Справа № 2а-7789/08/1570
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 р. Справа № 2а-7789/08/1570

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -ОСОБА_1
судді - ОСОБА_2
судді - ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України, за участю прокуратури м. Одеси, зобовязання вчинити певні дії, про зарахування часу вимушеного прогулу до стажу за вислугу років, поновлення права на отримання щорічної відпустки та грошової компенсації, виплату грошового утримання за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про визнання протиправними дій, зобов'язати вчинити дії та стягнення моральної шкоди.

Постановою Одеського Окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року адміністративний позов задоволено частково.

Стягнуто на користь позивача з Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за один рік, починаючи з 10 березня 1998 року. В апеляційній скарзі, ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить постанову суду від 15.03.2013 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі, Головне Управління МВС України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду від 15.03.2013 року скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, наказом МВС України № 038 №02 від 15.01.1998 року №22о/с від 17.01.1998 року та наказом УМВС України в Одеській області №57від 10.03.1998 року № 464 о/с від 19.12.2002 року позивача звільнено з посади заступника начальника управління внутрішньої безпеки Головного управління боротьби з організованою злочинністю МВС України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2009 року позовні вимоги позивача задоволено, позивача поновлено на посаді.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2010 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2009 року змінено в частині поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення, і в поновлені на службі було відмовлено, оскільки на момент звільнення позивач досяг 48 років граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ.

28.02.2012 року Вищий адміністративний суд України скасував постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 05.10.2010 року, а також змінив постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2009 року в частині поновлення позивача на службі, а саме зазначив, що датою поновлення позивача на посаді, яку він займав до звільнення є 10.03.1998 року. Колегія суддів зважаючи на положення ч.1 ст.72 КАС України приходить до висновку, що обставини, встановлені судовими рішеннями, які обґрунтовують неправомірність звільнення позивача з посади заступника начальника управління внутрішньої безпеки в Одеській області Управління внутрішньої безпеки Головного управління боротьби з організованою злочинністю МВС України під час розгляду справи доказуванню не підлягає.

У судовому засіданні позивач пояснив, що в наслідок незаконного звільнення він позбавлений належного заробітку, нарахування вислуги років та заліку пільгового стажу служби, які він мав до звільнення з займаної посади. Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено правовідносини та норми права які їх регулюють.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міліцію» - форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 1294 від 07 листопада 2007 року «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» визначені структура та умови виплати грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 1.6 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом № 499 від 31 грудня 2007 року «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» - грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

Зокрема пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ №114 від 29 липня 1991 р., в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Тобто, на час виникнення спірних відносин законодавством було установлено обмеження у відшкодуванні заробітку за час вимушеного прогулу в межах одного року.

Також правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року(справа № 21-352а13) та від 17 лютого 2015 року (справа №21-8а15).

Визначаючи розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в межах одного року, суд виходив з наступного.

Середній заробіток працівника, згідно зі частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно довідки відповідача, грошове утримання позивача за січень 1998 року становило 393.83 грн., за лютий 1998 року - 393.83 грн. (том 1 а.с. 13).

Норму тривалості робочого часу на 1998 рік визначено листом № 10-466 від 05.02.1998 року Міністерством праці та соціальної політики України: січень 20 робочих днів, лютий 20 робочих днів.

Норму тривалості робочого часу на 1999 рік визначено листом № 13-1825 від 26.05.99 р. Міністерством праці та соціальної політики України: січень 19 робочих днів, лютий 20 робочих днів, березень 22 робочих днів.

Обраховуючи розмір середньоденного грошового забезпечення, необхідно виходити із наступного розрахунку: 787.66 грн. (грошове забезпечення за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні 393.83 грн. + 393.83 грн.) поділити на 40 днів (фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні) = 19.69 грн.

Весь час вимушеного прогулу з 10.03.98 року по 10.03.99 року становить 248 робочих дня.

Таким чином, за весь час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню з відповідача 4883.12 грн. грошового забезпечення (19.69 грн. Х 248 = 4883.12 грн.) .

