Справа № 813/1277/15
Суддя: Потабенко Варвара Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року № 813/1277/15

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Потабенко В.А.,

за участю секретаря судового засідання Петрика Р.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1, згідно посвідчення,

представника відповідача ОСОБА_2, згідно довіреності,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом першого заступника прокурора м. Львова до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, -

в с т а н о в и в :

перший заступник прокурора м. Львова (далі позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до виконавчого комітету Львівської міської ради (далі ВК ЛМР, відповідач) про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 22.07.2011 року № 692 "Про порядок встановлення вивісок в м. Львові" із змінами та доповненнями, внесеними рішеннями №333 від 17.05.2013 року та № 536 від 05.07.2013 року.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення, яким затверджено Порядок встановлення вивісок у м. Львові, суперечить діючому законодавству, а саме Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності, Закону України "Про рекламу", Закону України "Про благоустрій населених пунктів", Закону України "Про охорону культурної спадщини", Типовим правилам розміщення зовнішньої реклами тощо. На підставі оскаржуваного рішення, тощо. На підставі вказаного, позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, наведених у позовній заяві, просила позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила. Свою позицію висвітлила у письмових запереченнях, наданих суду 07.12.2015 року, суть яких полягає в наступному. Представник відповідача зазначила, що центральна частина міста Львова входить до історичного ареалу, який включено до списку історичних населених місць України, а також до списку світової спадщини ЮНЕСКО, у зв'язку з чим органи місцевого самоврядування зобов'язані забезпечувати збереження історичних та культурних пам'яток. Відтак, виконавчим комітетом обґрунтовано та з метою забезпечення збереження автентичності історичного середовища та туристичної привабливості міста Львова було прийнято оскаржуване рішення № 692 від 22.07.2011 року та, в подальшому, зміни до нього. Крім того, таке рішення прийнято у відповідності до норм ст. 24 Закону України "Про охорону культурної спадщини", згідно з якими робити надписи та позначки на памятках без дозволу відповідного органу культурної спадщини заборонено. Враховуючи наведене, представник відповідача просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Суд заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи та фактичні обставини справи, дійшов висновку про повне задоволення позову з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представників сторін в судовому засіданні, виконавчим комітетом Львівської міської ради було прийнято рішення № 692 від 22.07.2011 року, яким затверджено Порядок встановлення вивісок у м. Львові, яким врегульовано процедуру їх встановлення фізичними та юридичними особами, вимоги до вивісок тощо.

Вважаючи, що вищевказане рішення не відповідає вимогам чинного законодавства України, прокуратура міста Львова звернулась до суду про його скасування.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі № 2а 1275/12/1370 від 07.09.2012 року рішення ВК ЛМР № 692 від 22.07.2011 року "Про затвердження порядку встановлення вивісок у м. Львові в частині пунктів 1, 2, 3, 5, 6 визнано таким, що суперечить законодавству, водночас визнано протиправним та скасовано лише в частині п. п. 3, 6 Порядку встановлення вивісок у м. Львові, оскільки перший заступник прокурора м. Львова звернувся до суду з позовом саме про визнання протиправними та скасування п. п. 3, 6 вказаного Порядку.

13.09.2013 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, вказану постанову Львівського окружного адміністративного залишено без змін.

В подальшому, рішенням ВК ЛМР № 333 від 17.05.2013 року внесено зміни до рішення ВК ЛМР № 692 від 22.07.2011 року "Про порядок встановлення вивісок в м. Львові", а саме, із нього виключено розділи 3, 6, якими регламентувались питання погодження та демонтажу вивісок. Натомість, доповнено розділами 7 9, якими визначено порядок розміщення вивісок архітектурним вимогам та демонтажу самовільно встановлених вивісок та відповідальність за їх незадовільний зовнішній вид.

Крім того, до рішення ВК ЛМР № 692 від 22.07.2011 року були внесені зміни рішенням № 536 від 05.07.2013 року, а саме доповнено його додатком № 2, яким визначено межі історичного ареалу м. Львова, на який поширюється дія оскаржуваного рішення.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано положення ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), відповідно до якої обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як уже зазначалося вище, прокуратура міста Львова зверталася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської міської ради у зв'язку з тим, що оскаржуване рішення № 692 від 22.07.2011 року не відповідає вимогам Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності", Закону України "Про рекламу", Закону України "Про благоустрій населених пунктів", Закону України "Про охорону культурної спадщини" тощо.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду у справі № 2а 1275/12/1370 від 07.09.2012 року, рішення ВК ЛМР № 692 від 22.07.2011 року "Про затвердження порядку встановлення вивісок у м. Львові" в частині п. п. 3, 6 Порядку встановлення вивісок у м. Львові було визнано протиправним і скасовано.

