Справа № 803/2341/15
Суддя: Александрова Марія Ананіївна
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 рокуСправа № 803/2341/15

ОСОБА_1 окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого - судді Александрової М.А.,

суддів Димарчук Т.М., Ковальчука В.Д.,

при секретарі судового засідання Веремчуку В.В.,

за участю позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 банку України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з адміністративним позовом до ОСОБА_4 банку України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення премії. Під час розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, просив визнати протиправним і скасувати наказ ОСОБА_4 банку України від 02 червня 2015 року № 3003-к "Про звільнення ОСОБА_2М.", поновити його на посаді і стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також стягнути премію, передбачену наказом ОСОБА_4 банку України від 29 травня 2015 року № 2971-к, у розмірі двох посадових окладів. Відмовився від присудження йому понесених судових витрат у справі.

Позовні вимоги обґрунтовано наступними обставинами.

З 21 березня 1997 року позивач працював у ОСОБА_1 обласному управлінні ОСОБА_4 банку України на посадах економіста відділу банківського нагляду, завідувачем сектора аудиту, а наказом ОСОБА_4 банку України від 26 вересня 2003 року № 1245-к переведений до центрального апарату ОСОБА_4 банку України, де з 01 березня 2012 року працював на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_4 банку України Департаменту аудиту; робоче місце позивача знаходилось в територіальному управлінні ОСОБА_4 банку України у Волинській області.

Наказом відповідача від 02 червня 2015 року № 3003-к "Про звільнення ОСОБА_2М." позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_4 банку України Департаменту аудиту у звязку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 02 червня 2015 року.

При звільненні виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку і компенсацію за 6 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки.

Проте, наказом відповідача від 29 травня 2015 року № 2971-к "Про преміювання працівників ОСОБА_4 банку України" і Додатком до наказу передбачене преміювання всіх працівників за виконання на належному рівні завдань і функцій ОСОБА_4 банку України та у звязку із святом Трійці, в тому числі працівників ОСОБА_4 банку України, робочі місця яких розташовані в територіальних управліннях, - в розмірі двох посадових окладів.

Однак, позивачу така виплата не проведена.

Звільнення з роботи позивач вважав незаконним з наступних підстав.

У відповідача не було змін в організації виробництва і праці, оскільки функції Департаменту аудиту, в якому працював позивач, в тому числі щодо здійснення аудиту як територіальних управлінь, так і структурних одиниць, передано після реорганізації Департаменту внутрішнього аудиту. Відповідно ж до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, при звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідач в порушення вимог частин другої і третьої статті 49-2 КЗпП України не врахував переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене законодавством, , а також одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці відповідач не запропонував позивачеві іншої роботи. Згідно із частиною першою, пунктом 3 частини другої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Позивач працює в системі ОСОБА_4 банку України більше 18 років, а кваліфікація підтверджується встановленням високої надбавки до посадового окладу за професійність у розмірі 50%. З часу попередження про звільнення до звільнення у відповідача були наявні вакантні посади, на яких може працювати позивач, що підтверджується розміщеними на офіційному сайті відповідача оголошеннями.

Відповідач в письмових запереченнях проти позову від 08 грудня 2015 року (а.с. 152-153) і додаткових письмових запереченнях від 16 грудня 2015 року (а.с. 227) адміністративний позов не визнав, мотивуючи наступним.

З метою вдосконалення організаційної структури ОСОБА_4 банку України постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_4 банку України" та наказом ОСОБА_4 банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів ОСОБА_4 банку України" виключено із структури центрального апарату Департамент аудиту, в якому працював позивач, і скорочено штат та чисельність його працівників.

