Справа № 815/2512/15
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2015 р. Справа № 815/2512/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді ОСОБА_3

при секретарі - Алексєєвої Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5, діючої особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 ОСОБА_5, діюча особисто та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_6 ОСОБА_7, ОСОБА_8, звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про:

- визнання протиправним та скасування рішення від 27.02.2015 р. №122-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що вона є громадянкою ОСОБА_9 Арабської Республіки. Навесні 2011 року в ОСОБА_10 почався внутрішній озброєний конфлікт, у звязку з чим позивач змушена була покинути країну походження. На сьогоднішній день конфлікт в ОСОБА_10 загострився, країна опинилась у стані гуманітарної кризи. Жертвами військового конфлікту, як правило, стає цивільне населення країни. В разі повернення в країну походження позивач може стати жертвою свавільного насилля через вкрай нестабільну ситуацію в ОСОБА_10. У 2013 році позивач звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні. Однак, 27.02.2015 року рішенням ДМСУ №122-15 позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, зазначене рішення є протиправним.

Відповідач позов не визнав, посилаючись на відсутність підстав для прийняття рішення про визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_4 ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України в Одеській області від 27.02.2015 р. №122-15, яким ОСОБА_4 ОСОБА_5 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязано ДМС України прийняти рішення про визнання ОСОБА_4 ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ДМС України подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_2, проте проживала в м. Алеппо, ОСОБА_10. На національністю - курдка, за релігійними переконаннями - мусульманка-сунітка, володіє лише курдською мовою. З 1992 р. перебуває в шлюбі із гр. ОСОБА_10 на установчі дані ОСОБА_3 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, з яким має спільних дітей: доньку ОСОБА_11 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку - ОСОБА_12 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, доньку ОСОБА_6 ОСОБА_7. ІНФОРМАЦІЯ_6 Крім цього, перебуваючи на території України, позивачка народила сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_7

Зі змісту особової справи позивача № 201301D0428 вбачається, що вона покинула ОСОБА_10 із донькою ОСОБА_6 ОСОБА_7 08.12.2013 р. на автомобілі з м. Алеппо до м. Стамбул, Туреччина, де перебувала 2 дні. В країні походження залишились її чоловік та дві доньки, оскільки фінансове становище родини не дозволило виїзду всій сім'ї. Зі Стамбулу позивачка водним транспортом потрапила до м. Ростов-на-Дону, Росія, звідки на автомобілі нелегально 13.12.2013 р. потрапила до України.

18 грудня 2013 р. ОСОБА_4 ОСОБА_5 звернулася до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту.

В обґрунтування заяви позивач зазначила, що в ОСОБА_10 великі проблеми, викрадають людей з метою отримання викупу, немає лікарів та лікарень. На території біля м. Кубані діє угрупування «Дааж», яке переслідують курдів, тому позивачу загрожує небезпека в ОСОБА_10.

29 грудня 2014 року ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі №, яким позивачці відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту, оскільки позивач навмисно зловживає процедурою звернення за захистом, насправді маючи на меті потрапити до країни Європейського Союзу.

27 лютого 2015 р. ДМС України своїм рішенням № 122-15 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянці ОСОБА_10 ОСОБА_5 ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26 квітня 2015 року позивачем отримано повідомлення № 174 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час співбесід із співробітниками міграційної служби позивач виявила нещирість та надала суперечливі відомості. Так, під час анкетування заявниця стверджувала, що причиною виїзду з ОСОБА_10 стали військові дії та її вагітність (арк. 4 заяви-анкети № 355 від 18.12.2013 р.). За словами заявниці у її родини не було фінансової можливості забезпечити виїзд всіх членів сімї, тому чоловік вирішив відправити дружину та доньку до її рідного брата в Україну (арк. 2 протоколу співбесіди від 18.12.2013 р.). За словами заявниці у співбесіді 18.12.2014 р., вона виїхала з ОСОБА_10 08.12.2013 р. нелегально, без документів (з м. Алеппо до м. Стамбула), залишивши в ОСОБА_10 батька, мати, чоловіка та двох доньок.

27.02.2014 р. до міграційної служби звернувся чоловік позивача гр. ОСОБА_10 на установчі дані ОСОБА_12 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, із заявою щодо видачі оригіналів документів (свідоцтва про одруження та виписки з актів цивільного стану) з метою отримання свідоцтва про народження дитини в Україні. До управління заявник надав копію довідки про звернення за захистом в Закарпатській області.

