Справа № 826/25943/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 грудня 2015 року письмове провадження № 826/25943/15

Окружний адміністративного суду міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О, розглянувши адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доКонституційного Суду України

про визнання неправомірним розпорядження, зобов'язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1, позивач) з адміністративним позовом до Конституційного Суду України (далі також - відповідач), в якому просив визнати неправомірним розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року № 106/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1.», зобов'язати відповідача змінити стосовно позивача порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років, та застосувати до нього порядок, що діяв до 28 березня 2015 року відповідно до розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 25/15 «Про оплату праці ОСОБА_1.», зобов'язати відповідача провести нарахування та сплатити на користь позивача недонараховану суму заборгованості суддівської винагороди за період з 28 березня 2015 року на момент винесення судом рішення.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив про те, що оскаржуваним розпорядження йому безпідставно зменшено розмір щомісячної доплати за вислугу років у зв'язку зі скороченням переліку посад, робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ, оскільки згідно принципу дії закону у часі, норми нової редакції Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не можуть застосовуватись на відносини, які виникли до його прийняття.

Крім того, позивач вказує на те, що вказаною редакцією Закону України «Про судоустрій та статус суддів» фактично звужено зміст його права на отримання суддівської винагороди, що також не відповідає положенням Конституції України та правовим позиціям, визначених в рішеннях Конституційного Суду України.

Відповідач у наданому суду письмовому поясненні зазначив, що оскаржуване розпорядження видано відповідно до вимог чинного законодавства, на підставі та у межах наданих Конституційному Суду України повноважень.

Справа розглянута в порядку письмового провадження у відповідності до положень ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №25/15 «Про оплату праці ОСОБА_1.» позивачу була визначена виплата суми суддівської винагороди у розмірі 35 685, 37 грн. за повний відпрацьований місяць та встановлено, що до її складу входять посадовий оклад та доплати: за вислугу років у розмірі 60% посадового окладу та за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №106/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1.» відповідно до статті 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України» позивачу з 28 березня 2015 року встановлено:

- посадовий оклад згідно зі штатним розписом Конституційного Суду України та Секретаріату Конституційного Суду України;

- доплату за вислугу років у розмірі 40% посадового окладу.

Крім того, згідно з вказаним розпорядженням вважається таким, що втратило чинність, розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №25/15 «Про оплату праці ОСОБА_1.».

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

У зв'язку із прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено у новій редакції, яка набрала законної сили з 29 березня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 статті 133 Закон України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Частина 2 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції передбачає, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч. 5 статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції, суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.

Суддям Конституційного Суду України, які вперше призначені на посаду судді, виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 5,5 відсотка за кожен рік роботи.

Як передбачає ч. 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Зі змісту оскаржуваного розпорядження та пояснень відповідача вбачається, що доплата за вислугу років у розмірі 40% визначена позивачу виходячи із стажу роботи на посаді судді, визначеного за правилами ч. 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції.

Так згідно з довідкою від 22 жовтня 2015 року № 05-17/126, виданою позивачу Секретаріатом Конституційного Суду України, стаж його роботи для доплати за вислугу років станом на 27 березня 2015 року складав 29 років, а з урахуванням положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, станом на 28 березня 2015 року такий стаж позивача складав вже лише 18 років 9 місяців.

Разом з тим, на думку суду, застосування норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції від 29 березня 2015 року до відносин із визначення позивачу стажу роботи на посаді судді для доплати за вислугу років є помилковим, таким, що суперечить принципу незворотності дії закону в часі та звужує зміст та обсяг існуючих прав і свобод. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працює на посаді судді Конституційного Суду України з 21 вересня 2010 року.

Відповідно до положень ч. 1 статті 29 Закону України «Про Конституційний Суд України», судді Конституційного Суду України одержують заробітну плату та користуються іншими видами матеріального забезпечення, встановленими законами України щодо статусу суддів.

Частина 6 статті 44 Закону України «Про статус суддів», встановлює, що до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.

З прийняттям Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (набрав чинності 30 липня 2010 року) перелік посад, що зараховуються до стажу роботи, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років змінився, а саме, відповідно до ч. 1 статті 131 цього Закону, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, відповідно до п. 11 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було встановлено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Таким чином, оскільки позивач призначений на посаду судді до набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що не заперечується відповідачем, за ним зберігалося право на визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до порядку, передбаченого ч. 6 статті 44 Закону України «Про статус суддів».

Суд звертає увагу, що викладення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції у зв'язку із з прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII не може вважатись підставою для зміни порядку визначення стажу роботи щодо судді, призначеного/обраного до прийняття відповідних змін.

