Справа № 758/3939/15-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-12-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 758/3939/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Богінкевич С.М.
Суддя-доповідач: Земляна Г.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Бистрик Г.М., Межевича М.В.

за участю секретаря Генчмазлумо І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва та представника ОСОБА_2 на постанову Подільського районного суду м.Києва від 17 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання поновити виплату пенсії за віком,-

В С Т А Н О В И Л А :

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва, в якому просить суд визнати протиправною відмову відповідача в поновленні виплати йому пенсії за віком до виїзду останнього на постійне місце проживання за межі України та зобов'язати відповідача поновити йому виплату пенсії за віком починаючи з 03 листопада 2011 року відповідно до чинного законодавства.

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 28 травня 2015 року позовні вимоги за період з 03.11.2011 року по 28.09.2014 року залишено без розгляду.

Вказана ухвала не була оскаржена сторонами по справі, а тому набрала законної сили.

Постановою Подільського районного суду м.Києва від 17 серпня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва щодо відновлення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком протиправною. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва відновити з 13 листопада 2014 року пенсію за віком ОСОБА_2

Не погоджуючись з прийнятою постановою представники управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва та представника ОСОБА_2 подали апеляційні скарги.

Відповідач в своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача, в свою чергу, просить постанову суду першої інстанції змінити в частині дати початку проведення перерахунку та зобов'язати відповідача поновити виплату пенсії за віком починаючи з 03 листопада 2011 року

В своїх апеляційних скаргах апелянти посилаються на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність рішення суду, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з таких підстав.

Згідно зі п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 статі 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, до червня 1995 р. проживав в м. Києві та отримував пенсію за віком, що підтверджується посвідченням НОМЕР_1 (а.с. 8) та даними трудової книжки (а.с.5).

Так, відповідно до штампу на першій сторінці трудової книжки позивачу призначена пенсія з 01.04.1991 Ленінським райсобезом у м. Києві (а.с.5) .

З наявних в матеріалах документів, встановлено, що позивач отримував пенсію на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення" та Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

Документи на призначення пенсії були передані упоавноваженими особами Науково-дослідного інституту електромеханічних приладів за місцезнаходженням установи (Ленінський район м. Києва, на даний час Святошинський район м. Києва).

В подальшому, до виїзду за кордон позивач отримував пенсію за місцем реєстрації та проживання.

03.11.2014 р., уповноважений представник позивача - ОСОБА_3 звернувся до управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва із заявою про поновлення позивачу пенсії за віком, який з 1995 р. проживає за адресою: АДРЕСА_1 та до 1995 р. був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 2, 11).

Проте, відповідно до листа управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва № 13491/06 від 11.11.2014 р. було відмовлено у поновленні пенсії позивачу, оскільки позивач не перебуває у них на обліку (а.с.4).

Не погоджуючись з вказаною відмовою, представник позивача звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив з того, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії, а тому відповідач не мав правових підстав для відмови в поновлені пенсії. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що поновити виплату пенсії слід з 13.11.2014 року.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в повній мірі, так як судом не вірно визначено дату початку проведення перерахунку, чим порушено норми матеріального права.

Так, статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі по тексту Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, то припиняючи виплату пенсії позивачу у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Таким чином, з цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 20.05.2015 року у справі № 21-180а15, де визначено, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо відновлення та виплати позивачу пенсії за віком.

При цьому, посилання представника управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва в своїй апеляційній скарзі на ту обставину, що позивач не перебував у нього на обліку колегія суддів не приймає до уваги з наступних підстав.

Статтею першої та другою Закону України від 22 грудня 1998 року № 329-XIV «Про проведення у Львівській області експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України» передбачено проведення у Львівській області протягом 1999 року експеримент з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України. Пенсії у Львівській області на період проведення експерименту призначаються районними, міськими і районними у містах відділами Пенсійного фонду України.

Разом з тим, Законом України від 21 вересня 2000 року № 1980-III «Про внесення змін до Закону України «Про проведення у Львівській області експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України» до зазначеного вище закону внесено зміни та встановлено, що у назві та тексті Закону слова "Львівській області" замінити словами "Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та місті Києві" та змінено період проведення експерименту.

У зв'язку з прийняттям Закону № 1980 постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 р. № 1828 «Про забезпечення проведення експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду у Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві» Затвердити Положення про порядок проведення експерименту в Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві з призначення пенсій органами Пенсійного фонду (далі Положення).

Пунктом третім Постанови №1828 передбачено, що Міністерство праці та соціальної політики мало: забезпечити проведення органами праці та соціального захисту

населення інвентаризації пенсійних справ та особових рахунків і здійснення їх передачі органам Пенсійного фонду в регіонах, у яких проводиться експеримент згідно з цією постановою; взаємодіяти з органами Пенсійного фонду з питань практичного застосування та вдосконалення нормативно-правових актів про пенсійне забезпечення; забезпечити до 31 грудня поточного року розмежування бази даних по пенсіях для органів Пенсійного фонду та по державній грошовій допомозі, грошових компенсаціях і надбавках до пенсій, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення», які фінансуються не за рахунок коштів Пенсійного фонду.

При цьому, відповідно до Положення встановлено, що під час проведення експерименту органи Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві крім покладених на них функцій виконують функції органів праці та соціального захисту населення з призначення пенсій.

До функцій органів Пенсійного фонду передаються такі питання пенсійного забезпечення: призначення та перерахунок всіх видів пенсій; підтвердження трудового стажу; видача пенсійних посвідчень; виплата пенсій (нарахування, облік нарахованих та виплачених

сум, підготовка виплатних документів); виплата недоодержаної пенсії у зв'язку із смертю пенсіонера; виплата допомоги на поховання.

Передача функцій від органів праці та соціального захисту населення до органів Пенсійного фонду здійснюється згідно із затвердженими графіками в такому порядку: органи праці та соціального захисту населення: проводять інвентаризацію пенсійних справ та особових рахунків; здійснюють передачу пенсійних справ та особових рахунків, про

що складається відповідний акт, надають на вимогу органів Пенсійного фонду в 5-денний термін архівні пенсійні справи, які залишилися в органів праці та соціального захисту населення, інші матеріали. А органи Пенсійного фонду, в свою чергу, приймають від органів праці та соціального захисту населення пенсійні справи, особові рахунки та технічні засоби, проводять призначення пенсій з використанням даних персоніфікованого обліку відомостей у системі обов'язкового державного пенсійного страхування тощо.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що зазначеними вище нормативно-правовими актами чітко встановлена процедура передачі пенсійних справ від органів праці та соціального захисту населення до органів Пенсійного фонду. При цьому, право особи на поновлення пенсії не може бути порушене лише з підстави непередачі пенсійної справи від одного органу, що призначав пенсію до органу, який на даний час виконує функції з виплати пенсії.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 з 12.01.1978 року по 22.04.1995 року та отримував пенсію за віком як учасник ліквідації аварії на ЧАЕС, що підтверджено копією посвідчення.

З копії трудової кнужки вбачається, що позивач 03.04.1995 року звільнений з посади слюсаря-інструмантальщика за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію. При цьмоу, відповідно до штампу на першій сторінці трудової книжки позивачу призначена пенсія з 01.04.1991 Ленінським райсобезом у м. Києві (а.с.5). В подальшому, до виїзду за кордон позивач отримував пенсію за місцем реєстрації та проживання.

Тобто, осільки позивач проживав у Подільському районі м. Києва та його пенсійна справа мала бути передана органами органів праці та соціального захисту населення до управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва.

Також, а виконання ухвали суду апеляційної інстанції про витребування документів, представник позивача надав лист від Управління праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністратції від 23.02.2015 року №К-42 (а.с.87), що пенсійні справи, що зберігались в упралінні до 1998 року знищено в 2011 року, а пенсійні справи, терммін виплати по яким закінчився після 1998 року зберігаються в управлінні Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва.

При цьому, представник відповідача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції на запитання суду пояснила, що термін зберігання пенсійних справ після припинення виплат 75 років.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що пенсійна справа ОСОБА_2 мала бути передана Управлінням праці та соціального захисту населення Подільської районної в місті Києві державної адміністратції до управлінні Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва. Та зберігатись останнім протягом 75 років.

Таким чином, посилання відповідача про те, що позивач не звертався у належний спосіб до Пенсійного фонду України із проханням призначити пенсію та останній не відмовляв у призначенні такої, є безпідставним і таким, що спростовується матеріалами справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що Київський апеляційний адміністративний суд, з метою встановлення місця знаходження пенсійної справи ОСОБА_2 ухвалою від 11.11.2015 року зобов'язав управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва надати суду документи на підтвердження тих обставин, що пенсійна справа ОСОБА_2 не була передана до управління Пенсійного фонду України.

Після цього запитом від 17.11.2015 року витребував у управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва надати суду документи на підтвердження тих обставин, що пенсійна справа ОСОБА_2 не була передана до управління Пенсійного фонду України.

Листом від 24.11.2015 року відповідач повідомив, що у нього відсутні документи на підтвердження своїх доводів про відсутність у них пенсійної справи ОСОБА_2

Запитами від 07.12.2015 року №02.3-13/8400 та №02.3-13/8401 було витребувано у Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві та управлінні праці та соціального захисту населення Подільської районної державної адміністратції м. Києва інформації щодо встановлення місцезнаходження пенсійної справи ОСОБА_2 Однак, станом на 23 грудня 2015 року від жодного орнану відповіді не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, в порушення ст.71 КАС України, не надано жодних доказів на підтвердження доводів, викладених в апеляційній скарзі та на підтвердження правомірності відмови у поновленні пенсії, а представником позивача в свою чергу надані всі наявні в нього документи на підтвердження доводів позовної заяви.

З урахуванням тих обставин, що процедура передачі пенсійних справ від органів праці та соціального захисту населення до органів Пенсійного фонду була чітко передбачена нормами законодавства України та враховуючи ненадання відповідачем доказів щодо відсутності у останнього пенсійної справи ОСОБА_2, колегія суддів приходить до висновку про зобов'язання відповідача поновити виплату пенсії ОСОБА_2

А тому вимоги апеляційної скарги відповідача задоволенню не підлягають.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Вищими адміністративним судом України, зокрема, в ухвалі від 14.07.2015 року у справі № К/800/19411/14

Щодо посилань представника позивача на ту обставину, що поновити виплату пенсії слід з 03 листопада 2011 року на підставі ч.1 ст.46 Закону № 1058-ІV, то колегія суддів не приймає їх до уваги з наступних підстав.

Так, як зазначено вище, саме після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

При цьому, ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 28 травня 2015 року позовні вимоги за період з 03.11.2011 року по 28.09.2014 року залишено без розгляду. Вказана ухвала не була оскаржена сторонами по справі, а тому набрала законної сили.

Таким чином, поновити виплату пенсії слід з 28.09.2014 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 159 КАС України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Подільського районного суду м.Києва від 17 серпня 2015 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання поновити виплату пенсії за віком задовольнити частково.

Визнати бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м.Києва щодо відновлення виплати ОСОБА_2 пенсії за віком протиправною.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Подільському районі м. Києва відновити з 28 вересня 2014 року виплату пенсію за віком ОСОБА_2.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Г.М. Бистрик

М.В. Межевич

Повний текст постанови виготовлено 23 грудня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Бистрик Г.М.

Межевич М.В.