На підставі рішення ДМС України № 317-04 від 05.06.2014 р. ОСОБА_12 ОСОБА_7 та його неповнолітнім дітям: ОСОБА_11 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_12 ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, було надано додатковий захист. При цьому міграційною службою було встановлено, що ОСОБА_12 ОСОБА_7 покинув ОСОБА_10 разом із родиною в листопаді 2013 р. на автомобілі, вирушивши до м. Стамбул, де перебували 3 доби. Зі Стамбулу родина дісталась України водним шляхом. Чоловік позивачки пояснив, що вони планували потрапити до Європи. В Україну родина потрапила 20.11.2013 р. і чоловік вирішив залишити вагітну дружину разом із донькою, а сам разом із двома іншими доньками зробив невдалу спробу потрапити нелегально до Європи. Так, в результаті спроби нелегального перетину українсько-угорського кордону його було затримано прикордонниками, після чого 15.01.2014 р. він звернувся до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час додаткового протоколу співбесіди 16.12.2014 р. ОСОБА_4 ОСОБА_5 не зміг самостійно пригадати дату свого народження, стверджуючи, що народилася 07.07.1975 р. та під час попереднього інтервю називала дату народження 10.09.1976 р. Також позивачка стверджувала, що із ОСОБА_10 до Туреччини вирушила разом із чоловіком та трьома доньками, де вони проживали протягом двох тижнів. Після цього вона із донькою виїхали до Росії (м. Ростов-на-Дону). На питання, чому під час першого інтервю позивач вказувала на той факт, що її чоловік залишився разом із доньками в ОСОБА_10, заявниця відповідала, що не знала, як правильно сказати, але в грудні 2013 р. її чоловік вже перебував у м. Стамбул, Туреччина, чекаючи на старшу доньку ОСОБА_11, оскільки в неї не був оформлений паспорт для виїзду за кордон. Позивачка зазначила, що з Туреччини до Росії виїхала в грудні 2013 р. на підставі національного паспорту авіарейсом, що суперечить її твердженням від 18.12.2013 р., де остання вказала про нелегальний шлях без документів. Зі слів позивача, перебуваючи на території Росії, вона відправила свій національний паспорт до свого батька у ОСОБА_10.

Під час додаткового протоколу співбесіди позивач неодноразово змінювала свої твердження про маршрут її чоловіка до України. За одними даними, він потрапив до України через Росію, м. Ростов-на-Дону, офіційно, на підставі національного паспорту; за іншими твердженнями, - він потрапив до України водним шляхом, нелегально, разом із групою людей (арк.4 протоколу співбесіди від 16.12.2014 р.). Також позивач не приховує факту, що її чоловік мав намір нелегально виїхати до Голландії та згодом надіслати їй запрошення (арк.3 дод. Протоколу співбесіди від 16.12.2014 р.), що узгоджується із словами її чоловіка у співбесіді від 28.01.2014 р. (ОС 2014117.0006).

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у висновку, який покладено в основу оскаржуваного рішення, відповідачем надано перевагу відсутності фактів того, що позивач та члени її родини не переслідувались; звернення до органів міграційної служби було пов'язано лише з бажанням тимчасової легалізації на території України, а не з військовими діями, які мають місце в країні громадянської належності. Будь-якої інформації щодо переслідування заявник не надала. Однак, на думку суду, відповідачем не було взято до уваги поточну та актуальну інформацію по країні походження позивача, яка свідчить, що у разі повернення позивача до ОСОБА_10 виникне небезпека її життю.

Також, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та її неповнолітні діти на підставі ч.2 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» мають право з метою воззєднання сімї вїхати на територію України і бути визнані особами, які потребують додаткового захисту.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість оскарженого рішення та необхідність зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

В апеляційній скарзі ДМС України вказується, що суд першої інстанції безпідставно встановив, що у позивача наявні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не приймає доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженцем є особа, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з п.10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що загальновизнані офіційні документи підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до ОСОБА_10, ситуація в якій погіршилась під час перебування позивача в Україні.

У висновку Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 29 грудня 2014 року (а.с.135-145), на якому ґрунтується оскаржуване рішення, відсутні доводи, які б спростували можливість позивача стати жертвою переслідувань в разі її повернення до ОСОБА_10.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що під час перебування позивача в Україні та розгляду її заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, її чоловік та двоє його неповнолітніх дітей рішенням ДМС України від 05 червня 2014 року №317-14 були визнані особами, які потребують додаткового захисту (а.с.105).

Таким чином, ДМС України, визнала частину сімї позивача особами, які потребують додаткового захисту, а іншу її частину, в тому числі і позивача, яка за тих самих умов покинула ОСОБА_10 та прибула в Україну ні, що вказує на хибність правової позиції ДМС України у спірних правовідносинах

Також, судом першої інстанції правильно зазначено, що оскаржуване рішення не узгоджується з нормою ч.2 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з якою, члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 196; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 11 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлено 25 грудня 2015 року.

Головуючий: Л ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2
Суддя: ОСОБА_3