Так, відповідно до ч. 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Як вбачається з рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року № 1-99/рп, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Як було встановлено вище, нова редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв'язку із прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, набрала законної сили 29 березня 2015 року.

Тому, в контексті спірних правовідносин вбачається, що порядок визначення стажу роботи судді, необхідний для виплати щомісячної доплати за вислугу років на підставі норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 29 березня 2015 року, може бути застосований виключно до суддів, призначених/обраних на посаду після 29 березня 2015 року.

Крім того, суд зауважує, що визначена оскаржуваним розпорядженням доплата за вислугу років у розмірі 40% на підставі вимог ч. 1 статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у новій редакції є меншою, ніж доплата за вислугу років, яка була встановлена позивачу відповідно до розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 25/15 «Про оплату праці ОСОБА_1.», а саме: станом на 28 березня 2015 року відповідач встановив розмір доплати позивачу за вислугу років у розмірі 40%, виходячи із розрахунку стажу роботи у 18 років 9 місяців; станом же на 27 березня 2015 року стаж роботи позивача для доплати за вислугу років складав 29 років, а розмір доплати за вислугу років становив 60%.

Таке зменшення розміру належної позивачу доплати за вислугу років суперечить приписам статті 22 Конституції України та ч. 6 статті 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинник законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

У рішеннях Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) та від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абз. 3, 4 п. 13 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та офіційного тлумачення положення ч. 3 статті 11 Закону України «Про статус суддів» (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) наголошено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України вказав, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Таким чином, зменшення розміру доплати за вислугу років та, відповідно, розміру суддівської винагороди, внаслідок зміни порядку визначення стажу роботи судді шляхом звуження кола посад, час роботи на яких зараховується до такого стажу роботи, необхідного для виплати щомісячної доплати за вислугу років та який, крім іншого, впливає на законодавчо гарантоване право судді на відставку, є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення, складовою якого є визначення стажу роботи суддів, не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Окремо необхідно зазначити, що новий порядок визначення стажу роботи судді, необхідного для виплати щомісячної доплати за вислугу років відповідач застосував вже з 28 березня 2015 року, в той час як нова редакція Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв'язку із прийняттям Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, набрала чинності лише з 29 березня 2015 року, що додатково свідчить про необґрунтованість оскаржуваного розпорядження.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року №106/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1.» є протиправним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги у цій частині - задоволенню.

При цьому суд звертає увагу на те, що відповідно до п. 10.2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 в зазначеній частині підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним розпорядженням Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року № 106/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1.».

Стосовно решти заявлених позовних вимог, суд зазначає, що вони теж підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог щодо скасування зазначеного розпорядження та спрямовані на відновлення порушених прав та інтересів позивача.

При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що питання зміни порядку стажу роботи судді, який необхідний для виплати доплати за вислугу років може бути вирішене виключно на засіданні Конституційного Суду України за результатами голосування суддями, з посиланням на Регламент Конституційного Суд України, затверджений рішенням Конституційного Суду України від 05 березня 1997 року, оскільки приписи згаданого Регламенту не передбачають прийняття рішень про визначення розміру суддівської винагороди виключно на засіданні Конституційного Суду України, а відповідачем не доведено, що оскаржуване розпорядження прийняте за результатами голосування суддів Конституційного Суду України на відповідному засіданні.

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На думку суду, відповідачем не доведено правомірність визначення розміру суддівської винагороди відповідно до вимог, встановлених ч. 2 статті 19 Конституції України та ч. 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7-12, 71, 94, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Конституційного Суду України про визнання неправомірним розпорядження, зобов'язати вчинити дії - задовольнити повністю.

Визнати протиправним розпорядження Голови Конституційного Суду України від 23 квітня 2015 року № 106/15 «Про суддівську винагороду ОСОБА_1.».

Зобов'язати Конституційний Суд України змінити стосовно ОСОБА_1 порядок визначення його стажу роботи судді, необхідного для виплати щомісячної доплати за вислугу років, та застосувати до нього порядок, що діяв до 28 березня 2015 року відповідно до розпорядження Голови Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 25/15 «Про оплату праці ОСОБА_1.».

Зобов'язати Конституційний Суд України провести нарахування та сплатити на користь ОСОБА_1 недонараховану суму заборгованості суддівської винагороди за період з 28 березня 2015 року до дати ухвалення даної постанови - 24 грудня 2015 року.

Постанова, відповідно до ч. 1 статті 254 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня отримання копії постанови за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій