіна І.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Кривенка В.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_11 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_11 звернувся з позовом до ГУ МВС про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, посилаючись на те, що комісія з питань розгляду матеріалів про визнання права учасників війни та учасників бойових дій ГУ МВС (далі - Комісія) відмовила йому у визнанні учасником бойових дій, про що повідомила листом від 19 червня 2013 року. Вважає таку відмову неправомірною, оскільки, працюючи на посаді викладача у Львівській середній школі Міністерства внутрішніх справ СРСР (далі - МВС СРСР), згідно з наказом у період з 24 січня по 18 квітня 1989 року проходив службу в складі зведеного батальйону в районі надзвичайного стану у Нагірно-Карабаській автономній області, де в зазначений період проходив збройний етнічний конфлікт між азербайджанським і вірменським населенням. Просить скасувати рішення Комісії і зобов'язати її визнати його учасником бойових дій.

Суди встановили, що Комісія рішенням від 19 червня 2013 року відмовила ОСОБА_11 у наданні йому статусу учасника бойових дій. Така відмова обґрунтована відсутністю факту проходження позивачем служби, роботи чи перебування позивача у відрядженні у державах, де велися бойові дії.

Згідно з довідкою від 3 березня 2006 року № 10/60, виданою Львівським державним університетом внутрішніх справ, ОСОБА_11 у період з 24 січня по 18 квітня 1989 року у складі батальйону спеціального призначення Львівської середньої спеціальної школи міліції МВС СРСР брав участь у заходах по забезпеченню громадського порядку і безпеки у м. Баку Азербайджанської РСР під час введення там режиму надзвичайного стану.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 10 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовив.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 25 лютого 2014 року апеляційну скаргу позивача залишив без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2013 року - без змін.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 17 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_11 залишив без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_11 звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах, а саме: пункту 2 статті 6 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1994 року № 63 (далі - Перелік).

На обґрунтування заяви додано копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 21 листопада 2007 року, 11 травня 2011 року, 11 жовтня та 21 листопада 2012 року (справи №№ К-31079/06, К/9991/9681/11, К/9991/39732/11, К/9991/14169/11 відповідно), які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені заявником доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, що розглядається, касаційний суд, погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні позову, виходив із того, що зі змісту примітки 6 до Переліку щодо можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після 1979 року та не названі у цьому Переліку, вбачається, що її положення поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил СРСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. Проте території та періоди бойових дій, на які посилався позивач, до вказаного Переліку не включені, довідку 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про особисту участь у бойових діях позивач не надав, тобто таких юридичних фактів, з якими чинним законодавством пов'язується право особи на визнання її учасником бойових дій, суди не встановили.

Натомість у рішеннях Вищого адміністративного суду України, наданих на підтвердження неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що як «інші країни після 1979 року» у Переліку слід розуміти в тому числі і колишній СРСР.

Верховний Суд України неодноразово висловлював правову позицію у спорах цієї категорії. Зокрема, у постановах від 18 травня 2010 року, 3 жовтня 2011 року та 26 листопада 2013 року (№№ 21-74во10, 21-162а11, 21-384а13 відповідно) міститься висновок про те, що зі змісту примітки 6 до Переліку стосовно можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після грудня 1979 року та не названі у Переліку, вбачається, що її положення поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил СРСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

За таких обставин висновок суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права і відповідає правовій позиції Верховного Суду України при вирішенні спорів цієї категорії, а тому у задоволенні заяви ОСОБА_11 слід відмовити.

Керуючись статями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_11 відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.Л. Самсін
Судді:О.Ф. ВолковМ.І. Гриців
О.А. КороткихО.В. Кривенда
В.В. КривенкоВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
О.О. Терлецький