Справа № 826/18538/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-12-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 грудня 2015 року № 826/18538/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Непомнящої А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1 ОСОБА_2
до Житомирської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області
прозобовязання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 (далі по тексту - позивачі) звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Житомирської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області (далі по тексту - відповідач), в якому просить зобовязати відповідача негайно повернути позивачам за місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, особисті речі, майно та бухгалтерські документи підприємства, вилучені в приватній квартирі за переліком зазначеним в протоколі обшуку від 29 липня 2009 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/18538/15, закінчено підготовче провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 06 жовтня 2015 року.

У судовому засіданні 06 жовтня 2015 року представник позивача підтримав адміністративний позов у повному обсязі. Відповідач участі уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином.

Керуючись приписами частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, обєктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать, що на підставі постанови від 22 червня 2009 року, старшим оперуповноваженим Бердичівської ОДПІ майором податкової міліції ОСОБА_3 проведено обшук в квартирі АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві приватної власності, за результатами чого складено протокол обшуку від 29 липня 2009 року.

Так, за наслідками проведеного обшуку було вилучено особисті речі позивача, майно та бухгалтерські документи.

Як зазначено позивачем, за зверненням до ДПА України про повернення вилучених речей, останнім було повернено ОСОБА_1 кошти та два ноутбуки.

18 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Державної фіскальної служби України, Головного слідчого управління фінансових розслідувань із заявою, якою просила призначити день та час повернення речей та майна.

Листом від 24 березня 2015 року № 10019/7/99-99-07-02-02-17 Державна фіскальна служба України повідомила ОСОБА_1 про направлення вказаної заяви до в.о. начальника Головного управління ДФС України у Житомирській області для всебічної і обєктивної перевірки викладеної у заяві інформації та у разі виявленні порушень проведення службового розслідування та притягнення винних осіб до відповідальності.

Позивач посилаючись на бездіяльність Житомирської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області щодо неповернення позивачу вилучених, згідно протоколу обшуку від 29 липня 2009 року, особистих речей та майна, що у свою чергу призвело до порушення прав та законних інтересів позивача, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з даним позовом.

Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 статті 6 зазначеного кодексу визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач звертається до адміністративного суду з позовом у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносинах. При цьому, дійсне (фактичне) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Проте ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин. З необхідністю захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень і визначено завдання адміністративного судочинства.

Суд наголошує, що право на судовий захист, гарантоване Конституцією України (ст. 55), закріплене статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб'єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Позивач зазначає про протиправність дій Житомирської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області щодо неповернення позивачу вилучених, згідно протоколу обшуку від 29 липня 2009 року, особистих речей та майна, однак позивачем не наведено а ні в позові, а ні під час розгляду справи належних і достатніх доказів на підтвердження конкретних обставин допущеного відповідачем дійсного порушення його прав, свобод або інтересів, зокрема в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 до відповідача із відповідними вимогами.

Враховуючи аналіз норм законодавства, вимог позивача, суд прийшов до висновку про відсутність звязку між позивачем та відповідачем щодо реалізації публічно-владних повноважень, у звязку з чим права позивача не порушено, а вимоги позивача містять ознаки втручання в діяльність відповідача.

Відтак, враховуючи, що позивачем не наведено належних обґрунтувань наявності порушеного права, що стало підставою для звернення до суду з такою вимогою з огляду на суб'єктний склад спірних правовідносин та не надання останнім відповідних доказів існування відповідних обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Слід зазначити, що позивачем в даному випадку обраний не вірний спосіб захисту права, оскільки в межах адміністративного судочинства не встановлено доказів порушення їх прав з боку відповідача.

Разом з тим, пунктом 25 статті 3 Кримінально-процесуального кодексу України визначено, що учасники кримінального провадження - сторони кримінального провадження, потерпілий, його представник та законний представник, цивільний позивач, його представник та законний представник, цивільний відповідач та його представник, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, особа, стосовно якої розглядається питання про видачу в іноземну державу (екстрадицію), заявник, свідок та його адвокат, понятий, заставодавець, перекладач, експерт, спеціаліст, секретар судового засідання, судовий розпорядник.

Відповідно до статті 233 Кримінально-процесуального кодексу України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов'язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов'язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Аналіз наведених положень законодавства та позиції Конституційного суду України дають суду підстави для висновку, що вирішення питання щодо діяльність або бездіяльність відповідача, які регламентовані Кримінальним процесуальним кодексом України, не є управлінською діяльністю і надання цим діям (бездіяльності) оцінки не входить до компетенції адміністративного суду.

Спільним листом Вищого адміністративного суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2011 року № 334/8/13-11 (259/0/4-11) наголошено, що при визначенні судової юрисдикції щодо вирішення справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, субєктного складу сторін, предмета спірних правовідносин. Органи дізнання, слідства та прокуратури під час перевірки заяви про злочин та її вирішення, виконують не владні управлінські функції, а владні процесуальні функції, відтак, такі спори не випливають із здійснення субєктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, а тому не належать до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно з вимогами частин 1 та статті 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів.

Завданнями кримінального провадження, відповідно до статті 2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, правовідносини, що виникають з приводу досудового розслідування, вчинені в межах порушених кримінальних проваджень, не є управлінськими, а повноваження цих органів та їхніх посадових осіб регламентовані Кримінальним процесуальним кодексом України.

Стаття 303 КПК України встановлю перелік, рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та право на оскарження.

Відповідно до статті 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Як вбачається з матеріалів справи, протокол обшуку від 29 липня 2009 року складений ст о/у ВПМ Бердичівської ОДПІ, тому позивачі не позбавлені права на оскарження спірних дій в кримінально-процесуальному порядку.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позов таким, що задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 94, 128, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили в строки та порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник