Справа № 823/1473/15
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

823/1473/15

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Справа: № 823/1473/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мишенко В.В. Суддя-доповідач: Собків Я.М.

У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого – судді: Собківа Я.М.,

суддів: Борисюк Л.П., Петрика І.Й.

при секретарі: Присяжній Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Увайдова В'ячеслава Нісановича на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Увайдова В'ячеслава Нісановича до Державної міграційної служби України про скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Увайдов В'ячеслав Нісанович звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення управління Державної міграційної служби України про заборону в'їзду в Україну від 17.12.2012р. по відношенню до Увайдова В.Н.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року в задоволенні вимог даного позову відмовлено.

Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з’ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв’язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким повністю задовольнити вимоги даного позову.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з’явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні – не обов’язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Державної міграційної служби України про заборону в'їзду в Україну від 17.12.2012р. на підставі ч.ч. 1 та 3 ст. 13 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства» заборонено громадянину Узбекистану – Увайдову В’ячеславу Нісановичу, 27.05.1967 року народження, паспорт серії СА № 183013, в'їзд в Україну строком на 5 років.

Вказане рішення прийнято на підставі встановлених фактів, наданих МВС України про внесення Увайдова В.Н. до відповідних обліків поліції США, як особу, яка схильна до вчинення злочинів проти статевої недоторканості неповнолітніх. За інформацією НЦБ Інтерполу в США 02.05.2000 судовими органами м. Нью-Йорк вказана особа була засуджена до 10 років позбавлення волі за вчинення зґвалтування 1-го ступеню і у період з 23.06.2000 до 20.03.2008 відбував покарання в пенітенціарній установі США. Крім того, за повідомленням НЦБ Інтерполу в Республіці Узбекистан, 29.12.1993 Увайдов В.Н. був засуджений судом Яккасарайського району м. Ташкент до 3 років позбавлення волі умовно за вчинення злочину (неповідомлення про злочин).

На підставі вищевикладеного, з метою попередження та недопущення вчинення Увайдовим В.Н. протиправних діянь на території України, керуючись частинами 1 та 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відповідачем було прийнято оскаржуване рішення, про що направлено відповідне доручення Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2012 року.

При скасуванні постанови Черкаського окружного адміністративного суду від 23.10.2014р., Вищий адміністративний суд України виходив з того, що оскільки в процесі розгляду питання Увайдова В.Н. щодо оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні та дозволу на імміграцію в Україну було встановлено факт потенційної загрози з боку позивача, у зв'язку з скоєнням ним зґвалтування 1-го ступеня та приховування факту вчинення цього злочину при поданні документів до ДМС у Черкаській області, відповідачем правомірно та обґрунтовано було прийнято оскаржуване рішення відносно Увайдова В.Н.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи колегія суддів зважає на наступне.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (надалі - Положення), Державна міграційна служба України (далі - ДМС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Згідно з п. 2 Положення, ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

У преамбулі Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року №3773-VI (надалі - Закон України №3773-VI) вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України №3773-VІ, в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основи національної безпеки України», поняття національної безпеки визначає як - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам.

Згідно із пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженців та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, та пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 16.03.2012 №3, при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому, необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд.

Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Системний аналіз зазначеного дає підстави суду дійти висновку, що дії іноземців та осіб без громадянства, які порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, є спеціальною самостійної підставою для прийняття рішення про заборону в'їзду на територію України. Єдиною умовою для прийняття останнього в розумінні статті 26 Закону № 3773-VI є наявність прийнятого рішення суб'єкта владних повноважень про примусове повернення іноземця чи особи без громадянства в країну походження. Окрім того, аналіз змісту норм закону також надає суду підстави дійти до висновку, що ст.26 на відміну від ст.13 Закону № 3773-VI застосовується у випадку обставин перетину іноземним громадянином державного кордону і перебування якого на території України що не реалізовано. Вказане в сукупності спростовує доводи позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, забороняючи громадянину Узбекистану Увайдову В'ячеславу Нісановичу в'їзд в Україну, суб'єкт владних повноважень послався на те, що дії позивача загрожують національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні.

Матеріалами справи також підтверджується, що оскаржуване рішення було прийнято на підставі встановлених фактів, наданих МВС України про внесення Увайдова В.Н. до відповідних обліків поліції США, як особи, яка схильна до вчинення злочинів проти статевої недоторканості неповнолітніх. Крім того, за інформацією НЦБ Інтерполу в США, 02.05.2000 судовими органами м. Нью-Йорк Увайдов В.Н. був засуджений до 10 років позбавлення волі за вчинення зґвалтування 1-го ступеню, у зв’язку з чим останній у період з 23.06.2000 до 20.03.2008 відбував покарання в пенітенціарній установі США.

Між тим, як було зазначено вище, за повідомленням НЦБ Інтерполу в Республіці Узбекистан, Увайдов В.Н. 29.12.1993 був засуджений судом Яккасарайського району м. Ташкент до 3 років позбавлення волі умовно за вчинення злочину (неповідомлення про злочин).

З огляду на це, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач являє потенційну загрозу зі свого боку, у зв'язку з скоєнням ним зґвалтування 1-го ступеня та приховування факту вчинення цього злочину при поданні документів до ДМС у Черкаській області, а тому відповідачем правомірно та обґрунтовано прийняв рішення від 17.12.2012р. про заборону в'їзду в Україну стосовно Увайдова В.Н.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки позивачем було допущено порушення норм чинного законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем було доведено підстави прийняття ним оскаржуваного рішення, яке ґрунтується на вимогах чинного міграційного законодавства та не містить підстав для його скасування.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Увайдова В'ячеслава Нісановича - залишити без задоволення.

Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2015 року – залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя

суддя

суддя

Я.М. Собків

Л.П. Борисюк

І.Й. Петрик

Головуючий суддя Собків Я.М.

Судді: Петрик І.Й.

Борисюк Л.П.