Крім того, в мотивувальній частині вказаної постанови, судом зазначено, що законодавству суперечить не лише скасовані пункти 3 та 6, а й пункти 1, 2, 5 оскаржуваного рішення № 692 від 22.07.2011 року.

Слід зазначити, що постанова Львівського окружного адміністративного суду у справі № 2а 1275/12/1370 від 07.09.2012 року набрала законної сили 13.09.2013 року і, відповідно, обставини щодо протиправності пунктів 1, 2, 3, 5, 6, встановлені такою постановою, не доказуються при розгляді даної справи.

Відтак, зважаючи на наведене вище, а також те, що ні Закон України "Про благоустрій населених пунктів", ні Закон України "Про охорону культурної спадщини" не встановлюють вимоги отримання дозвільних документів при розміщенні вивісок (не реклами!) суб'єктами господарювання, в тому числі і в межах історичного ареалу м. Львова, пункти 1, 2, 5 рішення № 692 від 22.07.2011 року є протиправними і підлягають скасуванню.

Щодо пунктів 7, 9, якими рішенням ВК ЛМР № 333 від 17.05.2013 року було доповнено рішення № 692 від 22.07.2011 року, то суд, проаналізувавши зміст як пунктів 3, 6 рішення № 692 від 22.07.2011 року, такі і пунктів 7, 9 рішення № 333 від 17.05.2013 року, зазначає, що пункти 7, 9 є абсолютно ідентичними за змістом скасованим пунктам 3, 6 та повністю дублюють їх.

Таким чином, при їх прийнятті (тобто, при прийнятті пунктів 7, 9) не було взято до уваги висновки суду щодо невідповідності змісту пунктів 3, 6 вимогам Законів України "Про благоустрій населених пунктів" та "Про охорону культурної спадщини".

Звідси, пункти 7, 9 рішення № 692 від 22.07.2011 року теж є протиправними.

Щодо п. 4 оскаржуваного рішення, то суд зазначає, що законодавство України про мови складається з Конституції України, Декларації прав національностей України, Законів України "Про засади державної мовної політики", "Про ратифікацію Європейської хартії регіональних мов або меншин", "Про національні меншини", "Про ратифікацію Рамкової конвенції ради Європи про захист національних меншин", інших законів України, а також міжнародних договорів, що регулюють питання використання мов, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про засади державної мовної політики", державна мова закріплена законодавством мова, вживання якої обов'язкове в органах державного управління та діловодства, установах та організаціях, на підприємствах, у державних закладах освіти, науки, культури, у сферах зв'язку та інформатики тощо.

У відповідності до ч. 1 та 2 ст. 6 цього Закону, державною мовою України є українська мова. Українська мова як державна мова обов'язково застосовується на всій території України при здійсненні повноважень органами законодавчої, виконавчої та судової влади, у міжнародних договорах, у навчальному процесі в навчальних закладах в межах і порядку, що визначаються цим Законом. Держава сприяє використанню державної мови в засобах масової інформації, науці, культурі, інших сферах суспільного життя.

Враховуючи наведене, мовне питання в Україні врегульоване низкою законодавчих актів, а тому не потребує додаткового регулювання на місцевому рівні.

Щодо п. 8 оскаржуваного рішення, то суд зазначає, що такий пункт встановлює контроль за відповідністю вивісок архітектурним вимогам і за своїм змістом він схожий з пунктом 5, який був оцінений судом у справі № 2а 1275/12/1370 від 07.09.2012 року, як протиправний та такий, що суперечить законодавству України.

Щодо інших змін до оскаржуваного рішенням, то рішенням № 536 від 05.07.2013 року рішення № 692 від 22.07.2011 року було доповнено додатком № 2, який визначає зону історичного ареалу м. Львова, в той час, як зона історичного ареалу м. Львова вже визначена рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1311 від 09.12.2005 року на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 13 березня 2002 року № 318 «Про затвердження порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць».

Підставами для визнання оскаржуваного рішення недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів, в даному випадку інтересів держави в сфері дозвільної і регуляторної політики.

