Справа № 127/26731/15-а
Суддя: Прокопчук А. В.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/810/15
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2015 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Прокопчук А.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вищевказаним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в березні 2002 року ОСОБА_1 була призначена та виплачувалася пенсія за вислугу років з 01.03.2002 року до 30.09.2005 року, яка з 1 жовтня 2005 року була припинена, в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Німеччини. В серпні 2007 року виплата пенсії позивачу була поновлена, на підставі його заяви та інших документів пенсійної справи, проте з березня 2009 року призупинена через зняття ОСОБА_1 з обліку ВГІРФО УМВС України у Вінницькій області. Позивач зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року були визнані такими, що не відповідають Конституції України положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та друге речення ст. 51 вищевказаного Закону, в зв'язку з чим, на його думку, в нього виникло право на поновлення раніше призначеної пенсії, яку відповідач неправомірно не поновлює. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом та просить визнати незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо поновлення та виплати йому пенсії; зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити з 07 жовтня 2009 року йому нарахування і виплату пенсії з проведенням її індексації та стягнути на його користь судові витрати.

Також ОСОБА_1 надав суду заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, яка мотивована тим, що про Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року йому стало відомо лише в серпні 2015 року, оскільки він постійно проживав у Німеччині і не володів інформацією щодо ухвалення певних рішень судами, що на його думку є поважною причиною. Тому, ОСОБА_1 25.08.2015 року звернувся з заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії та про виплату пенсії за минулі роки, однак йому було повідомлено, що його звернення вирішити по суті не має можливості.

Відповідач копію ухвали про відкриття скороченого провадження у справі отримав, подавши у визначений законом строк заперечення проти адміністративного позову, в якому зазначив, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних обставин. Згідно п.п. 2.2. "Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002р. № 8-2, Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, відповідно до покладених на нього завдань, здійснює в підвідомчих управлінях Фонду в районах, містах, районах у містах перевірки правильності та своєчасності призначення (перерахунку) і виплати пенсій та інших соціальних виплат, але не має функцій з призначення, перерахунку та виплати пенсій, крім функцій з призначення та виплати пенсій особам згідно Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб", віднесених до його компетенції з 01.01.2007 року. Реалізація права громадян на соціальний захист, відповідно до ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", законодавчо поставлена в залежності від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України, з питань пенсійного забезпечення. Також зазначено, що Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року прийнято рішення щодо невідповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", однак через відсутність нормативно правових актів, які встановлювали б умови та порядок виплати пенсії особам, які постійно проживають за кордоном, відповідач не має правових підстав для здійснення пенсійної виплати. Згідно ст. 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", пенсії призначенні в Україні до виїзду на постійне місце проживання пенсіонера за кордон, виплачуються за шість місяців наперед перед виїздом за кордон. Відносно даної статті на сьогоднішній день Конституційним Судом України не вирішувалося питання щодо її неконституційності. Враховуючи рішення Конституційного Суду України, головне управління вважає, що умовою реалізації зазначеного позивачем права на соціальний захист є визначення внутрішнім законодавством порядку та встановлення механізму забезпечення цього права.

У зв'язку з вищевикладеним, відповідач просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні даного адміністративного позову.

Розгляд справи проведено у порядку скороченого провадження у відповідності із ст.183-2 КАС України, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 має закордонний паспорт Р UKR СD030433, з якого вбачається, що він постійно проживає в Німеччині та прийнятий на консульський облік Генерального консульства України в м. Мюнхені 16.06.2005 року (а.с. 9).

Згідно пенсійного посвідчення серії ААА № 929641 ОСОБА_1 є пенсіонером за вислугою років, довічно (а.с. 11).

Судом також встановлено, що позивач 21.05.2002 року звертався до Пенсійної служби ГУ ПФУ ДПА України з заявою про призначення йому пенсії (а.с. 14).

З розрахунку вислуги років, складеного на підставі особої справи УПМ ДПА у Вінницькій області, загальна вислуга на 01.03.2002 року ОСОБА_1 для призначення пенсії складає 20 років 01 місяць 27 днів (а.с. 15-17).

Відповідно до протоколу по пенсійній справі від 16.08.2007 року, наданого Головним Управлінням ПФУ в Вінницькій області, суд вбачає, що ОСОБА_1 призначено загальний розмір пенсії щомісячно в сумі 1206,84 грн, з 16.08.2007 року довічно (а.с. 18).

