Справа № 658/3405/15-а
Суддя: Терещенко О. Є.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 658/3405/15-а
(провадження № 2-а/658/97/15 )
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м.Каховка

Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Терещенко О.Є.,

при секретарі Оніщенко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, м. Каховка, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації, ОСОБА_2 районної ради про визнання протиправними дій, скасування рішення органу місцевого самоврядування, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 районної державної адміністрації, ОСОБА_2 районної ради з позовом про визнання протиправними дій, скасування рішення органу міс-цевого самоврядування, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Вимоги мотивовано тим, що з 02 квітня 2012 року позивач працював головним лікарем ОСОБА_2 центральної районної лікарні. 26 листопада 2014 року головою районної держав-ної адміністрації видано розпорядження № 364, щодо виконання головним лікарем комуналь-ного закладу «ОСОБА_2 центральна районна лікарня» умов контракту, яке визнано проти-правним та скасовано постановою Каланчацького районного суду від 10 березня 2015 року № 657/8/15-а. На підставі вказаного розпорядження на сесії ОСОБА_2 районної ради постано-влено рішення від 26 грудня 2014 року № 588 щодо розірвання контракту з позивачем. Викону-ючи на думку позивача протиправне рішення районної ради голова державної адміністрації ви-дав розпорядження від 26 грудня 2014 року № 209-ос про звільнення позивача. Таким чином позивач вважає, що протиправні дії голови державної адміністрації призвели до незаконного звільнення його з посади головного лікаря. Неодноразові звернення позивача до відповідачів щодо виконання постанови суду та приведення у відповідність рішення районної ради і понов-лення його на роботі виявилися безрезультатними. Крім того, позивач вказує на те, що в резуль-таті незаконного звільнення йому завдано моральної шкоди, що полягає в порушені нормаль-них життєвих звязків, невпевненості у майбутньому, докладанні значних зусиль для додаткової організації свого життя і отримання коштів необхідних для забезпечення сімї. Так, незаконне звільнення змусило позивача змінити місце проживання, терміново шукати нову роботу, пози-чати кошти у знайомих та рідних з метою забезпечення своєї сімї, сплати кредиту та сплати аліментів на утримання дитини, вказані обставини також призводили до постійного нервового напруження позивача. За вказаних обставин ОСОБА_1 просив суд визнати рішення ХLIV сесії ОСОБА_2 районної ради шостого скликання «Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря ОСОБА_2 центральної районної лікарні» від 26 грудня 2014 року № 588 та розпоряд-ження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1Й.» від 26 грудня 2014 року № 209-ос протиправними та скасувати; поновити його на посаді головного лікаря ОСОБА_2 центральної районної лікарні Херсонської області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу; стягнути на його користь з ОСОБА_2 районної дер-жавної адміністрації моральну шкоду в сумі 8 745,75 грн.

В судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягав, з підстав викладених в позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 районної ради в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи оповіщений належним чином у встановленому порядку, про причини неявки, їх поважність суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_2 районної державної адміністрації в судове засі-дання не зявився, про час і місце розгляду справи оповіщений належним чином у встано-вленому порядку, про причини неявки, їх поважність суд не повідомив. Надіслав письмові запе-речення проти адміністративного позову, відповідно до змісту яких, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просив відмовити в повному обсязі. Заперечення мотивовані тим, що доводи по-зивача що містить адміністративний позов не відповідають фактичним обставинам справи, а саме рішення сесії районної ради було прийнято не в межах повноважень ради, визначених Законом та Статутом КЗ «ОСОБА_2 районна лікарня», будь-яких законних підстав щодо пра-вомірності рішення в позові не наведено; розпорядження голови районної державної адміні-страції про звільнення ОСОБА_1 видано на підставі рішення сесії, що відповідає вимогам Зако-ну; крім того звертаючись до суду позивачем не дотримано місячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Суд вважає можливим розглянути справу виходячи з положень ч. 4 ст. 128 КАС Украї-ни, де передбачено наслідки неприбуття в судове засідання відповідача субєкта владних пов-новажень, за відсутності відповідача.

Ухвалою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 01 грудня 2015 ро-ку клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду задоволено, строк звернення до суду з адміністративним позовом про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, поновлено.

Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та доводи адміні-стративного позову, приходить до висновку, що вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 квітня 2012 року між ОСОБА_2 районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 укладено контракт відповідно до рішення ОСОБА_2 районної ради «Про призначення головного лікаря ОСОБА_2 центральної районної лікарні» від 29 бе-резня 2012 року № 201 (а.с. 5 12).

Відповідно до п. 1.2 контракту він є трудовим договором. На підставі контракту вини-кають трудові відносини між Райдержадміністрацією та головним лікарем.

Згідно до п. 5.1 контракту головний лікар може бути звільнений з посади, а контракт розірваний за ініціативою Райдержадміністрації до закінчення строку його дії зокрема, у разі порушення головним лікарем законодавства України або обовязків, передбачених контрактом, за умови недосягнення згоди між райдержадміністрацією та головним лікарем стосовно показ-ників діяльності лікарні, у разі незадовільних результатів діяльності лікарні.

Як вбачається з рішення ОСОБА_2 районної ради «Про звільнення ОСОБА_1 з поса-ди головного лікаря ОСОБА_2 центральної районної лікарні» від 26 грудня 2014 року № 588, ОСОБА_1 з 26 грудня 2014 року звільнено з посади головного лікаря ОСОБА_2 цен-тральної лікарні згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України. Підставою для прийняття вказаного рішення було клопотання районної державної адміністрації про розірвання контракту з головним ліка-рем, розпорядження голови районної державної адміністрації «Про виконання контракту, укладеного між ОСОБА_2 районною державною адміністрацією і головним лікарем Калан-чацької центральної районної лікарні» від 26 листопада 2014 року № 364, листом департаменту охорони здоровя Херсонської області (ас. 16).

10 березня 2015 року Каланчацьким районним судом Херсонської області постановле-но рішення, яким визнано рішення колегії ОСОБА_2 районної державної адміністрації та ви-дане за його результатами розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністра-ції Херсонської області «Про виконання головним лікарем комунального закладу «ОСОБА_2 центральна районна лікарня» ОСОБА_1 умов контракту протиправним та скасовано. Постано-ва суду набрала законної сили 04 квітня 2015 року.

26 грудня 2015 року головою районної державної адміністрації винесено розпоряд-ження № 209-ос «про звільнення ОСОБА_1Й.», яким згідно рішення районної ради № 588 ОСОБА_1 звільнено з посади головного лікаря з 26 грудня 2014 року згідно п. 8 ст. 36 КзпП України (а.с. 17).

Як вбачається з трудової книжки працівника ОСОБА_1 запис № 21 в графі відомості про роботу зазначено: «Звільнений з посади головного лікаря ОСОБА_2 ЦРЛ» (а.с. 30 зв.), тобто відповідач при заповненні допустив порушення п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, не зазначивши причину звільнення з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місце-вого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повно-важень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рі-шень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передба-чені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудли-во; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискриміна-ції; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи за-перечення, або які мають інше значення для вирішення справи, та які належить установити при ухваленні судового рішення у справі (ч. 1 ст. 138 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він запере-чує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або зако-нам України визнаються незаконними в судовому порядку.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірності винесення оскаржуваного рі-шення, що було ухвалено на підставі визнаного судом протиправного розпорядження та роз-порядження виданого на виконання рішення районної ради, а тому і звільнення позивача з ура-хуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України. За вказаних обставин та вихо-дячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 в частині визнання про-типравним та скасування рішення районної ради та розпорядження голови районної державної адміністрації підлягає задоволенню.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) вба-чається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами тру-дових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 (далі Постанова) звернено увагу судів на необ-хідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України і інших актів законодавства України. Діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Відповідно до п. 18 постановив при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (роз-порядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання (п. 13 постанови).

З урахуванням викладеного, суд вважає відсутніми належні докази, які б вказували на підстави передбачені контрактом для звільнення позивача та розірвання контракту, тому звільнення позивача судом визнається протиправним.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час ви-мушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні, при ви-несенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджено-го постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньо-денна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для на-рахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 По-рядку).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з виданої КЗ «ОСОБА_2 районна лікарня» довідки про доходи від 13 травня 2015 року заробітна плата ОСОБА_1 за листопад 2014 року становить 7 080,72 грн., за грудень 2014 року становить 9 217,35 грн. (а.с. 31).