Відповідно до довідки управління фінансових ресурсів та економіки управління МВС України в Одеській області від 1.08.05 року № 14/1-929 ( т. 1 а.с. 71) позивачу нараховано та отримано пенсію по лінії МВС України в період 09 березня по серпень 2005 року у розмірі 31678.78 грн.

За період вимушеного прогулу з 10.03.98 року по 10.03.99 року позивачем отримано пенсію згідно довідки управління фінансових ресурсів та економіки управління МВС України в Одеській області від 1.08.05 року № 14/1-929 в розмірі 2640.26 грн.

За таких обставин різниця отриманого доходу та виплати за час вимушеного прогулу становить 2242.86 грн. (відшкодування за час вимушеного прогулу 4883.12 грн. відняти 2640.26 грн. отримана пенсія за час вимушеного прогулу = 2242.86 грн.).

Надаючи оцінку правомірності позовних вимог позивача стосовно визначення строків загального та пільгового стажу та зобов'язання вчинити певні дії пов'язані з цим, колегія суддів вважає такі вимоги безпідставними та не доведеними з наступних підстав.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2009 року позивача поновлено на службі, а всі питання які виникають при виконанні зазначеного рішення суду вирішуються відповідно до діючого законодавства.

В матеріалах справи є доказ (т.2 а.с.13) про звернення позивача до відповідача про добровільне виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21.10.2009 року, залишеної чиною постановою Вищого Адміністративного суду України від 28.02.2012 року та відсутні докази про звернення позивача до уповноважених органів про примусове виконання рішень суду.

Крім цього виходячи із вимог ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Позивачем стосовно вище згаданих вимог не надано доказів порушення його прав та в чому полягає протиправна діяльність або бездіяльність відповідача.

Щодо заявленої вимоги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду №5 від 25.05.2001 року та від 27.02.2009 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації.

З матеріалів справи колегія суддів може зробити висновок про те, що позивач тривалий час докладає зусилля для відновлення своїх порушених прав, що вимагає від нього витрачання часу для участі у судових засіданнях і як наслідок порушення життєвих звязків із родичами та близькими. Тривале не вирішення спору про поновлення на роботі і відсутність стабільного заробітку у кожної людини, а відповідно і у позивача викликають негативні емоції у вигляді розпачу, страху, безсилля, спустошеність. Моральну шкоду не можна компенсувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, позивача. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватна дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

При визначенні розміру компенсації колегія суддів враховувала стан здоровя та вік позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану

Колегія суддів вважає, що санаторно-курортне лікування допоможе позивачу відновити здоров'я та забути ті негативні емоції які він переживав за час коли змушений був доводити свої права в суді.

Відповідно до інформації викладеної на сайті vsesanatorii.com/hmelnik відпочинок в санаторії в середньому становить від 350-400 грн. за добу. Відпочинок та відновлення протягом 24 доби буде становити 15 000 грн., зазначений розмір буде відповідати вимогам розумності та справедливості при відшкодуванні моральної шкоди.

Відповідно до ст. 201 КАС України суд апеляційної інстанції змінює постанову або ухвалу суду першої інстанції, коли має місце правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права, а також вирішення не всіх позовних вимог або питань.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги щодо скасування оскарженого судового рішення в цілому суттєвими не являються і не складають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи, проте вбачаються підстави для його зміни із-за порушень процесуальних норм.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_5, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України, за участю прокуратури м. Одеси, зобовязання вчинити певні дії, про зарахування часу вимушеного прогулу до стажу за вислугу років, поновлення права на отримання щорічної відпустки та грошової компенсації, виплату грошового утримання за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди змінити виклавши абзац другий резолютивної частини постанови в наступній редакції: "Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_5 грошове утримання за час вимушеного прогулу за один рік у розмірі 2 242.86 грн.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на користь ОСОБА_5 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн."

В решті постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 березня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючийсуддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3