Справа № 826/22501/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 грудня 2015 року 15:48 № 826/22501/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кротюка О.В. при секретарі судового засідання Голубничій О.О. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Державного реєстратора на нерухоме майно Кендзьори В.Я. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві
про визнання рішення протиправним, зобов'язання вчинити дії
Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києва (далі - відповідач) та згідно уточненого адміністративного позову просить суд:

1. визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києва №24592327 від 21.09.2015;

2. зобов'язати Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києва зареєструвати за позивачем право власності на 62/100 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач при прийняті оскаржуваного рішення діяв не в порядок та спосіб визначений законом, чим порушив права та охоронювані законом інтереси.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.11.2015 залучено до участі у справі в якості другого відповідача державного реєстратора на нерухоме майно Кендзьори В.Я. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - відповідач - 2).

Представник відповідачів заперечив проти позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

ОСОБА_1 17.07.2015 року звернувся до реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в частині права власності на 62/100 частини приватного житлового будинку у АДРЕСА_1 (далі - Об'єкт нерухомості).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Кендзьори В.Я. Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 21 вересня 2015 року № 24592327 було відмовлено у державній реєстрації права власності на Об'єкт нерухомості (далі - оскаржуване рішення). Вказане рішення мотивоване тим, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Позовні вимоги мотивовані тим, що права власності на Об'єкт нерухомості випливають з таких правовстановлюючих документів: 1) Договору дарування 31/100 частини будинку (по АДРЕСА_1) від 06 липня 1990 року (т. а.с. 19), 2 ) Рішення Ленінградського райнарсуд м. Києва від 24 травня 1991 року, яке набрало законної сили 03.07.1991 року в частині визнання права власності (т.1 а.с. 21).

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого.

Предметом судового розгляду за наслідком якого постановлено Ленінградським райнарсудом м. Києва 24 травня 1991 рішення (далі - Рішення) було визнання частково недійним недійсним договору дарування житлового будинку від 17.05.90 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (розташованого у АДРЕСА_1, - далі Будинок) і визнанні права власності на Ѕ частину будинку за ОСОБА_5, розділ його в натурі.

За вказаним договором дарування від 17.05.90 року (т.1 а.с. 69) ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами.

В подальшому ОСОБА_4 подарувала 31/100 позивачу (попереднє прізвище якого було ОСОБА_1 (свідоцтво про зміну прізвища - т.1 а.с 24), про що укладено договір дарування від 06 липня 1990 року.

Як встановлено судом у Рішенні (т.1. а.с. 23, абз.1) ОСОБА_4 належало 68/100 частини будинку (один мінус частина ОСОБА_5 32/100). Але оскільки 06.07.1990 року вона подарувала 31/100 частину будинку ОСОБА_1, то їй належить на праві власності 37/100 частин будинку (68/100-31/100=37/100). При цьому суд дійшов до висновку визнати недійсним договір дарування всього будинку від 17.05.1990 року в частині 32/100.

Дійсно в резолютивній частині судового рішення вказано визнання права власності на будинок за ОСОБА_4 в розмірі 37/100 частини, а за ОСОБА_1 - 31/100 частини.

Проте, вказане жодним чином не змінює правовий статус позивача відносно володіння 31/100 Об'єкта нерухомості, оскілки предметом судового розгляду згідно Рішення був договір дарування від 17.05.90 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до якого позивач (ОСОБА_1) не мав жодного відношення і жодних прав власності за ним не набував.

Не критикуючи судове Рішення, суд відзначить, що фактично, не дивлячись на те що в ньому вказано визнання права власності за ОСОБА_1, останнє в частині ОСОБА_1 є констатуючим, а не правовстановлюючим документом. Адже правовстановлюючий характер Рішення має лише для ОСОБА_5 - визнано 32/100 частини права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - 37/100. Вказана відносно ОСОБА_1 частина відповідає його частині, набутій за договором дарування від 06 липня 1990 року.

При цьому, договір дарування 06 липня 1990 року визнаний недійсним згідно рішення Ленінградського районного суду міста Києва від 07 лютого 1995 року лише в частині отримання ОСОБА_1 конкретних частин Об'єкту нерухомості, та встановлення в натурі цим судовим рішенням ОСОБА_4 та ОСОБА_1, як співвласникам 37/100 та, відповідно, 31/100 частин житлового будинку в їх спільне користування (т.1. а.с. 101 на звороті).

Вказане в сукупності свідчить, що єдиним правовстановлюючим документом щодо будинку по АДРЕСА_1 для ОСОБА_1 є договір дарування від 06 липня 1990 року (визначає розмір частки) та рішення Ленінградського районного суду міста Києва від 07 лютого 1995, яке визначає конкретні приміщення, що виділені в натурі для спільного користування позивачем та ОСОБА_4.

Покликання позивача на належність йому 62/100 будинку АДРЕСА_1 є безпідставними та необґрунтованими жодними належними та допустимими доказами.

Згідно пункту 4 ч.1 ст. 24 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (№ 1952-IV від 01.07.2004) у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Враховуючи вказане, відсутність документів, які підтверджують права ОСОБА_1 на 62/100 будинку АДРЕСА_1, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення є обґрунтованим та правомірним.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Відтак в позові слід відмовити повністю.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач в силу положень частини 2 статті 71 КАС України спростував покликання позивача і довів відповідність оскаржуваних рішень вимогам ч.3. ст..2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись ст.. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України

Суддя О.В. Кротюк

повний текст постанови складений та підписаний 21.12.2015 року.