Листом міністерства соціальної політики України № 10196/14-14/13 від 09 вересня 2014 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», кількість робочих днів: в січні 2015 року 20; в лютому 2015 року 20, в березні 2015 року 21, в квітні 2015 року 21; в травні 2015 року 18; в червні 2015 20; в липні 2015 23; в серпні 2015 року 20; в вересні 2015 22; в жовтні 2015 року 22; в листопаді 2015 року - 21. У звязку з чим, загальна кількість днів затримки розрахунку з моменту незаконного звільнення по день постановлення рішення становить 228 робочих днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного про-гулу ОСОБА_1, становить 84 142,44 грн. (формула розрахунку: 7 080,72 грн. (заробітна плата за листопада 2014 року) + 9 217,35 грн. (заробітна плата за грудень 2014 року) = 16 298,07 грн./ 43 (кількість робочих днів за листопада та грудень 2014 року) = 379,02 грн. х 222 (робочі дні за час затримки з 13 січня 2015 року по дату постановлення рішення), та яка є базовою для подаль-шого відрахування з нього податків й інших обовязкових платежів.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3, вона народилася 25 березня 2011 року та ОСОБА_4, який народився 10 листопада 2014 року, їх батьком є ОСОБА_1 (а.с. 37, 38).

Як вбачається з постанови про відкриття виконавчого провадження № 33469807 та роз-рахунку заробітної плати ОСОБА_1 за лютий серпень 2015 року, позивач сплачує на утримання неповнолітньої дитини дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти (а.с. 39).

Згідно до записів в трудовій книжці працівника ОСОБА_1 після звільнення з посади головного лікаря 12 січня 2015 року позивач був прийнятий на роботу 26 січня 2015 року (а.с. 30 зв.).

З укладеного між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_1 кредитного договору вбачається, що позивач отримав в кредит грошові кошти в сумі 50 000 грн. на придбання квартири. Щомісячний платіж відповідно до графіку погашення кредиту за період з 16 жовтня 2013 року по 31 грудня 2014 року складав 3 125 грн. а з 01 січня 2015 року по 30 вересня 2022 складає 1 115 грн. (а.с. 28 29, 34, 35).

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України та передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до мораль-них страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як слідує з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудо-вих відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немай-нового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру пра-вопорушення, його наслідків та інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незакон-ного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодуван-ня моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Суд, враховуючи вищенаведене, характер порушення прав позивача, істотність виму-шених змін у житті після незаконного звільнення, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди, підлягають частковому задо-воленню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в незаконному звільненні та зусиль вжитих для відновлення трудо-вих прав, призвело до моральних страждань, а саме втрати ним нормальних життєвих звязків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї родини.

Виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, та з урахуванням суті по-зовних вимог, обсягу спричинених позивачу моральних страждань, суд вважає за доцільне час-тково задовольнити вимоги позивача щодо стягнення спричиненої моральної шкоди у розмірі 2 500 грн.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Беручи до уваги наведену норму суд вважає, що постанова, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст.ст. 2, 8, 19, 21, 22, 24, 43, 55, 64, 124 Конституції України, ст.ст. 232, 235, 236, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 2, 7 12, 69 72, 159 163, 254, 256 КАС України,

постановив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної державної адміністрації, ОСОБА_2 районної ради про визнання протиправними дій, скасування рішення органу міс-цевого самоврядування, поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати рішення ХLIV сесії ОСОБА_2 районної ради шостого скликання «Про звільнення ОСОБА_1 з посади головного лікаря ОСОБА_2 центральної районної лікарні» від 26 грудня 2014 року № 588 протиправними та скасувати.

Визнати розпорядження голови ОСОБА_2 районної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1Й.» від 26 грудня 2014 року № 209-ос протиправними та скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного лікаря комунального закладу «ОСОБА_2 центральна районна лікарня».

Стягнути з ОСОБА_2 районної державної адміністрації на користь ОСОБА_6 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 84 142,44 грн. Сумазаробітної плати, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з врахуванням та утриманням обовяз-кових платежів.

Стягнути з ОСОБА_2 районної державної адміністрації на користь ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 2 500 грн.

В задоволенні решти позову відмовити.

Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лікаря комунального закладу «ОСОБА_2 центральна районна лікарня» та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання її копії особою, яка оскаржує постанову, до Одеського апеляційного адміністративного суду через Каховський міськрайонний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається осо-бою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після апеляційного розгляду.

Суддя О.Є. Терещенко