Також судом встановлено, що позивач звертався 16.08.2007 року до Головного Управління Пенсійного фонду України в Вінницькій області з заявою про поновлення виплати пенсії за вислугою років (а.с. 19). З аналогічними заявами позивач також звертався 17.03.2008 року (а.с. 21) та 25.08.2015 року (а.с. 24).

З відповіді Головного Управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 11.09.2015 року вбачається, що слідчим СВ Замостянського РВ ВМУ ГУ МВС України у Вінницькій області було вилучено пенсійну справу ОСОБА_1, тому вирішити його звернення немає можливості (а.с. 25).

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 постійно проживає у Німеччині тому він він не міг знати про ухвалення певних рішень судами, зокрема про Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, про яке він дізнався лише в серпні 2015 року, що, на думку суду, є поважною причиною пропуску ним строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Таким чином, для захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне поновити ОСОБА_1 пропущений з поважних причин процесуальний строк звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 8 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

-громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, та інші особи, передбачені цим Законом;

-іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні, на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг із системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

В ст. 44 вищевказаного Закону зазначено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 45 вищезазначеного Закону, пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

В Постанові Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" в п. 16 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Статтею 29 цього Порядку передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Також згідно ст. 30 вищевказаного Порядку, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідач в своїх запереченнях, не посилається на відсутність оригіналів документів, необхідних для призначення пенсії.

Так, суд не погоджується з діями відповідача щодо відсутності у позивача законних підстав для поновлення пенсії з наступних обставин.

Верховний Суд України у конституційному поданні порушив питання про визнання неконституційними положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" (далі Закон) щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обовязковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Реалізація конституційного права громадян на соціальний захист, як вважає субєкт права на конституційне подання, законодавчо поставлена в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Оспорюваними положеннями Закону створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати.

Винятки встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина 2 статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення"). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України "Про порядок переведення пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання до інших країн" від 06.04.1993 № 258). Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000 закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Згідно ст. 49 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Статтею 51 вищевказаного Закону визначено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Так, суд звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Положення Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвлення Конституційним Судом України цього рішеня.

Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що через відсутність нормативно правових актів, які встановлювали б умови та порядок виплати пенсії особам, які постійно проживають за кордоном, відповідач не має правових підстав для здійснення пенсійної виплати, з огляду на наступне.

В ст. 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як вбачається з ч.3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Також в п. 54 вищевказаного рішення ЄСПЛ вказано, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового статусу, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної особи або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи до уваги, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди при розгляді аналогічних справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Враховуючи викладене, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень п. 2ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення контитуційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу Управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянинам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Тобто, підстави поновлення виплати пенсії позивачу виникли з дня набрання чинності Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009, а сам е з 07.10.2009 року.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

В зв'язку з вищевикладеним, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ст. 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", згідно якої громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, оскільки дана норма Закону неконституційною не визнавалась з огляду на те, що в п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 до законів, які підлягають приведенню у відповідність із Конституцією, віднесено й положення статті 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", однак, вказаний припис Конституційного Суду України, не виконано.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Розглядаючи вимогу позивача щодо зобовязання нарахуванні і виплату пенсії з проведенням її індщексації, судом встановлено наступне.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини першої статті 2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії.

Відповідно до статті 4 вищевказаного Закону, індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації (абзац 1 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення).

Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Отже, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101%, підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає.

Тобто, в місяцях, коли величина приросту індексу споживчих цін не подолала поріг індексації, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою.

При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За змістом ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, достатньо вмотивованими та ґрунтуються на наявних у справі доказах, а відтак підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України судові витрати понесені позивачем підлягають обовязковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка субєкта владних повноважень Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 256 КАС України постанову слід допустити до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 24, 46, 152 Конституції України, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 8, 44, 45, 49, 51 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст. 2, 4, 6 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", ст.ст. 2, 6-11, 14, 17, 69, 71, 94, 99, 100, 158-163, 183-2, 254, 256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Поновити термін звернення до суду ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити дії.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про визнання бездіяльності незаконною, зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати незаконною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області щодо поновлення та виплати ОСОБА_1 пенсії.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області поновити з 07 жовтня 2009 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, нарахування і виплату пенсії з проведенням її індексації.

Присудити на користь ОСОБА_1 витрати у розмірі 487 грн. 20 коп. (судовий збір), які підлягають обовязковому стягненню органами Державної казначейської служби України із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка субєкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.

Постанову допустити до негайного виконання в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністратвиного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Суддя: