Справа № 810/4973/14
Суддя: Сірош М.В.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2015 року м. Київ К/800/19710/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: Сіроша М.В.,

суддів: Голубєвої Г.К.,

Юрченко В.П.

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві правонаступника Державної податкової інспекції у Дніпровському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - ДПІ) на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року у справі № 810/4973/14 за адміністративним позовом ДПІ до Приватного підприємства «Аметістум» (далі - Підприємство),

про стягнення податкового боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2012 року ДПІ звернулася до суду з адміністративним позовом про стягнення з Підприємства податкового боргу, який у повному обсязі у добровільному порядку не сплачений.

13 грудня 2012 року постановою Київського окружного адміністративного суду, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року, у задоволенні позову відмовлено.

14 липня 2014 року ухвалою Вищого адміністративного суду України постанова Київського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2012 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2013 року скасовані, адміністративна справа направлена до Київського окружного адміністративного суду на новий розгляд.

23 вересня 2014 року постановою Київського окружного адміністративного суду позов задоволено.

Стягнуто з Підприємства до Державного бюджету України податковий борг у розмірі 8 301,92 грн.

9 квітня 2015 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду постанова Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року скасована, у задоволенні позову відмовлено.

ДПІ звернулася із касаційною скаргою про скасування постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року та залишення в силі постанови Київського окружного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року, посилаючись на порушення апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правильність застосування апеляційним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судами, 31.01.2011 Підприємством була подана до податкового органу податкова декларація № 2384 за сплату податку за землю за 2011 рік у розмірі 13 843,81 грн.

12 березня 2011 року ДПІ була направлена Підприємству вимога щодо сплати податкового боргу у розмірі 1 071,47 грн., зазначена вимога була отримана Підприємством 25 березня 2011 року.

20 липня 2012 року ДПІ була здійснена камеральна перевірка Підприємства щодо подання ним податкової звітності з плати за землю (своєчасності подання податкової звітності), за наслідками якої того ж дня був складений акт перевірки.

17 серпня 2012 року ДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення № щодо збільшення Підприємству грошового зобов'язання з земельного податку у розмірі 170,00 грн.

Колегія суддів вважає висновок апеляційного адміністративного суду про відмову у задоволенні позову обґрунтованим з таких підстав.

12 січня 2011 року постановою Господарського суду Київської області Підприємство визнане банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура.

Відповідно до ухвали Господарського суду Київської області від 16 серпня 2012 року на виконання постанови Господарського суду Київської області від 12 січня 2011 року, в газеті «Голос України» № 36 (50369) від 25.02.2011 розміщено оголошення про визнання Підприємства банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Згідно з ухвалою Господарського суду Київської області від 16 серпня 2012 року, у судовому засіданні під час затвердження мирової угоди представник ДПІ, як кредитор, в усному порядку заперечив щодо часткового визнання боржником його кредиторських вимог, обґрунтованих мотивів та підстав не зазначив.

Ліквідатором Підприємства арбітражним керуючим Біликом Ю.М. були надані письмові пояснення щодо кредиторських вимог ДПІ № 16/08/12 від 16.08.2012, у яких зазначено, що ДПІ, яка була повідомлена листом № 20/04/11 від 20.04.2011 про результати розгляду її кредиторських вимог, не оскаржувала дії (рішення) ліквідатора за результатами розгляду їх кредиторських вимог, що свідчить про те, що кредитор погодився із таким рішення ліквідатора.

Відповідно до зазначеної ухвали Господарського суду Київської області була затверджена мирова угода та встановлено, що в першу чергу були задоволені вимоги одного з кредиторів (ДПІ) зі сплати земельного податку у розмірі 364, 39 грн.

Решта суми податкового боргу Підприємства, з позовом про стягнення якого ДПІ звернулась до суду, не була предметом розгляду у справі Господарського суду Київської області № Б22/214-10/24.

