Справа № 152/1974/15-а
Суддя: Славінська Н. Л.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/1974/15-а
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 грудня 2015 року Суддя Шаргородського районного суду

Вінницької області

ОСОБА_1,

розглянувши в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірними дії Управління Пенсійного Фонду України в Шаргородському районі щодо припинення з 29.09.2015 року виплати їй пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання; зобовязати відповідача відновити виплату їй пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, починаючи з 29.09.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває на обліку в УПФУ в Шаргородському районі, як особа, яка отримує пенсію по інвалідності третьої групи загального захворювання на підставі ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Вона працює в УСЗН Шаргородської РДА.

В жовтні 2015 року вона отримала повідомлення від відповідача про припинення виплати їй пенсії як інваліду ІІІ групи у звязку із змінами в пенсійному законодавстві, оскільки вона є державним службовцем.

У проведенні нарахування та виплати їй пенсії відповідач відмовив.

Дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії вважає неправомірними, такими, що порушують її права, у звязку із чим вона змушена звернутися до суду за захистом порушених прав.

17.12.2015 року відкрито скорочене провадження у означеній адміністративній справі.

23.12.2015 року відповідачем подано заперечення проти позову.

Згідно з поданими до суду запереченнями, відповідач позов не визнав і просить залишити його без задоволення як безпідставний та необгрунтований, зсилаючись на те, що позивачка знаходиться на обліку в УПФУ в Шаргородському районі з 29.09.2015 року як інвалід ІІІ групи загального захворювання. В матеріалах пенсійної справи позивачки міститься копія трудової книжки останньої, з якої вбачається, що ОСОБА_2 призначена на посаду головного спеціаліста з контролю за правильністю призначення та виплати пенсій відділу кадрового забезпечення, автоматизованої обробки інформації та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій Управління соціального захисту населення Шаргородської райдержадміністрації, тобто працює на посаді, передбаченій ЗУ «Про державну службу».

У період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, тобто тимчасово, діє ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, яким внесено зміни до ст.47 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якими передбачено, що у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 10 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії поновлюється. У звязку із наведеним просить в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Оцінивши повідомлені позивачкою та відповідачем обставини, встановлено, що є достатні підстави для прийняття судового рішення у даній адміністративній справі в порядку скороченого провадження.

При розгляді повідомлених позивачкою обставин та поданого відповідачем заперечення проти позову, а також доданих до позовної заяви документів, встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обліку в УПФУ у Шаргородському районі та їй призначено пенсію по ІІІ групі інвалідності загального захворювання, відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», що підтверджується довідкою відповідача від 15.12.2015 року №2393, що видана взамін постійного посвідчення; довідкою відповідача від 14.12.2015 року за №2392 про розмір нарахованої пенсії; довідкою до акта огляду МСЕК від 29.09.2015 року №054966 (а.с.9, 15, 10).

Також встановлено, що позивачка працює головним спеціалістом з контролю за правильністю призначення та виплати пенсій відділу з правового та кадрового забезпечення, автоматизованої обробки інформації та контролю за правильністю призначення та виплати пенсій Управління соціального захисту населення Шаргородської РДА, що вбачається із трудової книжки позивачки серії БТ-ІІ №5428128, (а.с.11-14).

З 01.04.2015 року набув чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, відповідно до якого у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року особи, що працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру», пенсії, призначені відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не виплачуються.

У звязку із неотриманням пенсії в вересні 2015 року позивачка у жовтні 2015 року звернулася до відповідача з запитом про розяснення причин невиплати їй пенсії.

14.12.2015 року ОСОБА_2 отримала відповідь відповідача за №56-М, з якої вбачається, що з 29.09.2015 року по 31.12.2015 року їй призупинено виплату пенсії у звязку із змінами до ст.47 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», внесеними ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (а.с.16).

Тобто, розглянувши обставини, повідомлені позивачкою, та письмові заперечення відповідача, встановлено, що відповідачем з 29.09.2015 року припинено виплати позивачці пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, що передбачені ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

При вирішенні спірних адміністративно-правових відносин, що виникають з приводу захисту прав фізичної особи у сфері публічно-правових відносин від порушень органу державної влади, слід керуватися Конституцією України, Кодексом адміністративного судочинства України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України, Кодексом адміністративного судочинства України, Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Так, згідно із ст.ст.8, 19, 22, 46, 55, 57, 64, 95, 96 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст.ст.2, 4, 6, 8, 17, 18, 19, 70, 71, 86, 159, 160, 161, 162, 171, 183-2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, органів місцевого самоврядування і до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення і ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена КАС України. Кожна особа має право в порядку, встановленому КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи та інтереси. Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності. Місцевим загальним судам, як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи, у спорах фізичних осіб з субєктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням та інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Адміністративні справи вирішуються адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача. Докази в адміністративному судочинстві мають бути належними та допустимими. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Суд приймає постанову іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Суд може визнати протиправними рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. При вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: визнання протиправними рішення субєкта владних повноважень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; зобовязання відповідача вчинити певні дії; стягнення з відповідача коштів. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку субєкта владних повноважень. Право оскаржити нормативно-правовий акт субєкта владних повноважень мають особи, щодо яких його застосовано.

Ст.183-2 КАС України встановлено, що у адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг застосовується скорочене провадження.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 2 статті 30 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено, що пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи».

Преамбула до ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» декларує, що цей Закон визначає основи соціальної захищеності інвалідів в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами.

Статтею 1 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобовязана створити умови доля реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється (ст.2 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»).

Матеріальне, соціально-побутове і медичне забезпечення інвалідів здійснюється у вигляді грошових виплат (пенсій, допомог, одноразових виплат), забезпечення медикаментами, технічними й іншими засобами, включаючи друковані видання із спеціальним шрифтом, звукопідсилюючу апаратуру та аналізатори, а також шляхом надання послуг по медичній, соціальній, трудовій і професійній реабілітації, побутовому та торговельному обслуговуванню (ст. 36 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»).

Отже, органи державної влади повинні сприяти забезпеченню прав інвалідів щодо включення до суспільного життя нарівні з іншими громадянами.

Захист прав, свобод і законних інтересів інвалідів забезпечується в судовому або іншому порядку, встановленому законом (ст.6 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»).

Посилання відповідача при припиненні виплати пенсії позивачці, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, на вимоги ст.47 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із змінами, внесеними ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», є безпідставним, оскільки вказана норма розповсюджується на осіб, яким призначена відповідно до Законів України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», тоді як позивачці призначена пенсія відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Згідно із ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

При цьому, суд констатує той факт, що представник відповідача, заперечуючи проти позову ОСОБА_2 не довів наявність підстав для припинення позивачці пенсії, так як доказів у підтвердження заперечень суду не надав.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (ч.1 ст.69 КАС України).

Адміністративним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніг вимог або заперечень (ч.ч.1, 2 ст. 70 КАС України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є фактичні дані, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, письмові і речові докази, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

В рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, в п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Отже, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження законності припинення виплати позивачці пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання.

Тому, суд вважає, що дії відповідача про припинення виплати пенсії позивачці є неправомірними, а вимоги позивачки є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсійне забезпечення здійснюється органами Пенсійного фонду України.

На Пенсійний фонд України, відповідно до п. 3 «Положення про Пенсійний фонд України», затвердженого Указом Президента України від 6.04.2011 року за №384/2011 «Про Положення про Пенсійний фонд України», та п.3, п.п.6 п.4 «Положення про Пенсійний фонд України», затвердженого постановою КМУ за №280 від 23.07.2014 року, покладено завдання участі у формуванні і реалізації державної політики у сфері пенсійного забезпечення та соціального страхування; керівництво та управління солідарною системою загальнообовязкового державного пенсійного страхування; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України та інших джерел, визначених законодавством.

Аналізуючи наведені вище законодавчі норми та досліджені докази, суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено право позивачки, тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.8, 19, 22, 46, 55, 57, 64, 95, 96 Конституції України, ст.ст.2, 4, 6, 8, 9, 17, 18, 19, 70, 71, 86, 159, 160, 161, 162, 171, 183-2 КАС України, ст.10 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.ст.1, 2, 6, 36 ЗУ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», ст.8 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»,

постановив:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області щодо припинення виплати з 29.09.2015 року ОСОБА_2 пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Шаргородському районі Вінницької області поновити виплату ОСОБА_2 пенсії, як інваліду ІІІ групи загального захворювання, починаючи з 29.09.2015 року.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Вінницькогоапеляційного адміністративного суду через Шаргородський районний суд протягом 10 днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя : Н.Л. Славінська