Справа № 826/15917/14
Суддя: Ємельянова В.І.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Київ К/800/21002/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Ємельянової В.І.,

Рецебуринського Ю.Й., Стародуба О.П.,

за участю секретаря судового засідання Іванової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Прокуратури Київської області на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2015 року по справі № 826/15917/14

за позовом ОСОБА_4

до Прокуратури Київської області

про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середньомісячної заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до Прокуратури Київської області, в якому просила:

визнати протиправним та скасувати наказ від 29 вересня 2014 року №1593к про звільнення ОСОБА_4 з 29 вересня 2014 року з посади старшого прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Київської області за скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України);

поновити позивача з 29 вересня 2014 року на посаді старшого прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Київської області;

стягнути з Прокуратури Київської області на користь ОСОБА_4 середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з 29 вересня 2014 року до дня поновлення на посаді.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2015 року, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 13 серпня 1985 року працювала в органах прокуратури.

Відповідно до наказу Генерального прокурора України від 24 червня 2014 року №45ш у структурі та штатному розписі прокуратури Київської області скорочено 22 штатні одиниці та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України, серед них посада старшого прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді.

Наказом прокуратури Київської області від 29 вересня 2014 року №1593к радника юстиції ОСОБА_4 звільнено з посади старшого прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Київської області з 29.09.2014 за скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи наказ від 29 вересня 2014 №1593к, суди виходили з наступного.

Відповідно до п. 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною першою статті 42 Кодексу законів про працю України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суди розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України,зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Так судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до штатного розпису прокуратури Київської області відділ представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді складається з 9 штатних посад, з яких 4 посади займають старші прокурори. Наказом від 24 червня 2014 року №45ш у вказаному відділі скорочено одну посаду старшого прокурора.

Тобто, в даному випадку, відповідно до вимог статті 42 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов'язаний встановити наявність або відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі.

Зокрема, відповідачем, звільняючи ОСОБА_4, не прийнято до уваги того факту, що остання 29 років безперервно працювала в органах прокуратури, з них на посадах прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах близько 19 років та більше 10 років на посаді старшого прокурора цього відділу. Впродовж усього періоду роботи в прокуратурі Київської області не мала будь-яких стягнень, а в її сім'ї вона є єдиним членом із самостійним заробітком.

Також, суд касаційної інстанції зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень частини другої зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, та те, що відповідачем не надано жодних належних доказів, які б підтверджували встановлення відсутності у позивача переважного права на залишення на займаній посаді, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і суд апеляційної інстанції, дійшли правильного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача за пунктом 1 частини 1 статт 40 Кодексу законів про працю України.

За правилами статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується із висновками суду першої та апеляційної інстанцій щодо поновлення ОСОБА_4 з 29 вересня 2014 року на посаді старшого прокурора відділу представництва інтересів громадян і держави в судах управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді та стягнення на її користь заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 вересня 2014 року.

Відповідно до частини 1 статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Прокуратури Київської області залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 7 квітня 2015 року по справі № 826/15917/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий Ємельянова В.І.

Судді Рецебуринський Ю.Й.

Стародуб О.П.