Справа № 826/13909/15
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Борисюк Л.П., Петрика І.Й.,

при секретарі: Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 квітня 2015 року № 552-17 Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Відповідач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні вимог даного позову.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 30 квітня 2015 року посадовою особою відповідача згідно з підпунктом 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пунктом 286.5 статті 286 Податкового кодексу України було винесено податкове повідомлення - рішення №552-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок у сумі 8075,56 грн.

Позивач заперечує законність вищевказаного податкового повідомлення - рішення відповідача, у зв'язку з чим просить визнати його протиправним та скасувати з підстав невідповідності нормам чинного законодавства.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Підпунктом 14.1.147. пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу встановлено, що плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності;

Платниками податку за землю є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі (стаття 269 податкового кодексу України).

Об'єктами оподаткування, відповідно до статті 270 цього ж Кодексу є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України, яким встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В силу вимог ч. 1 статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника(землекористувача).

Вказаний принцип автоматичного переходу права власності або користування земельною ділянкою, що знаходиться під об'єктом нерухомості, закріплений також у Земельному кодексі України (далі по тексту - ЗК України).

Так, статтею 120 ЗК України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти.

До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату виникає з дня фактичного правомірного користування земельною ділянкою, оскільки закон не передбачає звільнення від сплати цього податку землекористувачів у разі відсутності документів, що підтверджують право користування.

При цьому, моментом з якого власник об'єкту нерухомості, а з ним і земельної ділянки, на якій він розташований, зобов'язаний сплачувати податок за землю, є саме факт державної реєстрації прав на нерухоме майно, а не на відповідну земельну ділянку.

Аналогічної позицію дотримується і Верховний суд України у постанові від 24 грудня 2010 року у справі №21-54а10.

За правилами частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Дослідженням матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивачу на праві приватної власності належать нежилі приміщення загальною площею 236,1 кв.м. - 29/100 частин від нежилих приміщень в будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Дана обставина підтверджується наявною в справі копією договору купівлі - продажу нежилих приміщень від 25 грудня 2002 року (а.с. 28-29).

Заперечуючи проти вимог даного позову відповідач в своїх доводах посилається на наявність в матеріалах справи довідки Київського міського управління земельних ресурсів № 1286 від 03 серпня 2001 року, в якій містяться дані стосовно грошової оцінки частки земельної ділянки площею 175 кв.м.

Проте, зазначена довідка, на думку колегії суддів, не може бути врахована судом при розгляді даної справи, оскільки остання була складена до набуття позивачем права власності на спірні нежилі приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, як було вірно зазначено судом першої інстанції, зі змісту зазначеного документа не уявляється за можливе встановити правильність визначення площі земельної ділянки, з якої проведено розрахунок грошових зобов'язань у відповідному розмірі, зокрема, немає даних щодо площі всієї земельної ділянки, на якій розташований будинок, немає даних щодо площі приміщень зазначеного будинку, що не дає можливості перевірити дотримання відповідачем вимог пункту 286.6 статті 286 Податкового кодексу України, що у свою чергу позбавляє можливості перевірити правильність визначення позивачу суми грошового зобов'язання, зазначеної у оскаржуваному податковому повідомленні - рішенні.

Разом з тим, колегія суддів зважає на наявність в матеріалах справи копії постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 жовтня 2014 року, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року у справі № 826/12238/14, якою задоволено адміністративний позов ОСОБА_2 та в якій судом першої інстанції зроблено висновок про безпідставність тверджень податкового органу в частині посилання на наявність довідки Київського міського управління земельних ресурсів № 1286 від 03 серпня 2001 року в якості належного та допустимого доказу при розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Під час розгляду справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 30 квітня 2015 року № 552-17, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання його протиправним та скасування.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління державної фіскальної служби у м. Києві на користь Державного бюджету України судовий збір за подання апеляційної скарги до суду у розмірі 2009 (дві тисячі дев'ять) гривень 70 копійок.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Я.М. Собків Л.П. Борисюк І.Й. Петрик

Повний текст ухвали виготовлено - 16.12.15 р.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Судді: Петрик І.Й.

Борисюк Л.П.