Позивача письмово попереджено про наступне звільнення з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України 31 березня 2015 року, що підтверджується складеним актом. Однак, інша робота позивачу не пропонувалась, оскільки наказами ОСОБА_4 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах ОСОБА_4 банку України " та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к "Про внесення змін до наказу ОСОБА_4 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634- к" встановлено скоротити всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів ОСОБА_4 банку України станом на 10 вересня 2014 року, а також ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Крім того, згідно із статтею 64 Закону України "Про ОСОБА_4 банк України" службовці ОСОБА_4 банку є державними службовцями і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу". Статтею 15 Закону України "Про державну службу" встановлено, що прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі.

Правила статті 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці не поширюються на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на вакантні посади, оскільки йдеться не про переважне право на залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 адміністративний позов підтримує повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 адміністративний позов заперечує з мотивів, наведених у письмових запереченнях проти позову. Додатково суду пояснив, що йому не відомо про наявність вакантних посад у банку, які б можна було запропонувати позивачу, в період з попередження позивача про звільнення до звільнення з роботи, однак вважає, що вакантних посад не мало б бути відповідно до наказів ОСОБА_4 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах ОСОБА_4 банку України " та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к "Про внесення змін до наказу ОСОБА_4 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634- к", а тому інша робота позивачу і не пропонувалась. Щодо невиплати позивачу премії згідно з наказом від 29 травня 2015 року № 2971-к "Про преміювання працівників ОСОБА_4 банку України", представник відповідача висловив припущення, що виплата премії працівникам банку проводилася після 02 червня 2015 року, тобто, після звільнення позивача з роботи.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що адміністративний позов підставний і підлягає задоволенню.

Відповідно до пунктів 1 і 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про ОСОБА_4 банк України" ОСОБА_4 банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Отже, даний спір є публічно-правовим, оскільки однією із сторін є суб'єкт владних повноважень - ОСОБА_4 банк України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 18 КАС України окружним адміністративним судам предметно підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Частиною першою статті 24 КАС України визначено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність ОСОБА_4 банку України, його посадової чи службової особи розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Таким чином, дана адміністративна справа з урахуванням положень частини другої статті 19 КАС України підсудна ОСОБА_1 окружному адміністративному суду і розглядається та вирішується колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При вирішенні спору судом наказ відповідача від 02 червня 2015 року про звільнення позивача з роботи та дії відповідача щодо проведення з позивачем розрахунку при звільненні, вчинені відповідачем як субєктом владних повноважень, перевірялися на відповідність вимогам частини третьої статті 2 КАС України.

Згідно із частиною першою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд приходить до висновку, що відповідач не довів правомірності прийнятого наказу від 02 червня 2015 року про звільнення позивача з роботи та дій по проведенню розрахунку з позивачем при звільненні з роботи, а тому наказ є протиправним та підлягає скасуванню, дії є протиправними і слід зобов'язати відповідача вчинити певні дії на відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до пункту 15 частини першої статті 3 КАС України публічна служба діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Отже, будь-яка публічна служба є державною службою.

Згідно з частиною другою статті 9 "Особливості правового регулювання статусу державних службовців державних органів та їх апарату" Закону України "Про державну службу" регулювання правового становища державних службовців, що працюють в органах прокуратури, апаратах судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ, ОСОБА_4 антикорупційного бюро України та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Відповідно до частин першої і четвертої статті 64 Закону України "Про ОСОБА_4 банк України" умови найму, звільнення, надання відпусток, службові обов'язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців ОСОБА_4 банку визначаються Законом України "Про державну службу". Службовці ОСОБА_4 банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу", якщо цей Закон не встановлює іншого.

Частиною першою статті 30 Закону України "Про державну службу" встановлено, що підставами припинення державної служби є загальні підстави, передбачені Кодексом законів про працю України, і підстави, визначені даним Законом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 21 березня 1997 року працював у ОСОБА_1 обласному управлінні ОСОБА_4 банку України на посадах економіста відділу банківського нагляду, завідувача сектора аудиту, а наказом ОСОБА_4 банку України від 26 вересня 2003 року № 1245-к переведений до центрального апарату ОСОБА_4 банку України, де з 01 березня 2012 року працював на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_4 банку України Департаменту аудиту; робоче місце позивача знаходилось в територіальному управлінні ОСОБА_4 банку України у Волинській області (а.с. 209 - 211, 77 - 78).