Апеляційний суд правильно зазначив, що посилання ДПІ на норми Податкового кодексу України, якими податковий орган наділено правом звертатися до суду про стягнення податкового боргу з платників податків, є помилковими, оскільки відповідно до пункту 1.3 ст. 1 Податкового кодексу України не врегульоване питання погашення податкових зобов'язань або стягнення податкового боргу з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України №2343-XIIвід 14 травня 1992 року «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон №2343-XII), з банків, на які поширюються норми розділу V Закону України «Про банки і банківську діяльність», та погашення зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 2343-XII протягом п'ятнадцяти днів з дня призначення ліквідатора відповідні посадові особи банкрута зобов'язані передати бухгалтерську та іншу документацію банкрута, печатки і штампи, матеріальні та інші цінності банкрута ліквідатору. У разі ухилення від виконання зазначених обов'язків відповідні посадові особи банкрута несуть відповідальність відповідно до законів України.

З дня призначення ліквідатора до нього переходять права керівника (органів управління) юридичної особи - банкрута.

Повноваження ліквідатора визначені ч. 1 ст. 25 Закону № 2343-XII та членів ліквідаційної комісії, а саме: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута згідно з законодавством; аналізує фінансове становище банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; пред'являє до третіх осіб вимоги щодо повернення дебіторської заборгованості банкруту; має право отримувати кредит для виплати вихідної допомоги працівникам, що звільняються внаслідок ліквідації банкрута, який відшкодовується в першу чергу згідно зі статтею 31 цього Закону за рахунок коштів, одержаних від продажу майна банкрута; з дня визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури повідомляє працівників банкрута про звільнення та здійснює його відповідно до законодавства України про працю; заявляє в установленому порядку заперечення по заявлених до боржника вимогах поточних кредиторів за зобов'язаннями, які виникли під час провадження у справі про банкрутство, і є неоплаченими; з підстав, передбачених частиною десятою статті 17 цього Закону, подає до господарського суду заяви про визнання недійсними угод боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; передає у встановленому порядку на зберігання документи банкрута, які відповідно до нормативно-правових документів підлягають обов'язковому зберіганню; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом; повідомляє про своє призначення державний орган з питань банкрутства в десятиденний строк з дня прийняття рішення господарським судом та надає державному органу з питань банкрутства інформацію для ведення єдиної бази даних щодо підприємств-банкрутів; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону № 2343-XII ліквідатор письмово повідомляє про визнання господарським судом відсутнього боржника банкрутом усіх відомих йому кредиторів відсутнього боржника, які в місячний строк з дня одержання повідомлення можуть направити ліквідатору заяви з вимогами до банкрута.

Задоволення вимог кредиторів здійснюється в порядку черговості, передбаченому статтею 31 цього Закону. Кредитори можуть оскаржити результати розгляду їх вимог ліквідатором до господарського суду до затвердження господарським судом ліквідаційного балансу (ч. 7 ст. 52 вказаного Закону).

Апеляційний суд встановив, що ДПІ не були оскаржені до господарського суду результати розгляду його вимог ліквідатором.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону № 2343-XII усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об'єктів житлового фонду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об'єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються в порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в установленому порядку.

Статтею 30 Закону № 2343-XII визначено, що після проведення інвентаризації та оцінки майна банкрута ліквідатор розпочинає продаж майна банкрута на відкритих торгах, якщо комітетом кредиторів не встановлено інший порядок продажу майна банкрута, забезпечує через засоби масової інформації оповіщення про порядок продажу майна банкрута, склад, умови та строки придбання майна.

