Справа № 826/24815/15
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІМ-ТРАНС"

до

Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про

визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позов обґрунтовано тим, що висновки акту перевірки від 16.10.2015 № 439/26-55-22-06/38522323 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Фім-Транс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» та ТОВ «Мікас Плюс» за період діяльності з 01.03.2013 по 31.12.2013» є необґрунтованими та спростовуються наявними матеріалами.

Відповідач заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч.4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва,

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Фім-Транс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» та ТОВ «Мікас Плюс» за період діяльності з 01.03.2013 по 31.12.2013, за результатом якої складно акт від 16.10.2015 № 439/26-55-22-06/38522323 (далі - акт перевірки).

З акту перевірки вбачається, що перевіркою встановлено порушення пп. 4 п. 5 ст. 135, пп. 14.1.23, пп. 14.1.27, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст.14, п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 1 595 453 грн.; п. 14.1.36, пп. 14.1.23, пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п. 44.1 ст.44, ст. 185, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 193.1 ст. 193, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в результаті чого занижено суму ПДВ, що підлягає сплаті в бюджет у розмірі 1 679 424 грн.

На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення від 30.10.2015

Підставою для висновку податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугували наступні обставини відображені в акті, а саме:

- ТОВ «Мікас Плюс», ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» мають стан припинено, але не знято з обліку, у товариств відсутні основні фонди, середньооблікова кількість штатних працівників – 1 особа.

Зі змісту вироку вбачається, що судом встановлено, що ТОВ «Мікас Плюс» придбано за грошову винагороду, без мети здійснення підприємницької діяльності для прикриття незаконної діяльності.

Відповідно до ч. 4. ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази набрання вказаним вироком законної сили, отже вказаний вирок не є доказом в розумінні ч. 4. ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ТОВ «Мікас Плюс» укладено договір від 15.03.2013 №20/03, предметом якого є надання послуг по організації виконання ТЕП, пов’язаних з перевозкою вантажів «Клієнтом» по лініям залізничних доріг України, копія якого долучена до матеріалів справи.

На підтвердження факту реального виконання позивачем надано суду копії протоколів узгодження ціни, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкових накладних, копії яких долучено до матеріалів справи. Факт оплати підтверджується копіями банківських виписок.

Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» укладено договір про організацію перевезення вантажів від 24.09.2013 №24/09-13, предметом якого є надання послуг по організації виконання ТЕП, пов’язаних з перевозкою вантажів «Клієнтом» по лініям залізничних доріг України, копія якого долучена до матеріалів справи. Також, сторонами укладено додаток до договору №1 від 26.09.2013 відповідно до якого винагорода та інші витрати експедитора визначаються у кожному акті виконаних робіт окремо, відповідно до надано звіту експедитора.

На підтвердження факту реального виконання позивачем надано суду копії протоколів узгодження ціни, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкових накладних, копії яких долучено до матеріалів справи. Факт оплати підтверджується копіями банківських виписок.

З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» за перевіряємий період надано позивачу наступні послуги: подача та прибирання вагонів, організація відбору зразків для виконання експертизи та оформлення сертифікатів, тарування та брутування вагонів, контроль якості ат маси зернових культур при завантажені, опломбування вагонів запірно-пломбувальними пристроями, оформлення сертифікатів, виїзд на станцію призначення, у випадку понаднормового розходження ваги та здійснення комісійного зважування.

Перевезення вантажів залізничним транспортом організовується на договірних засадах. Форма договору про організацію перевезень вантажів встановлюється Правилами розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 та затверджених в Міністерстві юстиції України від 24.11.2000 № 864/5085, відповідно до яких подача вагонів від навантаження здійснюється відповідно до планування згідно розділу ІІІ Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 №457 та Правил планування перевезень вантажів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 09.12.2002 №873 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 29.12.2002 №1030/7318.

Порядок подавання вагонів під навантаження на від’їзні колії підприємств передбачається договорами про подачу та забирання вагонів(експлуатацію під’їзних колій, що укладається між залізницею і підприємствами (відправниками) відповідно до Правил обслуговування залізничних колій під’їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644 та затверджених в Міністерстві юстиції України від 24.11.2000 №875/5096, проте вказаними документами не встановлено щодо залізницями надаються послуги з: подачі та прибирання вагонів, організації відбору зразків для виконання експертизи та оформлення сертифікатів, тарування та брутування вагонів, контроль якості та маси зернових культур при завантажені, опломбування вагонів запірно-пломбувальними пристроями, оформлення сертифікатів, виїзд на станцію призначення, у випадку понаднормового розходження ваги та здійснення комісійного зважування.

З огляду на викладене, висновок податкового органу, що ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» продубльовано послуги надані залізницею є безпідставним.

На підтвердження факту реального виконання умов спірних договорів позивачем надано суду копії накладних, які одлучено до матеріалів справи. Проте в накладних вказано прізвище, ім’я, по-батькові експедитора та зазначено, що вантаж завантажено у вагон вантажовідправником (позивачем).

Оскільки з акту перевірки вбачається, що у контрагентів позивача працює по одній особі та не надано доказів, що експедитори, які зазначені у вказаних вище накладних мають відношення до ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» , отже такі накладні не є належним доказом виконання умов спірних договорів, а вказують на реалізацію позивачем контрагентам-покупцям товару сільськогосподарського призначення. Проте такі операції не є предметом спору у даній справі.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідності до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

За змістом п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

У відповідності до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Суд зазначає, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Крім того, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

На думку суду позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження реального виконання ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп» послуг відповідно до умов спірних договорів (відсутні докази належності експедиторів вказаних у накладних на товар до ТОВ «Мікас Плюс» та ТОВ «Востокторгсервіс-Групп»).

Оскільки, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження факту реального виконання вказаного вище договору, отже висновок податкового органу про порушення п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, ст. 185, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 193.1 ст. 193, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, є обґрунтованим та знайшов підтвердження під час вирішення справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, позовні вимоги ТОВ «Фім-Транс» не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є не обґрунтованими і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 69-71, 122, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складення в повному обсязі за правилами, встановленими ст.ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя В.І. Келеберда