Справа № 547/1286/15-а
Суддя: Литвин М. М.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/1286/15-а
Провадження №2-а/547/33/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року смт. Семенівка

Семенівський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Литвина М. М.,

при секретарі Сінельник С. А.,

за участі третьої особи - Управління Пенсійного фонду України у Семенівському районі Полтавської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Семенівка Полтавської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, третя особа Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Полтавської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Семенівського районного суду Полтавської області із позовом до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, третя особа Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Полтавської області.

На обґрунтування позову зазначив, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області від 22.06.2015 року закінчено виконавче провадження ВП №46272532 з примусового виконання виконавчого листа №547/1173/14-а, виданого 27.01.2015 року Семенівським районним судом Полтавської області про зобовязання Управління Пенсійного Фонду України в Семенівському районі Полтавської області провести ОСОБА_1, починаючи з 26 лютого 2014 року нарахування та виплату відповідно до ст. ст. 50,54 ч.4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» державної пенсії у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», з урахуванням проведених виплат.

Позивач вважає, що відповідачем не вжито усіх дій, передбачених чинним законодавством для забезпечення виконання судового рішення, натомість винесена постанова про закінчення виконавчого провадження, яка позбавляє позивача повторно предявити виконавчий лист до виконання.

Крім того, позивач вважає, що строк звернення до суду з позовом не пропустив, оскільки тільки 03.11.2015 року звичайним листом отримав копію постанови державного виконавця.

Позивач прохав суд визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП №46272532 від 22.06.2015 року.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявився. До суду направив заяву, в якій просить розглядати справу за своєї відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не зявився. Про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлявся. Про причини неявки суд не повідомив. Надав до суду письмові заперечення на позовну заяву згідно яких прохав відмовити в задоволенні позову та розглянути справу без його участі.

Представник третьої особи Управління Пенсійного фонду України в Семенівському районі Полтавської області (далі - Управління), ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності, у судовому засіданні проти позовних вимог заперечила, пояснила суду, що виконати рішення Семенівського районного суду по проведення ОСОБА_1 про нарахування та виплату державної пенсії не представляється можливим, оскільки у розпорядженні Управління відсутні відповідні бюджетні асигнування. Також зазначила, що Управлінням було вжито всіх заходів для виконання відповідного рішення суду.

Суд, заслухавши пояснення представника третьої особи, розглянувши матеріали справи та оцінивши їх в своїй сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволенню частково виходячи з наступного.

Встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області перебував виконавчий лист №547/1173/14-а, виданий 27.01.2015 року Семенівським районним судом Полтавської області про зобовязання Управління Пенсійного Фонду України в Семенівському районі Полтавської області провести ОСОБА_1, починаючи з 26 лютого 2014 року нарахування та виплату відповідно до ст. ст. 50,54 ч.4 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» державної пенсії у розмірі не нижче 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю у розмірі 75 процентів мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч.1 ст.28 Закону України « Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», з урахуванням проведених виплат.

22.06.2015 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_3 закінчено виконавче провадження на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з тим, що відділом примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» вжито вичерпних заходів примусового виконання зобовязального характеру. У вказаній постанові старший державний виконавець посилається на те, що у звязку з наявністю у боржника поважних причин невиконання судового рішення внаслідок відсутності коштів (відповідного фінансового ресурсу бюджету) підстав для накладення штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відсутні. Також старший державний виконавець вказує на те, що Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області №547/1173/14-а від 17.04.2015 року відмовлено в задоволенні подання державного виконавця про зміну способу та порядку виконання рішення суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.181 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 102 КАС України пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений, а процесуальний строк встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (виконавчий документ), у спосіб і порядку, встановленому виконавчим документом та цим Законом.

Відповідно до п.11 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Згідно з ч.3 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обовязковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.3 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Відповідно до ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника юридичну особу від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Згідно з п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Проаналізувавши положення чинного законодавства України, суд вважає, що постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження є передчасною, а мотиви прийняття даного рішення є необґрунтованими і суперечать практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що відсутність відповідного фінансування не є поважною причиною для невиконання судового рішення.

Згідно з ч.2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року (справа «Кечко проти України») органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Аналогічно, відповідно до висновків рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року по справі «Жовнер проти України» державний орган не може посилатись на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. В даному рішенні зазначено, що невиконання рішення суду у звязку з відсутністю коштів є порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною 17.07.1997 року, також ст..1 Протоколу № 1 до зазначеної Конвенції.

Крім того, у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини знову зазначив, що державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на виправдання невиконання зобовязань за боргом, визначеним судовим рішенням. Проте затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції.

В даному випадку фінансові труднощі в державі не можуть і не повинні перешкоджати виконанню судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З матеріалів справи не вбачається, що неможливість виконання судового рішення підтверджується будь-якими доказами. Відповідачем не надано суду актів перевірки, вчинених в порядку ч.1, 2 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», чи будь-яких інших доказів про фактичну відсутність бюджетних коштів, або вжиття дійсно вичерпних заходів примусового виконання постанови суду. Таким чином, висновки державного виконавця про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження у звязку з тим, що нимвжито вичерпні заходи для примусового виконання рішення зобовязального характеру, є необґрунтованими.

Крім того, статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені наслідки закінчення виконавчого провадження. У разі закінчення виконавчого провадження скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у звязку із закінченням виконавчого провадження. Закінчене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відтак, позивач позбавлений права повторно предявити виконавчий лист до виконання. Тому суд приходить до висновку, що закінчення виконавчого провадження є фактичною відмовою у виконанні судового рішення.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення є обовязковими до виконання на всій території України.

Таким чином, з огляду на вищевказане, в даному випадку у відповідача були відсутні законні підстави для закінчення виконавчого провадження з підстави передбаченої п.11 ч. ст. 49, 50 Закону України «Про виконавче провадження», тому суд вважає за необхідне зазначену постанову визнати незаконною, а позовні вимоги позивача задовольнити частково, так як фактично неправомірні дії державного виконавця виразились у винесенні протиправної постанови про закінчення виконавчого провадження, позовні вимоги в частині скасування постанови задоволенню не підлягають, оскільки порядок відновлення виконавчого провадження визначений ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» і до компетенції суду не входить скасування такої постанови.

Враховуючи, що позивач надав суду докази поважності пропуску строку звернення до адміністративного суду з позовом про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, суд ухвалив поновити позивачу строк для звернення з адміністративним позовом до суду

На підставі ст. ст. 19, 124 ч.5 Конституції України, ст. ст. 1, 11 ч.2, 49, 50, 75, 89 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст.ст. 2, 8, 69, 71, 102, 181, 158, 163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження задовольнити частково.

Визнати незаконною постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП №46272532 від 22.06.2015 року, в частині позовних вимог щодо скасування постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП №46272532 від 22.06.2015 року відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Семенівський районний суд Полтавської області протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя -