Справа № 825/3736/15-а
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 року м.Чернігів Справа № 825/3736/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Соломко І.І.,

за участю секретаря Антипця С.В.,

позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Менської виправної колонії № 91 Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1А.) звернувся із адміністративним позовом до Менської виправної колонії № 91 Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (далі відповідач, Менська ВК № 91) та остаточно просить визнати протиправним та скасувати рішення комісії по пільгам засуджених від 16.07.2015.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він відбув більше ніж половину строку покарання, сумлінно відносився до праці, дотримувався розпорядку дня, виконував вимоги персоналу колонії, що, в свою чергу, свідчить про те, що своєю поведінкою довів своє виправлення, а тому заслуговує на зміну умов тримання засудженого шляхом переведення до установи іншого рівня безпеки з менш суровими умовами тримання. Рішенням комісії Менської ВК-91 Чернігівської області по пільгам засуджених від 16.07.2015 йому було відмовлено у застосуванні ст. 100,101 КВК. Вважає дане рішення протиправним та таким, що порушує його конституційні права.

У судовому засіданні в режимі відеоконференція позивач підтримав остаточні позовні вимоги та просив задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, що підтверджується зворотнім повідомленням про вручення (а.с.29), однак в судове засідання участь представника не забезпечив та заперечень на адміністративний позов не надав.

Частиною четвертою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.

19.11.2010 року ОСОБА_1 засуджений Сімферопольським районним судом АРК по ст.ст.146 ч.2, 152 ч.3, 186 ч.2, 70 ч.1 КК України та призначено покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Наразі ОСОБА_1 відбуває покарання у Менській виправній колонії ДПтС України у Чернігівській області.

16.07.2015 на засіданні комісії по пільгам засуджених ОСОБА_2 ВК-91 Чернігівської області розглянуто клопотання начальника відділення №6 ОСОБА_3 про можливість застосування пільг до засудженого ОСОБА_1 та прийнято рішення оформлено протоколом № 14, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не заслуговує на застосування до нього ст. 100,101 КВК України.

Не погоджуючись із таким рішенням ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 6 Закону України від 23 червня 2005 року № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу» Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров'я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Отже, цією нормою встановлено, що виправні колонії належать до установ виконання покарань, які входять до структури Державної кримінально-виконавчої служби України. Оскільки Державна кримінально-виконавча служба України входить до системи центральних органів виконавчої влади, то посадові особи виправних колоній є суб'єктами владних повноважень і виконують управлінські функції шляхом прийняття відповідних рішень.

Відповідно до ч.2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Зокрема, за змістом п. 1 ч.1 ст. 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому, діяльність усіх суб'єктів владних повноважень щодо виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань необхідно вважати владною управлінською функцією.

Також, з огляду на ч.2 ст. 55 Конституції України, владною управлінською функцією може вважатися рішення дії чи бездіяльність органів влади.

Питання, пов'язані з виконанням вироку, вирішуються судом за правилами кримінального процесуального законодавства України згідно з розділом VIII «Виконання судових рішень» Кримінального процесуального кодексу України.

У статтях 537, 538 цього розділу визначено вичерпний перелік питань, які вирішуються судом під час та після виконання вироків і які за своїм змістом є процесуальними питаннями. У свою чергу процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень, становлять сукупність кримінально-процесуальних дій, які повинні забезпечити вплив кримінального процесу на сферу реалізації приписів, що містяться у вироку, шляхом виконання вироків судами, звернення вироків до виконання, а також внесення коректив у рішення щодо вироків про покарання у зв'язку з виникненням обставин, що свідчать про неможливість чи недоцільність подальшого виконання цього рішення в його попередньому вигляді.

Відповідно до ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов'язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Загальні правила щодо зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суровими умовами тримання врегульовані статтями 100, 101 цього кодексу.

Спеціальних правил оскарження діяльності установ виконання покарань та їхніх посадових осіб у сфері примусового виконання вироків, у тому числі й рішень щодо зміну умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суровими умовами тримання, не містить Кримінально-виконавчий кодекс України.

Відповідно до ч.2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, питання, пов'язані з прийняттям рішення щодо зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки стосуються не кримінально-процесуальних, а публічно-правових відносин, а тому правомірність таких рішень повинна перевірятися в порядку адміністративного судочинства за правилами чинного законодавства та з урахуванням положень Кримінально-виконавчого кодексу України.

Положеннями ст. 100 КВК передбачено, що залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду. Зміна умов тримання в межах однієї колонії здійснюється за клопотанням начальника відділення соціально-психологічної служби постановою начальника колонії. У випадках, якщо така постанова передбачає переведення засудженого у більш суворі умови тримання або збільшує обсяг встановлених правообмежень, вона обов'язково погоджується із спостережною комісією. Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У випадках, якщо таке подання передбачає переведення засудженого у більш суворі умови тримання або збільшує обсяг встановлених правообмежень, воно обов'язково погоджується із спостережною комісією.

Порядок утворення, відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень (далі - підрозділ) установ виконання покарань (далі - установа) та слідчих ізоляторів (далі - СІЗО) з питань приймання до установ (СІЗО), обліку, переміщення під вартою (конвоювання) засуджених (осіб, які тримаються під вартою), звільнення їх з установ (СІЗО) та з інших питань, пов'язаних з виконанням вироків судів та інших судових рішень визначено Інструкцією, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 08.06.2012 № 845/7 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.06.2012 за № 957/21269 (далі - Інструкція).

Згідно п. 6.1 Інструкції для розгляду питання про подання: до суду - матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання (статті 81, 107 Кримінального кодексу України), заміни невідбутої частини покарання більш м'яким (стаття 82 Кримінального кодексу України), встановлення адміністративного нагляду згідно із Законом України "Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі"; до Апеляційної комісії - матеріалів щодо переведення засуджених на підставах, встановлених частинами першою і третьою статті 101, статтею 147, абзацом третім частини другої та частиною третьою статті 151 1 Кримінально-виконавчого кодексу України в установі (СІЗО) створюється комісія у такому складі: голова комісії - начальник установи (СІЗО); члени комісії - заступники начальника установи (СІЗО), начальник оперативного підрозділу, начальник медичної частини та начальник підрозділу, який є секретарем комісії. До складу комісії також можуть включатися за їх згодою керівники загальноосвітніх та професійно-технічних навчальних закладів при установі, представники методично-виховної ради установи (педагогічної ради).

За три місяці до розгляду матеріалів на засіданні комісії підрозділ складає списки засуджених, які надаються для організації роботи з підготовки матеріалів заступнику начальника установи (СІЗО) із соціально-виховної та психологічної роботи, начальнику оперативного підрозділу, начальнику медичної частини, а щодо засуджених, які підпадають під встановлення адміністративного нагляду, також до відділу нагляду та безпеки установи (СІЗО), п.6.2 Інструкції.

Згідно п. 6.3 Інструкції засідання комісії відбуваються у визначеному для цього приміщенні установи (СІЗО) в присутності засудженого, стосовно якого розглядається це питання. Засідання комісії проводяться не менше двох разів на місяць.

Рішення комісії ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні. У разі рівного розподілу голосів голос голови комісії є вирішальним (п.6.4 Інструкції).

Засідання комісії оформлюється протоколом, який підписується головою та секретарем комісії. До протоколу комісії вносяться дані про те, які посадові особи були присутні на її засіданні, прізвище, ім'я та по батькові засудженої особи, за якими статтями Кримінального кодексу України вона засуджена, строк покарання та його початок, кількість попередніх судимостей, яка частина строку покарання відбута, дані про поведінку засудженого в період відбування покарання, прізвище та посада особи, яка ці відомості доповіла, результати голосування, а у разі прийняття рішення про відмову у застосуванні до засудженого положень статей 81, 82, 107 Кримінального кодексу України зазначаються підстави відмови. Рішення комісії оголошується засудженому під особистий підпис на витязі з протоколу, який долучається до його особової справи (п.6.5).

Тобто, саме вказані комісії наділені виключним правом щодо застосування до засуджених осіб пільг, передбачених КВК України.

Як вбачається з матеріалів справи 16.07.2015 відбулось засідання комісії по пільгам засуджених ОСОБА_2 ВК-91 Чернігівської області з розгляду питань щодо застосування пільг до засудженого ОСОБА_1 та прийнято рішення оформлено протоколом № 14, в якому зазначено, що ОСОБА_1 не заслуговує на застосування до нього ст. 100,101 КВК України.

Позивач в судовому засіданні факт присутності на засіданні комісії підтвердив, проте акцентував увагу на те, що з клопотанням до комісії про застосування пільг не звертався.

Однак суд зазначає, що в силу ст. 100 КВК відсутність клопотання від засудженого з приводу застосування пільг не перешкоджає розгляду даного питання.

Позивач оскаржує рішення комісії з приводу неналежної, на думку позивача, оцінки доказів, фактів та обставин щодо засудженого, при прийнятті рішення, оскільки позивач зазначає, що сумліною поведінкою та ставленням до праці, дотриманням розпорядку дня, виконання вимог персоналу колонії, дотриманням санітарно-гігієнічних норм довів своє виправлення.

З цього приводу суд зазначає, що комісія є колегіальним органом, рішення на ній приймаються шляхом голосування членів комісії. Засідання комісії оформлюється протоколом.

Інструкція, яка регулює діяльність комісії, не обмежує права членів комісії на голосування за те чи інше рішення.

Остаточне рішення комісії визначається шляхом підрахунку голосів її членів і ухвалюється простою більшістю голосів членів комісії, присутніх на її засіданні.

Адміністративний суд не може перебирати на себе функції вказаної комісії та не має повноважень на здійснення перевірки рішення колегіального органу по суті, оскільки прийняття вказаного рішення відноситься до компетенції цього органу.

Крім того, вирішення питання щодо звернення до суду із поданням про зміну умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суровими умовами тримання, передбаченого ст. 101 КВК, здійснюється за результатами оцінки як самої особи засудженого, згідно характеристики, його марально-психологічних якостей, вчинків тощо. Тому, доцільність надання пільги у вигляді зміни умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суровими умовами тримання є процесом оціночним, яке вирішується членами комісії.

За таких обставин у суду немає підстав вважати рішення комісії протиправним.

Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених

статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи те, що вирішення питання про зміну умов тримання засудженого шляхом переведення його до установи іншого рівня безпеки, з менш суровими умовами тримання, передбаченого ст. 100,101 КВК, відноситься до виключної компетенції комісії, а також приймаючи до уваги відсутність з боку адміністрації колонії будь-яких процедурних порушень при вирішення вказаного питання, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені позову.

Враховуючи вищезазначене, та керуючись ст.ст. 2, 4, 7 12, 14, 86, 158 163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя І.І. Соломко