Справа № 126/2857/14-а
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

126/2857/14-а

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року м. Київ К/800/5094/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

головуючого судді: Мороз Л.Л.,

суддів: Горбатюка С.А.,

Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу Тирлівської сільської радої Бершадського району Вінницької області на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 року у справі за позовом Марчука Олексія Борисовича до Тирлівської сільської ради Бершадського району Вінницької області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Марчук Олексій Борисович звернувся до суду з позовом до Тирлівської сільської ради Бершадського району Вінницької області про скасування рішення Тирлівської сільської ради та зобов’язання суб’єкта владних повноважень вчинити певні дії.

Постановою Бершадського районного суду Вінницької області від 15.10.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 року скасовано постанову Бершадського районного суду Вінницької області від 15.10.2014 року та ухвалено нову постанову, якою позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Тирлівської сільської ради від 28.05.2014 року у частині відмови Марчуку Олексію Борисовичу у присвоєнні назви місцевості на території Тирлівської сільської ради - урочище "Кавкули", а також у присвоєнні поштової адреси гідроспорудам урочище "Кавкули", які знаходяться за межами населених пунктів с.Тирлівка та с.Кавкули (п.1) і щодо виготовлення відповідної документації на гідроспоруди (греблі) для подальшого поставлення їх на баланс сільської ради (п.3). Зобов'язано Тирлівську сільську раду повторно розглянути заяву Марчука Олексія Борисовича щодо присвоєння поштової адреси вказаним об'єктам згідно чинного законодавства.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши і обговоривши доводи касаційних скарг, проаналізувавши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом апеляційної інстанцій встановлено, що згідно рішення Бершадського районного суду Вінницької області від 1011.2004 року та ухвали Бершадського районного суду Вінницької області від 25.02.2005 року за позивачем визнано право власності на хату рибака, питомники та гідроспоруди, які були передані у власність від ПСП «Обрій» в рахунок майнових паїв згідно Акта від 30.03.2003 року.

Право власності позивача зареєстровано на один із зазначених об’єктів, а саме хату рибака.

Позивач з метою проведення реєстрації права власності на інші об’єкти, звернувся до державного реєстратора.

Однак, рішенням реєстратора № 13984803 від 24.06.2014 року зупинено розгляд заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності, форма власності: приватна, на гідротехнічну споруду, що розташована: Вінницька обл., Бершадський район, с. Кавкули, вул. Садова, буд.37. у зв’язку з неподанням усіх необхідних документів, а саме інформації про адресу споруди.

15 травня 2014 року позивач звернувся із заявою до Тирлівської сільської ради про присвоєння назви за межами населених пунктів на території Тирлівської сільської ради урочище Кавкули, а також надання поштової адреси гідроспорудам, які належать йому на підставі рішення Бершадського районного суду від 10.11.2004 року.

Рішенням Тирлівської сільської ради від 28.05.2014 року позивачу було відмовлено у присвоєнні назви місцевості на території Тирлівської сільської ради - урочище "Кавкули", а також у присвоєнні поштової адреси гідроспорудам урочище "Кавкули", які знаходяться за межами населених пунктів с.Тирлівка та с. Кавкули (п.1), відмовлено у підписанні технічних звітів Книга № 1, Книга № 2 на проектно-вишуковальні роботи при інвентаризації об’єкта гідротехнічної споруди (греблі) «Біля хутора Кавкули» і вирішено виготовити відповідну документацію на гідроспоруди (греблі) для подальшого поставлення їх на баланс сільської ради (п.3) на підставі п.1 ч.1 ст.37, п.41 ч.1 ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Обґрунтовуючи своє рішення відповідач посилався на відсутність у позивача права власності на об’єкти, яким він вимагає присвоїти поштові адреси; на те, що позивач не міг набути право власності на риборозплідник та гідротехнічні споруди; та на те, що Тирлівська сільська рада немає законних підстав для присвоєння поштової адреси об’єктам, що знаходяться за межами населеного пункту.

Проте, колегія суддів вважає зазначені доводи відповідача необґрунтованими та погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції про задоволення позову з огляду на таке.

Як встановлено, за результатами розпаювання майна реорганізованого КСП «Обрій» с.Тирлівка Бершадського району позивачу передано хату рибака, питомники та гідроспоруди за актом прийому-передачі від 30.03.2003 року. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 10.11.2004 року та ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 25.02.2005 року, які набрали законної сили, визнано за позивачем право власності на вказані об’єкти.

Сесією сільської ради при розгляді заяви Марчука О.Б. розглядалися технічні звіти. До складу технічних звітів входило ряд документів, зокрема, Акт прийому-передачі майна від 20.03.2003 року (п.5 додатків до технічного звіту), а також судові рішення, яким визнано право власності позивача на спірні об’єкти (п.2 та п.3 додатків до технічного звіту).

Зазначені обставини спростовують доводи відповідача щодо відсутності у позивача права власності на об’єкти, яким він вимагає присвоїти поштові адреси.

