Справа № 823/5215/15
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2015-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2015 року справа № 823/5215/15

м. Черкаси

14 год. 41 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Тимошенко В.П.,

за участю секретаря: Цаплі І.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю),

представника відповідача ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про визнання протиправним та скасування рішення,

встановив:

09 листопада 2015 року ОСОБА_3 подав позов, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення ВГІРФО УМВС України в Черкаській області від 04 серпня 2008 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_3.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 04.08.2008 на підставі п. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію скасовано дозвіл від 19.10.2004 на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_3. Позивач вважає, що зазначене рішення прийнято не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення у яких зазначила, що під час перевірки законності надання дозволу на імміграцію і документування посвідкою на постійне проживання встановлено, що при оформленні позивачем у 2004 році безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні, ним приховано від співробітників ОВС факт смерті підопічної ОСОБА_5 Враховуючи зазначене представник позивача вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення діяв правомірно та обґрунтовано, в межах повноважень та з дотриманням чинного законодавства України, у звязку з чим у задоволенні позову просила відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Придніпровської районної ради м. Черкаси від 20.02.2002 №105 «Про встановлення піклування над ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1», позивача призначено піклувальником над ОСОБА_5

У відповідності до ст. 9 Закону України «Про імміграцію» на підставі встановлення піклування ОСОБА_3 над ОСОБА_5,11.09.2002 він отримав рішення ВГІРФО УМВС України в Черкаській області про надання дозволу на імміграцію в Україну (а.с.50). Підставою для видачі даного рішення зазначено «Іноземець є опікуном (піклувальником) громадянина України» та документовано посвідкою на постійне місце проживання на території України від 14.09.2002 серії ЧР №03954, терміном дії до 14.09.2004.

У серпні 2004 року у звязку з закінченням терміну дії виданої у 2002 році посвідки, ОСОБА_3 звернувся до ВГІРФО з метою отримання посвідки на постійне проживання та був документований достроковою посвідкою на постійне проживання в Україні серії ЧР №08336.

Листом від 07.07.2008 УБОЗ УМВС України в Черкаській області ініційовав перевірку законності правомірності перебування ОСОБА_3 на території України.

Перевіркою ВГІРФО встановлено, що позивачем у 2004 році при оформленні безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні приховано факт смерті підопічної ОСОБА_5, яка померла 12.05.2004.

У звязку з вищевикладеними обставинами та відповідно до пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» рішенням ВГІРФО від 04.08.2008 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України Про імміграцію від 07.06.2001 № 2491-III (надалі - Закон №2491). Відповідно до ст. 1 Закону №2491 імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в'їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов'язки опікунів і піклувальників

Відповідно до статті 3 Закону №2491 правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Суд зазначає, що підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені Закону №2491, згідно якої дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 6 Закону України « Про імміграцію» від 07.06.2001 р. №2491-III (далі Закон № 2491-III) спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкуванні йому органи приймають рішення про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Відповідно до пункту 23 Постанови КМУ «Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання» від 26.12.2002 №1983департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний терміни подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Відповідно до висновку від 01.08.2004, затвердженого начальником ВГІРФО УМВС України в Черкаській області, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача, слугував той факт, що ним приховано факт смерті громадянки ОСОБА_5, що є перепоною для подальшого перебування ОСОБА_3 на території держави та продовження терміну дії посвідки на постійне проживання втратили чинність через смерть особи, над якою встановлено піклування. Між тим, на вимогу суду відповідачем не надано доказів на підтвердження факту надання позивачем неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення та не надано обґрунтувань обовязку позивача повідомляти про смерть його підопічної.

Суд зазначає, що стаття 1 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 4 листопада 1950 року визначає Процедурні гарантії, що стосуються вислання іноземців.

Відповідно до положень статті 1 іноземець, який законно проживає на території держави, не може бути висланий за її межі інакше ніж на виконання рішення, прийнятого відповідно до закону, і повинен мати можливість:

a)наведення доводів проти свого вислання;

b)перегляду своєї справи;

c)представлення з цією метою перед компетентним органом або перед особою чи особами, призначеними цим органом.

Наведені положення міжнародно-правових актів є частиною національного законодавства України, оскільки Верховна Рада Украї ни 17 липня 1997 року дала згоду на обовязковість Конвенції про захист прав людини та основних свобод у формі закону про ратифікацію.

Судом встановлено, що відповідачем для надання пояснень позивач не запрошувався, будь-які доводи відповідачу не висловлював стосовно яких розглядається це питання.

Крім того суд звертає увагу, що при винесенні оскаржуваного рішення відповідачем не враховано, що ОСОБА_3 проживає на території України з 2001 року. 15 вересня 2002 року у нього народився син ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія І-СР №116160, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси, а 18 квітня 2004 народився другий син ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія І-СР №1468730, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Придніпровського районного управління юстиції м. Черкаси.

26 липня 2013 року ОСОБА_3 документований паспортом громадянина України.

Згідно висновку службової перевірки законності видачі паспорта громадянина України на імя ОСОБА_3, вбачається, що паспорт громадянина України серії НЕ 700250 виданий Черкаським РС УДМС України в Черкаській області на імя ОСОБА_3 без порушень положень наказу МВС України від 13.04.2012 №320 «Про затвердження Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України» та положень Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001.

За змістом статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області не надало суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача.

Крім того, посилання представника відповідача на наявність кримінального провадження №0000433 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 358 КК України за матеріалами УДМС України за фактом підроблення паспорту, як на підставу правомірності оскаржуваного рішення спростовується листом начальника слідчого управління ГУ НП в Черкаській області, в якому зазначено, що за результатами досудового розслідування, 27.12.2014 у кримінальному провадженні №0000433 прийнято рішення про закриття на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що оскаржуване рішення, прийняте з порушенням вимог законодавства України, а тому підлягає скасуванню, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 2 частини 1 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно вимог статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та статті 9 КАС України, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в статті 8 Конституції України та статті 22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно вимог частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, з урахуванням принципу верховенства права та з метою забезпечення захисту прав, свобод та інтересів особи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві посилання позивача є обґрунтованими, та відповідно такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 56, 58, 86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення ВГІРФО УМВС України в Черкаській області від 04 серпня 2008 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_3.

Повернути ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн 20 коп., сплачений згідно квитанції №QS26548594 від 20.11.2015 шляхом стягнення з бюджетних асигнувань управління Державної міграційної служби України в Черкаській області (ідентифікаційний код 37852733).

Постанова набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строки та порядку, передбачені статтями 185-187 цього Кодексу.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови виготовлений 23 грудня 2015 року