Справа № 334/6285/15-а(2а/334/131/2015)
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2015 рокусправа № 334/6285/15-а(2а/334/131/2015)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чабаненко С.В.

суддів: Іванова С.М. Шлай А.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя на постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання дій неправомірними та зобовязання провести поновлення індексації пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, в якому просив:

- визнати дії УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо припинення індексації йому пенсії неправомірними;

- зобов'язати УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» включити в розрахунок щомісячної пенсії в розмірі 179,36 грн. та забезпечити щомісячну виплату пенсії з урахуванням цієї індексації, починаючи з дати прийняття судом рішення;

- зобов'язати УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя негайно виконати рішення в частині виплати індексації пенсії яка утворилася за період з 01.04.2015 р. по 01.08.2015 р. в розмірі 717,44 грн.;

- зобов'язати УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя борги що виникають в результаті невиплати індексації пенсії за період з 01.08.2015 р. по дату прийняття судом постанови, виплатити кількома платежами одночасно з щомісячними пенсійними виплатами, починаючи з дати прийняття судом рішення;

- зобов'язати УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови суду відповідно до ст. 267 КАС України.

Постановою Ленінського районного суду м.Запоріжжя адміністративний позов задоволено.

Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо припинення індексації пенсії за віком ОСОБА_1, як особі що постійно мешкає за межами України - протиправними.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя відповідно до ч. 1 ст. 42 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» включити в розрахунок щомісячної пенсії ОСОБА_1 суму індексації відповідно вимог законодавства починаючи з 01.04.2015 р.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно якої заявник просить скасувати постанову Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 05 жовтня 2015 року, як таку, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Дана адміністративна справа розглянута судом апеляційної інстанції відповідно до ст. 197 КАС України, в порядку письмового провадження.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживає у державі Ізраїль та перебуває на обліку в УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя як пенсіонер та отримує пенсію за віком.

У квітні 2015 року та в подальшому, позивачу були зменшені пенсійні виплати. Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, з січня по березень 2015р. його пенсія становила 2493,03 грн, а починаючи з квітня і в подальшому становить лише 2313,67 грн., тобто була зменшена на 179,36 грн.

Позивач звернувся до Управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя з заявою від 22.06.2015 року, в якій просив роз'яснити причин зменшення пенсійних виплат йому як пенсіонеру за віком /а.с.3/

Листом від 03.07.2015 р. №12-Х Управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя повідомило позивача, що зазначене зменшення пенсії відбулося в результаті того, що індексація пенсій особам, що постійно проживають за межами України не проводиться, з посиланням на Закон України « Про індексацію грошових доходів населення» згідно преамбули якого, цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України /а.с.4/.

Вирішуючи спірні правовідносин суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача стосовно відмови в індексації пенсії позивача є протиправним та такими, що порушують права позивача, гарантовані державою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема пенсії. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних груп.

У статті 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного га соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України проголошено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Згідно з частиною другою ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р., оспорюваними нормами Закону №1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014р., у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Сукупність приведених обставин спростовує доводи апелянта та дає підстави для висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції щодо протиправності дій Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя, якими припинено індексацію пенсі за віком ОСОБА_1

Стосовно відмови в задоволені позову в частині забезпечення щомісячної виплати пенсії з урахуванням цієї індексації, починаючи з дати прийняття судом рішення, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Таким чином, захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому, а тому суд немає законних підстав встановлювати на майбутнє обов'язки для будь-яких осіб вчиняти ті чи інші дії у певній формі, обсягах та у спосіб.

На підставі зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об'єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому постанову суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності в порядку ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: С.В. Чабаненко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: А.В. Шлай