В судовому засіданні встановлено, що оскаржуване рішення, з внесеними до нього змінами та доповненнями, прийняте з порушенням норм чинного законодавства, а саме Законів України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності, "Про рекламу", "Про благоустрій населених пунктів", "Про охорону культурної спадщини", і суперечить Типовим правилам розміщення зовнішньої реклами, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2003 року, які регулюють відносини, що виникають у зв'язку з розміщенням зовнішньої реклами у населених пунктах, та визначають порядок надання дозволів на розміщення такої реклами, у зв'язку з чим порушують права суб'єктів господарювання на вільне розміщення інформаційних вивісок чи табличок.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 6 ст. 9 Закону України "Про рекламу", вивіска чи табличка з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать цій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщена на внутрішній поверхні власного чи наданого у користування особі приміщення, на зовнішній поверхні будинку чи споруди не вище першого поверху або на поверсі, де знаходиться власне чи надане у користування особі приміщення, біля входу в таке приміщення, не вважається рекламою. Відтак, така вивіска має інформаційний характер, у зв'язку з чим, жодних дозволів на її розміщення не потрібно.

Крім того, вищевказане також передбачено Типовими правилами розміщення зовнішньої реклами, де вказано, що вивіска чи табличка елемент на будинку, будівлі або споруді з інформацією про зареєстроване найменування особи, знаки для товарів і послуг, що належать такій особі, вид її діяльності (якщо це не випливає із зареєстрованого найменування особи), час роботи, що розміщений на зовнішній поверхні будинку, будівлі або споруди не вище першого поверху або на поверсі, де розташовується власне чи надане у користування особі приміщення (крім, випадків, коли субєкту господарювання належить на праві власності або користування вся будівля або споруда), біля входу у таке приміщення, який не є рекламою.

Також, чинним законодавством України про охорону культурної спадщини, про благоустрій населених пунктів також не передбачено необхідність отримання дозвільних документів при розміщенні суб'єктами господарювання інформаційних вивісок.

Відтак, враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення, виконавчий комітет Львівської міської ради вийшов за межі наданих йому законом повноважень.

Судом не береться до уваги покликання представника відповідача на ст. 24 Закону України "Про охорону культурної спадщини", згідно з якою забороняється змінювати призначення пам'ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини, оскільки наказом Міністерства культури України від 17.07.2014 року №562 затверджено форми інформаційних та технологічних карток з видачі Міністерством культури адміністративних послуг у сферах охорони культурної спадщини, музейної справи, вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей. Додатком 10 до вказаного наказу затверджено інформаційну картку адміністративної послуги надання дозволу на проведення робіт на пам'ятках національного значення, їхніх територіях та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених пунктів (на виконання вимог частини третьої статті 24 Закону України "Про охорону культурної спадщини"). Таким чином, єдиним органом, який відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України "Про охорону культурної спадщини", надає дозвіл на вчинення на памятці написів, позначок на ній, на її території та в її охоронній зоні, є Міністерство культури України.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Стаття 9 КАС України, передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не надано достатніх доказів та письмових заперечень на обґрунтування заперечення проти адміністративного позову.

В той же час, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи порушення відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення Конституції України, низки Законів України, серед яких закон України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності, "Про рекламу", "Про благоустрій населених пунктів", "Про охорону культурної спадщини", тощо.

Зважаючи на наведені вище обставини, суд вважає, що дії відповідача не відповідають вимогам, встановленим ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України, ч. 3 ст. 24 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку про порушення відповідачем норм чинного законодавства України при прийнятті рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 22.07.2011 року № 692 "Про порядок встановлення вивісок в м. Львові" із змінами та доповненнями, внесеними рішеннями №333 від 17.05.2013 року та № 536 від 05.07.2013 року.

Підсумовуючи вищенаведене та зважаючи на те, що прийняте з порушенням законодавства рішення не може породжувати жодних правомірних наслідків, суд дійшов висновку визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 22.07.2011 року № 692 "Про порядок встановлення вивісок в м. Львові" із змінами та доповненнями, внесеними рішеннями №333 від 17.05.2013 року та № 536 від 05.07.2013 року.

Відповідно до вимог ст. 94 КАС України, судові витрати стягненню зі сторін не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 18, 19, 33-35, 69-71, 94, 158-163, 167 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 692 від 22.07.2011 року "Про порядок встановлення вивісок в м. Львові" з наступними змінами та доповненнями.

Постанова може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 186, 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст виготовлено та підписано 21.12.2015 року

Суддя Потабенко В.А.