Справа № 161/4712/15-а, 2а-161/191/15
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 р. Справа № 876/5697/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Яворського І. О., Кухтея Р. В.;

за участю секретаря судового засідання Мельничук Б. Б.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

30 березня 2015 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2 до управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області про визнання протиправною бездіяльності управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1; визнання протиправною бездіяльності управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2; зобовязання управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 05 березня 2011 року в розмірах відповідно до чинного законодавства; зобовязання управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 05 березня 2011 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що відмова відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії є протиправною, оскільки рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» були визнані неконституційними та втратили чинність з моменту прийняття Конституційним Судом України вказаного рішення.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року адміністративний позов в частині зобов'язання управління Пенсійного фонду України у м. Луцьку поновити позивачам пенсії за період з 05 березня 2011 року по 30 вересня 2014 року залишено без розгляду.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку Волинської області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку Волинської області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_2. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку Волинської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 30 вересня 2014 року в розмірах відповідно до чинного законодавства. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України у місті Луцьку Волинської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 30 вересня 2014 року в розмірах відповідно до чинного законодавства.

Зазначену постанову мотивовано тим, що з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року відпала така умова припинення виплати пенсії, як проживання пенсіонера за кордоном, тому відповідно до вимог частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідач повинен був протягом 10 днів після з'ясування обставин наявності умов для відновлення виплати пенсії здійснити таке відновлення.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем управлінням Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області, подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного адміністративного суду, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 41 та ч. 4 ст. 196 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є пенсіонерами за віком і перебували на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області як отримувачі пенсії за віком: ОСОБА_1 - з 21 червня 1992 року по 30 вересня 2005 року, ОСОБА_2 - з 05 листопада 1987 року по 30 вересня 2005 року, надалі позивачі виїхали на постійне проживання до Ізраїлю, у звязку з чим виплату пенсій їм було припинено.

26 листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області із заявами про поновлення виплати пенсій за віком.

Листами № 2588/07-2013 від 16 березня 2015 року управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області у поновленні виплати раніше призначеної позивачам пенсії за віком було відмовлено та зазначено про відсутність між Ізраїлем та Україною укладених договорів щодо пенсійного забезпечення осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України.

З 01 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 вказаного Закону виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України.

Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_3 України.

Оскільки міжнародних договорів між Україною та державою Ізраїль стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося, то припиняючи виплату пенсії позивачам у зв'язку з їхнім переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною ОСОБА_3 України, визнані такими, що не відповідаютьКонституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, проголошеного ст. 46 Конституції України.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Враховуючи викладене, а також те, що пенсія за віком є однією з форм соціального захисту, пов'язаною насамперед з попередньою трудовою діяльністю особи, а Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання пенсіонера, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови відновити позивачам виплату пенсії та зобов'язав відповідача відновити громадянам України ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виплату пенсії, яку вони отримувала до виїзду з України до Ізраїлю.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний звязок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 41, 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Луцьку Волинської області залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня 2015 року в справі № 161/4712/15-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя: С. П. Нос

Судді: І. О. Яворський

ОСОБА_3

Ухвалу складено в повному обсязі 18 грудня 2015 року.