Відповідно до ч.,ч. 7, 8 ст. 30 Закону № 2343-XII встановлено обов'язок ліквідатора використовувати при проведенні ліквідаційної процедури тільки один рахунок боржника в банківській установі. Інші рахунки, виявлені при проведенні ліквідаційної процедури, підлягають закриттю ліквідатором. Залишки коштів на цих рахунках перераховуються на основний рахунок боржника. Кошти, які надходять при проведенні ліквідаційної процедури, зараховуються на основний рахунок боржника. З основного рахунку здійснюються виплати кредиторам у порядку, передбаченому статтею 31 цього Закону.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону № 2343-XII кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, у порядку, встановленому цією статтею: 1) у першу чергу задовольняються: вимоги, забезпечені заставою; вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати за три місяці роботи, що передують порушенню справи про банкрутство чи припиненню трудових відносин у разі звільнення працівника до порушення зазначеної справи, грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, право на які виникло протягом двох років, відпрацьованих до порушення справи про банкрутство чи припинення трудових відносин, інших коштів, належних працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), право на які виникло протягом трьох останніх місяців до порушення справи про банкрутство чи припинення трудових відносин, а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі; витрати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що пов'язані з набуттям ним прав кредитора щодо банку, - у розмірі всієї суми відшкодування за вкладами фізичних осіб; вимоги кредиторів за договорами страхування; витрати, пов'язані з провадженням у справі про банкрутство в господарському суді та роботою ліквідаційної комісії, у тому числі: витрати на оплату державного мита; витрати заявника на публікацію оголошення про порушення справи про банкрутство; витрати на публікацію в офіційних друкованих органах інформації про порядок продажу майна банкрута; витрати на публікацію в засобах масової інформації про поновлення провадження у справі про банкрутство у зв'язку з визнанням мирової угоди недійсною; витрати арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора), пов'язані з утриманням і збереженням майнових активів банкрута; витрати кредиторів на проведення аудиту, якщо аудит проводився за рішенням господарського суду за рахунок їх коштів; витрати на оплату праці арбітражних керуючих (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора) в порядку, передбаченому статтею 27 цього Закону. Перелічені витрати відшкодовуються ліквідаційною комісією після реалізації нею частини ліквідаційної маси, якщо інше не передбачено цим Законом; 2) у другу чергу задовольняються вимоги, що виникли із зобов'язань банкрута перед працівниками підприємства-банкрута (за винятком повернення внесків членів трудового колективу до статутного капіталу підприємства), крім вимог, задоволених у першу чергу, зобов'язань, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян, шляхом капіталізації відповідних платежів, у тому числі до Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за громадян, які застраховані в цьому Фонді, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, зобов'язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, з повернення невикористаних коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також вимоги громадян - довірителів (вкладників) довірчих товариств або інших суб'єктів підприємницької діяльності, які залучали майно (кошти) довірителів (вкладників); 3) у третю чергу задовольняються вимоги щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів). Вимоги центрального органу виконавчої влади, що здійснює управління державним резервом; 4) у четверту чергу задовольняються вимоги кредиторів, не забезпечені заставою, у тому числі і вимоги кредиторів, що виникли із зобов'язань у процедурі розпорядження майном боржника чи в процедурі санації боржника; 5) у п'яту чергу задовольняються вимоги щодо повернення внесків членів трудового колективу до статутного капіталу підприємства; 6) у шосту чергу задовольняються інші вимоги.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження на рахунок коштів від продажу майна банкрута після повного задоволення вимог попередньої черги.

У разі недостатності коштів, одержаних від продажу майна банкрута, для повного задоволення всіх вимог однієї черги вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредиторові однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги ліквідаційна комісія не враховує суму грошових вимог цього кредитора. Вимоги, заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, не розглядаються і вважаються погашеними. Вимоги, не задоволені за недостатністю майна, вважаються погашеними.

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що відповідно до пп. 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України вказана ДПІ сума недоїмки має ознаки безнадійної заборгованості (заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією).

Таким чином, позовні вимоги, заявлені ДПІ, щодо стягнення недоїмки з юридичної особи, яку визнано банкрутом, є необґрунтованими та безпідставними.

Згідно з ч. 1 ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права під час ухвалення судових рішень чи вчинення процесуальних дій.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова апеляційного адміністративного суду ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана правильно, підстав для її скасування з мотивів, викладених в касаційній скарзі, немає.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві відхилити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 9 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, визначених ст. 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: Сірош М.В.

Голубєва Г.К.

Юрченко В.П.