При переведенні на роботу в центральний апарат банку позивачу наказом відповідача від 26 вересня 2003 року № 1245-к з 23 вересня 2003 року присвоєно сьомий ранг державного службовця (а.с. 211), пізніше наказами відповідача від 10 жовтня 2005 року № 1663-к - присвоєно шостий ранг (а.с. 211), від 01 жовтня 2007 року № 1313-к - п'ятий ранг державного службовця ( а.с. 210).

31 березня 2015 року відповідач попередив позивача про скорочення посади і наступне вивільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) не раніше ніж через два місяці, що стверджується поясненнями осіб, які беруть участь у справі, письмовим попередженням (а.с. 213), актом відповідача про відмову позивача від підпису на письмовому попередженні від 31 березня 2015 року (а.с. 212). При цьому із вказаних доказів встановлено, що інша робота позивачу не пропонувалася.

Наказом відповідача від 02 червня 2015 року № 3003-к "Про звільнення ОСОБА_2М." позивача звільнено з посади головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_4 банку України Департаменту аудиту у звязку із скороченням чисельності та штату працівників за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) з 02 червня 2015 року. Як підставу звільнення в наказі вказано: попередження про звільнення від 31 березня 2015 року, постанову Правління ОСОБА_4 банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_4 банку України", наказ ОСОБА_4 банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів ОСОБА_4 банку України" (а.с. 214). Наказ про звільнення підписаний не Головою ОСОБА_4 банку України, а директором Департаменту персоналу відповідно до пункту 4 наказу ОСОБА_4 банку України від 30 грудня 2014 року № 214-од "Про розподіл функціональних обов'язків між Головою ОСОБА_4 банку України, його першим заступником, заступниками та окремими структурними підрозділами центрального апарату ОСОБА_4 банку України" та Додатку до наказу (а.с. 182 - 194).

Звільнення позивача з роботи суд вважає незаконним з наступних підстав.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 2, частини другої статті 4 Закону України "Про ОСОБА_4 банк України" ОСОБА_4 банк України (далі - ОСОБА_4 банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. ОСОБА_4 банк є юридичною особою, має відокремлене майно, що є об'єктом права державної власності і закріплено за ним на праві господарського відання.

Згідно з частиною третьою статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Судом встановлено, що відповідач протягом 2014 - 2015 років проводив зміни в організації виробництва і праці.

Так, наказами ОСОБА_4 банку України 09 вересня 2014 року № 1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах ОСОБА_4 банку України " (а.с. 158 зворот) та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к "Про внесення змін до наказу ОСОБА_4 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634- к" (а.с. 158) передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів ОСОБА_4 банку України станом на 10 вересня 2014 року, та ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку.

Постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 22 серпня 2014 року № 523 затверджено Стратегічну програму реформування банківської системи та реорганізації ОСОБА_4 банку України (а.с. 178).

Пунктом 6 постанови Правління ОСОБА_4 банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 "Про внесення змін до організаційної структури ОСОБА_4 банку України" передбачено до 01 грудня 2014 року подати на розгляд Правління проект постанови про реорганізацію структури ОСОБА_4 банку України (а.с. 178-179).

Постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_4 банку України" з метою вдосконалення організаційної структури центрального апарату ОСОБА_4 банку України та на виконання пункту 6 постанови Правління ОСОБА_4 банку України від 30 жовтня 2014 року № 694 "Про внесення змін до організаційної структури ОСОБА_4 банку України" були внесені зміни до структури центрального апарату ОСОБА_4 банку України, зокрема, виключено із структури Департамент аудиту із скороченням штату та чисельності працівників та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту; установлено, що працівники Департаменту аудиту забезпечують виконання повноважень та посадових обов'язків до завершення процедури скорочення штату або переведення на інші посади. Затверджено структуру Департаменту внутрішнього аудиту з 01 грудня 2014 року і з 01 червня 2015 року; затверджено граничну чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту. Зобов'язано Департамент персоналу унести відповідні зміни до штатного розпису центрального апарату ОСОБА_4 банку України в установленому порядку; підготувати проект наказу про скорочення штату працівників Департаменту аудиту; після затвердження відповідних змін до штатного розпису центрального апарату ОСОБА_4 банку України попередити працівників, які підлягають вивільненню, відповідно до вимог законодавства України про працю (а.с. 174-175).

Наказом ОСОБА_4 банку України від 15 грудня 2014 року № 2536-к "Про скорочення штату працівників окремих підрозділів ОСОБА_4 банку України" відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 40, статей 43, 49-2, 49-4 КЗпП України скорочено штат і чисельність працівників, в тому числі Департаменту аудиту. Зобов'язано директора Департаменту персоналу попередити працівників, які підлягають вивільненню, про їх скорочення і вжити інших організаційних заходів відповідно до вимог законодавства України (а.с. 215-216).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Проте, відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП України, розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", навіть у разі зміни власника підприємства (установи, організації), чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

Однак, відповідач не надав доказів, що відбулося фактичне скорочення чисельності або штату працівників.

Так, із структури центрального апарату ОСОБА_4 банку виключено Департамент аудиту та створено Департамент внутрішнього аудиту; передано з 01 грудня 2014 року до Департаменту внутрішнього аудиту всі функції, що виконував Департамент аудиту (а.с. 174 -175).

Затверджена постановою Правління ОСОБА_4 банку України від 01 грудня 2014 року № 759 "Про внесення змін до структури центрального апарату ОСОБА_4 банку України" гранична чисельність працівників Департаменту внутрішнього аудиту становить з 01 грудня 2014 року 80, а з 01 червня 2015 року - 60 (а.с. 174 - 181).

В штатному розписі Департаменту аудиту станом на 31 березня 2015 року (попередження позивача про наступне вивільнення) передбачено 35 штатних одиниць, в тому числі в управлінні аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів - 31, у відділі аудиту територіальних управлінь північного регіону - 5 штатних одиниць, а станом на 02 червня 2015 року (звільнення позивача з роботи) - 12 штатних одиниць. В штатному розписі Департаменту внутрішнього аудиту станом на 31 березня і на 02 червня 2015 року передбачено 80 штатних одиниць (а.с. 195 - 200).

Отже, фактично змінилася організаційна структура відповідача, оскільки його структурний підрозділ Департамент аудиту перетворено на Департамент внутрішнього аудиту, якому передано всі функції Департаменту аудиту. Проте, відповідач на вимоги суду (а.с. 53, 55, 112-113) не надав доказів, що зміни в структурі призвели до зменшення чисельності працівників та посад.

Крім того, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин першої, другої і третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обовязок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01 квітня 2015 року № 6-40цс15, від 01 липня 2015 року № 6-491цс15.

Таким чином, судом у даній справі встановлено, що зміни в організації виробництва і праці у відповідача мали місце і позивача про наступне вивільнення попереджено відповідачем за два місяці до звільнення з роботи.

Проте, власником - відповідачем ОСОБА_4 банком України не надано доказів фактичного скорочення штату або чисельності працівників та не додержано інших норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника.

Так, судом встановлено з пояснень осіб, які беруть участь у справі, з письмових заперечень відповідача проти позову (а.с. 152-153), з письмового попередження позивача про наступне вивільнення від 31 березня 2015 року (а.с. 213), з акта про відмову від підпису на письмовому попередженні про звільнення (а.с. 212), що відповідачем інша робота позивачу при звільненні його у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників взагалі не пропонувалася і, відповідно, позивач не відмовлявся від переведення на іншу роботу.