Твердження відповідача про розташування гідроспоруди за межами населеного пункту, що унеможливлює присвоєння адреси, відповідачем, як суб’єктом владних повноважень, не обґрунтовано всупереч частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Крім того, слід врахувати, що на даний час, право власності позивача зареєстровано на один із зазначених об’єктів, а саме хату рибака - вул. Садова, 37, урочище Кавкули, Бершадського району, Вінницької області, що підтверджується витягом з державного реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до статті 37 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать такі власні (самоврядні) повноваження:

1) підготовка і внесення на розгляд ради питань щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, розташованих на території відповідного населеного пункту;

2) підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо питань адміністративно-територіального устрою в порядку і межах повноважень, визначених законом.

Згідно пункту 46 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради на її пленарних засіданнях належить прийняття рішень з питань адміністративно-територіального устрою в межах і порядку, визначених цим та іншими законами.

Колегія суддів вважає неприйнятним посилання відповідача щодо розмежування компетенції в межах населеного пункту та за його межами, оскільки Закон України «Про місцеве самоврядування» не містить таких норм.

Аналіз положень статей 37, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» дає колегії суддів Вищого адміністративного суду України підстави для висновку, що питання про присвоєння адреси відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, який заперечує проти задоволення адміністративного позову не довів правомірність оскаржуваного рішення.

Зазначені обставини є підставою для задоволення позовних вимог.

У касаційній скарзі відповідач зазначає, що суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, прийнявши до розгляду уточнення позовних вимог на стадії апеляційного розгляду.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Прийнявши уточнення позовних вимог на стадії апеляційного розгляду суд дійсно допустив порушення норм процесуального права, але це не призвело до неправильного вирішення справи.

Так, у позові Марчук О.Б., зокрема, просив скасувати рішення Тирлівської сільської ради від 28.05.2014 року у повному обсязі та зобов’язати відповідача присвоїти об’єктам нерухомого майна поштові адреси.

Таким чином, часткового скасовуючи рішення Тирлівської сільської ради від 28.05.2014 року, суд апеляційної інстанції не вийшов за межі позовних вимог, заявлених у суду першої інстанції.

Щодо рішення суду апеляційної інстанції зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву щодо присвоєння поштової адреси, то таке рішення також узгоджується з вимогами, які були заявлені у суді першої інстанції.

У позові було заявлено вимогу зобов’язати відповідача присвоїти об’єктам нерухомого майна поштові адреси.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість задоволення вказаної вимоги, і тому, на підставі частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України прийняв іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції допустив порушення процесуальних норм, прийнявши до розгляду на стадії апеляційного розгляду уточнення позовних вимог. Разом з тим, вказане порушення не призвело до неправильного вирішення справи, оскільки, фактично, рішення прийняте в межах позовних вимог, які були заявлені у суду першої інстанції та з урахуванням частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, з огляду на положення пункту 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства, підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Також, у касаційній скарзі відповідач зазначає, що право власності на об’єкти нерухомості у позивача не виникло, оскільки воно не зареєстровано.

Проте, вимога відповідача надати крім судового рішення про визнання права власності ще й докази його реєстрації не узгоджується з положеннями статті 19 Конституції України.

Відповідно до вказаної норми правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що питання щодо порядку присвоєння поштових адрес чітко не регламентоване законодавством, колегія суддів вважає, що у відповідних правовідносинах між особою та суб’єктом владних повноважень слід виходити у першу чергу саме із зазначених конституційних норм.

По-перше, вимога відповідача надати крім судового рішення про визнання права власності ще й докази його реєстрації не ґрунтується на законі, оскільки законом не передбачено обов’язок особи на стадії присвоєння поштової адреси на об’єкт нерухомості надавати докази реєстрації права власності на це майно. Відповідно, законом не передбачено і права відповідача вимагати такі докази.

Крім того, вимогу відповідача практично виконати не можливо, оскільки для реєстрації права власності на нерухоме майно необхідно надати державному реєстратору інформацію про адресу споруди (що передбачено законодавством). Водночас відповідач неправомірно вимагає від позивача для присвоєння адреси надати докази реєстрації права власності, що, до того ж, є неможливим на даній стадії.

Також, у касаційній скарзі відповідач стверджує, що позивач не міг набути право власності на об’єкти нерухомого майна, проте вказані доводи спростовуються судовими рішеннями наявними у матеріалах справи, і їх обґрунтованість не може перевірятись у рамках цієї справи.

Колегія суддів вважає, що касаційні скарги слід відхилити, оскільки рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правова оцінка обставинам у справі дана вірно, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, підстави для призначення справи до розгляду в судовому засіданні відсутні.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які передбачені статей 225 – 229 Кодексу адміністративного судочинства України як підстави для зміни, скасування судового рішення, залишення позовної заяви без розгляду або закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 220, 220-1, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Тирлівської сільської радої Бершадського району Вінницької області відхилити, постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: