Справа № 813/5923/14
Суддя: Мисько Х. М.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 813/5923/14
Провадження №2а/461/67/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2015

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Мисько Х.М.,

при секретарі Коружинець Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

перекладача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про скасування рішення,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до ГУ Державної міграційної служби у Львівській області, в якому просить, з врахуванням змін, скасувати рішення провідного спеціаліста Сихівського РВ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області ОСОБА_6 від 14 серпня 2014 року в частині заборони вїзду на територію України громадянина ОСОБА_7 Азербайжан ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 на три роки, скоритивши такий термін до 3 місяців.

В обґрунтування адміністративного позову покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки таке не відповідає вимогам ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Вказує, що він вїхав на Україну 28 березня 2014 року і перебував на території України до 17 травня 2014 року, потім виїхав з України на один день і вїхав назад 18 травня 2014 року. Рішення про заборону для нього вїзду в Україну центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції не приймалось, тому рішення Сихівського РВ ГУ ДМС України у Львівській області, яке затверджене начальником ГУ ДМС України у Львівській області, вважає таким, що прийнято з перевищенням влади і службових повноважень. Вказує, що його перебування в Україні не суперечить інтересам національної безпеки України чи громадському порядку, не становить загрози здоровю, правам і законним інтересам громадян цієї країни. При винесенні рішення не перевірялось фінансове забезпечення для вїзду в Україну і перебування на території України, його брати, які є приймаючою стороною, могли надати гарантійного листа про взяття на себе зобовязань зі сплати всіх витрат, повязаних з його перебуванням на Україні та виїздом з України. Вказує, що приїхав в Україну до своїх близьких родичів та на їх запрошення (рідні брати, які є громадянами України), які мають законні джерела доходів та мають можливість утримувати його та нести витрати, повязані із його перебуванням в Україні.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали, надали пояснення, аналогічні мотивам адміністративного позову. Просять позов задоволити.

05 вересня 2014 року представник відповідача ОСОБА_4 подав заперечення проти позову, в яких вказує, що при перевірці паспортного документа серії Р №5457288, виданого 25 червня 2013 року терміном дії до 24 червня 2023 року, встановлено, що останній раз позивач прибув на територію України 18 травня 2014 року автомобільним сполученням через пункт пропуску «Рава-Руська». З моменту останнього вїзду на територію України позивач перевищив дозволений строк свого перебування - 90 днів протягом 180 днів від дати першого вїзду. При цьому відмітки про продовження терміну перебування на території нашої держави в паспортному документів відсутні. 13 серпня 2014 року працівником Сихівського РВ у м. Львові ГУДМС стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МЛВ 033502 за ознаками ч.1 ст.203 КУпАП та винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн., який того ж дня був сплачений позивачем. 14 серпня 2014 року Сихівським РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області на підставі ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» було прийняте рішення про примусове повернення з України громадянина ОСОБА_7 Азербайжан ОСОБА_1 із забороною вїзду на територію України терміном на три роки та зобовязано його покинути територію України у термін до 03 вересня 2014 року.

В судовому засіданні представники відповідача при вирішення спору поклались на розсуд суду.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.18 КАС України, місцевим адміністративним судам підсудні адміністративні справи щодо примусового повернення іноземців в країну походження або третю країну.

Згідно ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином іншої держави або держав, є іноземцем.

Згідно ч.1 ст.3 вищевказаного Закону, іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією України, законами чи міжнародними договорами.

Відповідно до ч.15 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства, які вїхали в Україну на законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на вїзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання.

Судом встановлено, що 14 серпня 2014 року провідним спеціалістом Сихівського РВ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області ОСОБА_6 було винесено рішення про примусове повернення та заборону вїзду на територію України громадянина ОСОБА_7 Азербайжан ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказане рішення затверджене начальником ГУ ДМС України у Львівській області ОСОБА_9 14 серпня 2014 року (а.с.8).

Відповідно до ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Отже, аналізуючи вищевказану норму та рішення провідного спеціаліста Сихівського РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області, суд вважає, що у такому не наведено жодної підстави для прийняття такого в частині заборони ОСОБА_1 вїзду на територію України на три роки до 14 серпня 2017 року, а тому рішення в оскаржуваній частині не відповідає вимогам ч.1, ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», виходячи із наступного.

Як вбачається із оскаржуваного рішення в частині заборонив'їзду в Україну ОСОБА_1, у такому не наведено жодних, передбачених ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», мотивів для винесення такого, а саме не вказано, що перебування в Україні ОСОБА_1 суперечить інтересам національної безпеки України чи громадському порядку, становить загрозу здоровю, правам і законним інтересам громадян цієї країни. Також, суд враховує, що при винесенні рішення не перевірялось фінансове забезпечення позивача для вїзду в Україну і перебування на території України. Позивачем доведено за допомогою належних та допустимих доказів, перевірених в судовому засіданні, що його брати, які є приймаючою стороною та являються громадянами України, могли надати гарантійного листа про взяття на себе зобовязань зі сплати всіх витрат, повязаних з його перебуванням на Україні та виїздом з України, оскільки такі мають законні джерела доходів та мають можливість утримувати його та нести витрати, повязані із його перебуванням в Україні (а.с.9-19).

Також суд вважає за необхідне зазначити, що при прийнятті рішення про примусове повернення та заборону вїзду на територію України громадянина ОСОБА_7 Азербайжану - ОСОБА_1, було порушено його права, оскільки не забезпечено перекладача.

Окрім того, в обґрунтуванні рішення про примусове повернення ОСОБА_1 за межі території України та заборону йому вїзду на територію України терміном на 3 роки є посилання на факт притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ст.203 КпАП України, однак суд не погоджується з такими твердженнями, оскільки вказана постанова на момент прийняття рішення не набрала законної сили, а тому не могла мати жодного преюдиційного значення.

Крім цього, суд враховує, що заборона щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки є факультативним стягненням, однак у оскаржуваному рішенні жодним чином не мотивовано покладення такого обмеження на ОСОБА_1

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч.3 ст.3 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Субєкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Згідно ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, оцінюючи письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення в частині заборони ОСОБА_1 вїзду на територію України на три роки до 14 серпня 2017 рокуприйнято з порушенням Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому позов слід задоволити, вийшовши за межі позовних вимог, а саме слід скасувати рішення від 14 серпня 2014 року провідного спеціаліста Сихівського РВ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області ОСОБА_6 про примусове повернення та заборону вїзду на територію України громадянина ОСОБА_7 Азербайжан ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині заборони вїзду на територію України на три роки до 14 серпня 2017 року, оскільки законодавством не передбачено накладення альтернативного терміну заборони вїзду на територію України, ніж три роки.

Керуючись ст.ст.7-12,71,86,161-163,167, 185-186 КАС України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», суд

п о с т а н о в и в :

позов задоволити.

Скасувати рішення від 14 серпня 2014 року провідного спеціаліста Сихівського РВ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області ОСОБА_6 про примусове повернення та заборону вїзду на територію України громадянина ОСОБА_7 Азербайжан ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 в частині заборони вїзду на територію України на три роки до 14 серпня 2017 року.

На постанову суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10-ти днів з дня її проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Головуючий суддя Мисько Х.М.