Як на доказ відсутності можливості перевести позивача з його згоди на іншу роботу у банку, відповідач посилається на накази ОСОБА_4 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634-к "Про скорочення вакантних посад у підрозділах ОСОБА_4 банку України " (а.с. 158 зворот) та від 24 жовтня 2014 року № 1854-к "Про внесення змін до наказу ОСОБА_4 банку України від 09 вересня 2014 року № 1634- к" (а.с. 158), якими передбачено скоротити відповідно до законодавства України всі вакантні посади, які є у штаті структурних підрозділів центрального апарату, структурних підрозділів та одиниць, територіальних управлінь і навчальних закладів ОСОБА_4 банку України станом на 10 вересня 2014 року, та ті посади, які будуть вакантними після зазначеного строку, а також на те, що відповідно до статті 15 Закону України "Про державну службу" прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі.

На вимоги суду (а.с. 53, 55, 112-113) відповідач не надав доказів, чи були на той час у банку наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача, які можна було запропонувати позивачу, що є обовязком роботодавця відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України.

Проте, як встановлено судом із наданих позивачем роздруківок з офіційного інтернет-представництва ОСОБА_4 банку України (а.с. 66-74), у відповідача впродовж березня - червня 2015 року були наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивача; відповідачем оголошувалися конкурси на зайняття вакантних посад державних службовців.

Відповідно до статті 15 Закону України "Про державну службу" прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі. Однак, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Отже, переведення позивача на іншу роботу при звільненні з роботи у зв'язку із скороченням штату і чисельності працівників може здійснюватися без конкурсного відбору. Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 лютого 2002 року № 169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.

Також відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Тому безпідставними є посилання відповідача на те, що правила статті 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у звязку із змінами в організації виробництва і праці не поширюються на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на вакантні посади, оскільки йдеться не про переважне право на залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді.

Таким чином, судом встановлено, що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням вимог Кодексу законів про працю України.

За таких обставин наказ від 02 червня 2015 року № 3003-к "Про звільнення ОСОБА_2М." є протиправним і підлягає скасуванню.

Відповідно до частин першої і другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Отже, оскільки звільнення позивача відбулося із порушенням визначеного законом порядку, він підлягає поновленню на роботі з дня звільнення - з 02 червня 2015 року з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Час вимушеного прогулу позивача становить з 03 червня 2015 року по 16 грудня 2015 року включно 138 робочих днів (19 робочих днів у червні, 23 у липні, 20 у серпні, 22 робочих днів у вересні, 21 у жовтні, 21 у листопаді, 12 у грудні 2015 року). День звільнення 02 червня 2015 року є останнім днем роботи, за який позивачу нарахована заробітна плата при проведенні розрахунку при звільненні.

Згідно з довідкою ОСОБА_4 банку України (а.с. 166) позивачем відпрацьовано у квітні 12 робочих днів і виплата становить 10 760 грн. 58 коп., у травні відпрацьовано 16 робочих днів, виплата за які становить 10 318 грн. 23 коп.; всього відпрацьовано за два місяці перед звільненням 28 робочих днів, виплата за які становить 21 078 грн. 81 коп.

Отже, середньоденний заробіток позивача становить 752 грн. 81 коп. (21 078 грн. 81 коп. : 28 робочих днів = 752 грн. 81 коп.).

Втрачений заробіток за час вимушеного прогулу становить 103 887 грн. 78 коп. (752 грн. 81 коп. х 138 робочих днів прогулу = 103 887 грн. 78 коп.).

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 32 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав за цей час.

З довідки Луцького районного центру зайнятості від 11 грудня 2015 року № 445 (а.с. 229) судом встановлено, що позивач зареєстрований з 05 червня 2015 року як безробітний і його дохід з 05 червня по 30 листопада 2015 року становить 25 965 грн. 68 коп.

Тому слід зарахувати отриману позивачем допомогу по безробіттю в період вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням з роботи в розмірі 25 965 грн. 68 коп. при присудженні йому оплати за час вимушеного прогулу. До стягнення з відповідача за час вимушеного прогулу позивача підлягає 77 922 грн. 10 коп. (103 887 грн. 78 коп. - 25 965 грн. 68 коп. = 77 922 грн. 10 коп.).

Суд приходить до висновку про підставність вимоги позивача про стягнення премії.

Так, судом встановлено, що наказом відповідача від 29 травня 2015 року № 2971-к "Про преміювання працівників ОСОБА_4 банку України" і Додатком до наказу передбачене преміювання всіх працівників за виконання на належному рівні завдань і функцій ОСОБА_4 банку України та у звязку із святом Трійці, в тому числі працівників ОСОБА_4 банку України, робочі місця яких розташовані в територіальних управліннях, - в розмірі двох посадових окладів (а.с. 217 - 219).

Відповідно до наказу ОСОБА_4 банку України від 23 лютого 2012 року № 294-к "Про переведення ОСОБА_2М." (а.с. 209) позивачу з 01 березня 2012 року встановлено посадовий оклад 2 855 грн. на місяць, надбавку за високі досягнення у праці у розмірі 60 відсотків посадового окладу з урахуванням доплати за ранг та винагороди за вислугу років та доплату за п'ятий ранг державного службовця у розмірі 130 грн.

У 2015 році свято Трійці відзначалося 31 травня 2015 року.

Позивача звільнено з роботи з 02 червня 2015 року.

Однак, позивачу премія не нарахована і виплата не проведена, хоча відсутні докази про невиконання позивачем на належному рівні завдань і функцій ОСОБА_4 банку України і про позбавлення відповідачем позивача такої премії.

Тому, з врахуванням повноважень суду при вирішенні справи, визначених статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), для відновлення порушеного права позивача слід зобов'язати відповідача провести нарахування і виплату ОСОБА_2 премії, встановленої наказом ОСОБА_4 банку України від 29 травня 2015 року № 2971-к "Про преміювання працівників ОСОБА_4 банку України" і Додатком до наказу, в розмірі двох посадових окладів.

Згідно із пунктами 2 і 3 частини першої статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Тому слід звернути до негайного виконання постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 11 293 грн. ( 77 922 грн. 10 коп. : 138 робочих днів вимушеного прогулу х 20 робочих днів в місяць в середньому (21 робочий день у квітні + 18 робочих днів у травні : 2 = 19,5 днів, приблизно 20 днів) = 11 293 грн.).

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Кодексу законів про працю України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним і скасувати наказ ОСОБА_4 банку України від 02 червня 2015 року № 3003-к "Про звільнення ОСОБА_2М.".

Поновити ОСОБА_2 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_4 банку України Департаменту аудиту з 02 червня 2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 банку України (вулиця Інститутська, будинок № 9, місто Київ, 01601, ) на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 43020, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 червня 2015 року по 16 грудня 2015 року включно в розмірі 77 922 грн.10 коп. (сімдесят сім тисяч девятсот двадцять дві гривні десять копійок).

Зобовязати ОСОБА_4 банк України (вулиця Інститутська, будинок № 9, місто Київ, 01601, ) провести нарахування і виплату ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 43020, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) премії, встановленої наказом ОСОБА_4 банку України від 29 травня 2015 року № 2971-к "Про преміювання працівників ОСОБА_4 банку України" і Додатком до наказу, в розмірі двох посадових окладів.

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді головного аудитора відділу аудиту територіальних управлінь північного регіону управління аудиту територіальних управлінь та навчальних закладів ОСОБА_4 банку України Департаменту аудиту з 02 червня 2015 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць в розмірі 11 293 грн. (одинадцять тисяч двісті девяносто три гривні) звернути до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через ОСОБА_1 окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 21 грудня 2015 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий М.А. Александрова

Судді Т.М. Димарчук

ОСОБА_5