Справа № 822/2663/15
Суддя: Боровицький О. А.
Дата ухвалення: 2015-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/2663/15

Головуючий у 1-й інстанції: Блонський В.К.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

23 грудня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Боровицького О. А.

суддів: Драчук Т. О. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Тарасенко А.М.,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 травня 2014 року по 30 березня 2015 року в сумі 21430 (двадцять одна тисяча чотириста тридцять) грн.., 18 коп.; стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 23 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовив.

Не погоджуючись з постановленим у справі судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд не надав належної юридичної оцінки усім обставинам справи, і як наслідок, дійшов помилкового висновку, що статті 116, 117 КЗпПУ не поширюються на спірні відносини. Скаржник зазначив, що норми КЗпПУ можуть застосовуватись до відповідних відносин в тій частині, що не визначені або не суперечать спеціальному законодавству, яке регулює відповідні трудові відносини. Крім того, позивач зазначає, що судом не взято до уваги те, що відповідач не заперечував порушення термінів встановлених статтею 116 КЗпПУ та не зазначив про поважність причин їх недотримання, а також неправильно встановлено дату з якої позивач проходив службу в органах Міністерства надзвичайних ситуацій України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Також скаржник зауважив, що його фактично позбавлено права на розгляд його справи справедливим та неупередженим судом оскільки головуючому судді заявлявся відвід.

Відповідач скористався правом регламентованим положеннями статті 191 КАС України та надав письмові заперечення на апеляційну скаргу. В своїх письмових запереченнях (вх. №17166/15 від 21 грудня 2015 року) відповідач просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а постанову суду першої інстанції від 23.11.2015 - без змін.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, судова колегія Вінницького апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Судом з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_5 працював з 15.10.1996, а в подальшому з 02 квітня 2003 року проходив службу в органах Міністерства надзвичайних ситуацій України, Державної служби з надзвичайних ситуацій, що підтверджується записами трудової книжки позивача (а.с. 101-104).

Наказом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області № 300 від 20.05.2014 старший сержант служби цивільного захисту ОСОБА_5 звільнений з посади пожежного-рятувальника 28 державного пожежно-рятувального поста 11 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області з 20 травня 2014 року в запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) за пунктами 173, 176 підпункту 3 (за станом здоровя).

Також вказаним наказом з ОСОБА_5, достроково розірвано контракт та виключено його з кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Позивачу не виплачені в установлені строки належні йому суми коштів при звільненні. Остання належна до виплати сума коштів перерахована позивачу 19.11.2015, що підтверджується поясненнями представника відповідача та копією платіжного доручення № 400 від 18 листопада 2015 року з відміткою органу Державної казначейської служби про оплату від 19.11.2015.

Наведені обставини слугували зверненню з цим позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для стягнення з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_5 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 травня 2014 року по 19 листопада 2015 року, оскільки Кодексом цивільного захисту України та Положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу не передбачено стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку на користь осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту у разі невиплати у встановлені строки з вини уповноваженого органу такої служби звільненій особі сум, належних їй при звільнені. Як наслідок суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні відносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов'язані із захистом населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій, реагуванням на них, функціонуванням єдиної державної системи цивільного захисту, та визначає повноваження органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, права та обов'язки громадян України, іноземців та осіб без громадянства, підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності регулюються Кодексом цивільного захисту України (стаття 1 Кодексу ЦЗ України).

Відповідно до частин 1, 5 статті 99 Кодексу цивільного захисту України до персоналу (кадрів) органів управління та сил цивільного захисту належать особи рядового і начальницького складу, які проходять службу цивільного захисту за контрактом, державні службовці та інші працівники, з якими укладається трудовий договір.

Трудові відносини працівників органів управління та сил цивільного захисту регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

За приписами частин 1, 2, 3 статті 101 Кодексу цивільного захисту України служба цивільного захисту - це державна служба особливого характеру, покликана забезпечувати пожежну охорону, захист населення і територій від негативного впливу надзвичайних ситуацій, запобігання і реагування на надзвичайні ситуації, ліквідацію їх наслідків у мирний час та в особливий період.

Порядок проходження громадянами України служби цивільного захисту визначається цим Кодексом та положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

На рядовий і начальницький склад служби цивільного захисту поширюється дія Дисциплінарного статуту, затвердженого законом.

Аналіз статтей 99, 101 Кодексу цивільного захисту України, дає право дійти висновку, що законодавець розмежовує персонал (кадри) органів управління та сил цивільного захисту на три окремі категорії та виділяє осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу цивільного захисту за контрактом в окрему категорію осіб, порядок проходження служби якими регулюється крім норм цього Кодексу також положенням про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, враховуючи особливість характеру такої служби.

Окремою нормою цього Кодексу визначено, що законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами), регулюються тільки трудові відносини працівників органів управління та сил цивільного захисту, тобто законодавство про працю не регулює порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу, відносно яких існують спеціальні норми Кодексу цивільного захисту України та нормативні акти.

На підставі частини 2 статті 101 Кодексу цивільного захисту України, Кабінет Міністрів України своєю постановою № 593 від 11.07.2013 року затвердив Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу яким визначається порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу та регулюються питання, пов'язані з перебуванням громадян України у добровільному порядку в резерві служби цивільного захисту.

Сутність службової дисципліни, права та обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів та підрозділів цивільного захисту, в тому числі слухачів і курсантів навчальних закладів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту щодо її додержання, види заохочення та дисциплінарних стягнень і порядок їх застосування визначені Дисциплінарний статут служби цивільного захисту, затвердженого Законом України Про Дисциплінарний статут служби цивільного захисту № 1068-VI від 05.03.2009.

В преамбулі Дисциплінарного статуту зазначено, що дія цього Статуту поширюється на всіх осіб рядового і начальницького складу, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Структура та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державною службою з надзвичайних ситуацій регулюються постановою Кабінету Міністрів України № 1294 від 07.11.2007 Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, позивач перебував на службі у підрозділі цивільного захисту, на посаді пожежного-рятувальника 28 державного пожежно-рятувального поста 11 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області, мав спеціальне звання старший сержант, тому за своєю посадою і званням він відносився до осіб молодшого начальницького складу, в звязку з чим при проходженні служби, звільненні із служби та виплаті грошового забезпечення, на нього розповсюджувалися правила проходження служби, встановлені Кодексом цивільного захисту України та прийнятого на його підставі Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу, також на позивача при проходженні ним служби поширювалася дія Дисциплінарного статуту.

Позовні вимоги щодо протиправності дій відповідача обґрунтовані посиланням на положення статтей 116, 177 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) та зазначенням, що всупереч цих норм з позивачем розрахунок проведено не в день звільнення, а лише 18.11.2015, що відповідачем не заперечується.

Згідно з приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Разом з тим, беручи до уваги врегулювання оплати праці осіб рядового і начальницького складу Державною службою з надзвичайних ситуацій спеціальними нормами, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про оплату праці не поширюються на рядовий і начальницький склад Державної служби з надзвичайних ситуацій, про що також зазначено в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24.12.1999 № 13.

Наведеними вище нормативно-правовими актами не передбачено можливості виплати компенсації за затримку виплати розрахунку при звільнення працівників Державної служби з надзвичайних ситуацій.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що на спірні відносини не розповсюджується положення Кодексу законів про працю України, тому посилання позивача на порушення відповідачами приписів статтей 116, 177 КЗпП України є безпідставними, що, в свою чергу, свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

При цьому посилання позивача на те, що спеціальним законодавством спірні питання не врегульовано, а якщо деякі питання, пов'язані з проходження служби, і врегульовуються цими нормативними актами, то вони звужують права позивача, колегія суддів до уваги не приймає з огляду на те, що норми вказаних нормативно-правових актів (які на думку позивача звужують його права) неконституційними не визнані, а отже є діючими і, відповідно, обов'язковими до виконання.

Оскільки не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за період затримки проведення розрахунків, відповідно, не підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку з чим підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції не вбачається.

Доводи скаржника не спростовують зазначених висновків суду першої інстанції.

Доводи позивача про позбавлення його права на розгляд його справи справедливим та неупередженим судом оскільки головуючому судді заявлявся відвід, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки його заява про відвід судді розглянута в порядку встановленому нормами КАС України.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 25 грудня 2015 року.

Головуючийсуддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7