Справа № 2а-5068/12/1370
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року м. Київ К/800/27287/15

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Карася О.В., Рибченка А.О.,

провівши в порядку касаційного провадження попередній розгляд адміністративної справи за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2011 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_4.) звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Яворівському районі Львівської області Державної податкової служби, правонаступником якої є Городоцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - відповідач, ДПІ) від 23.03.2012 року № та від 29.03.2012 року № .

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2015 року, адміністративний позов задоволено.

Суди попередніх інстанцій мотивували свої рішення тим, що реальність господарських операцій підтверджується первинними документами, що є підставою для виникнення права на формування валових витрат, встановлено добросовісність дій позивача, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на формування валових витрат, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить про їх скасування, як таких, що постановлені із порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні адміністративного позову. У доводах касаційної скарги відповідач зазначає, що позивачем порушено вимоги п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та пп. 139.1.12 п. 139.1 ст.139, п. 177.2 ст. 177 ПК України, що призвело до заниження податкових зобов'язань зі сплати податку на доходи фізичних осіб.

Касаційний розгляд справи проведено в попередньому судовому засіданні, відповідно до ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Судами попередніх інстанцій встановлено наступні обставини.

На підставі наказу Державної податкової інспекції у Яворівському районі Львівської області ДПС від 30.01.2012 року №40 та направлення на перевірку старшим державним податковим ревізором-інспектором сектору контрольно-перевіркової роботи відділу оподаткування фізичних осіб ДПІ у Яворівському районі ОСОБА_5 та старшим державним податковим ревізором-інспектором відділу контролю за фінансовими установами та операціями у сфері ЗЕД ОСОБА_6, проведена документальна планова перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання ФОП ОСОБА_4 вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.12.2009 року по 31.12.2011 року.

За результатами перевірки складено акт №306/17-0/НОМЕР_3 від 07.03.2012 року.

У вказаному акті перевірки зазначено про порушення позивачем вимог ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом ГДПІ України від 21.04.1993 року № 12, п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та пп. 139.1.12 п. 139.1 ст.139, п. 177.2 ст. 177 ПК України.

На підставі акта перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 23.03.2012 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 187366,95 грн. і застосовано штрафні санкції 42826,54 грн. та податкове повідомлення-рішення від 29.03.2012 року №, яким зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ на суму 172826,00 грн.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Згідно з ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

Згідно п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що під терміном «валові витрати виробництва та обігу» - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці.

Згідно з абзацом четвертим пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Аналогічні положення закріплені і в ПК України.

Згідно із п. 137.1 ст. 137 ПК України дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу права власності на такий товар до покупця. Дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг.

Пунктом 138.2 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування валових витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення.

Згідно із п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», платники податку зобов'язані вести облік доходів і витрат у обсягах, достатніх для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим Законом подавати декларацію.

Відповідно до пп. 11.2.1 п. 11.2 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Факт поставки позивачу придбаного ним товару (сала) на суму 107071,87 грн. підтверджується оформленою вантажною митною декларацією ВМД 019706 від 15.10.2010 року, яка підтверджує відповідну господарську операцію та факт отримання товару у 2010 році, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем не завищено валові витрати у 2010 році на суму 107071,87 грн.

Також в акті перевірки, відповідач посилається на те, що ФОП ОСОБА_4 у ІІІ-ІV кварталі 2011 року мав господарські відносини з платниками єдиного податку ПП ОСОБА_7 ПП ОСОБА_8, ПП ОСОБА_9 та протиправно включив вартість отриманих послуг від вищезазначених осіб до валових витрат понесених у 2011 році, у зв'язку із чим порушив вимоги пп. 139.1.12 п.139.1 ст.139 ПК України.

В свою чергу, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вартість отриманих в ІІІ-ІV кварталі 2011 року послуг від контрагентів - платників єдиного податку, всупереч вимогам пп.139.1.12 п.139.1 ст.139 ПК України, було віднесено позивачем до валових витрат у 2011 році.

Доводи відповідача щодо протиправного включення позивачем витрат на проведення будівельних робіт до складу валових витрат у поданій ним декларації про доходи та майновий стан за 2011 рік, оскільки позивачем не зареєстровано угоду про спільну діяльність є також необґрунтованими, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підставі договору оренди від 25.12.2008 року Новояворівською міською радою приватному підприємцю-фізичній особі ОСОБА_10 було виділено земельну ділянку, на якій споруджується готель.

11.08.2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області приватному підприємцю-фізичній особі ОСОБА_10 було видано дозвіл № 29/112-09 на виконання будівельних робіт з будівництва готелю, як замовнику даного будівництва.

Для досягнення поставленої цілі щодо здійснення будівництва готелю між позивачем та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 було укладено угоду про співпрацю від 10.07.2011 року, відповідно до п.2 угоди, сторони зобов'язалися спільно діяти для досягнення спільних цілей у відповідності до завдань, програм дій, соціальних і економічних інтересів кожної із сторін.

Враховуючи необхідність проведення своєчасного і повного фінансування, відсутність достатнього досвіду в такій діяльності, відсутність вільного часу, а тому на виконання укладеної ними угоди про співпрацю, за взаємною згодою і від імені обох сторін угоди про співпрацю, позивачем було укладено з ДП «Моноліт» договір від 10.07.2011 року №13-11 на виконання будівельних робіт з будівництва готелю на 32 місця та кафе на 44 місця по вул. Зелена у м. Новояворівську.

Згідно з п. 64.6 ст. 64 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на обліку у контролюючих органах повинні перебувати угоди про розподіл продукції, договори управління майном (крім договорів щодо операцій, визначених у пп.153.13.10 п.153.13 ст.153 або у другому реченні абзацу другого пп. 5 п.180.1 ст.180 ПК України) та договори про спільну діяльність на території України без створення юридичних осіб, на які поширюються особливості податкового обліку та оподаткування діяльності за такими договорами (угодами), визначені ПКУ.

Тобто, у контролюючих органах не обліковуються договори про спільну діяльність, на які не поширюються особливості податкового обліку та оподаткування спільної діяльності, визначені ст. 153 ПК України. Кожен учасник таких договорів перебуває на обліку у контролюючих органах та виконує обов'язки платника податків самостійно.

Пункт 291.5 ст. 291 ПК України містить перелік видів діяльності, за умови провадження яких фізичні особи - підприємці не можуть бути платниками єдиного податку. Зазначений пункт не містить застережень щодо укладення фізичною особою-підприємцем договорів про спільну діяльність без створення юридичної особи.

З урахуванням викладеного, фізичні особи - підприємці, що є платниками єдиного податку, вправі укладати з іншими суб'єктами господарювання договори про спільну діяльність без створення юридичної особи.

При цьому якщо учасником (учасниками) такого договору про спільну діяльність є платник (платники) податку на прибуток підприємств, то уповноваженим платником у частині ведення обліку буде особа, що є платником податку на прибуток підприємств. Такий договір про спільну діяльність має перебувати на обліку в органах державної податкової служби, а вести облік результатів спільної діяльності в рамках такого договору буде уповноважена особа - платник податку на прибуток відповідно до норм. п. 153.14 ст.153 ПК України.

Разом з цим, частина прибутку, отримана учасником спільного договору - фізичною особою - підприємцем, що є платником єдиного податку, включається до доходу такого платника згідно з пп.1 п.292.1 ст.292 ПК України.

В той же час, якщо серед учасників договору про спільну діяльність немає платника (платників) податку на прибуток підприємств, то такий договір про спільну діяльність не обліковується в органах доходів і зборів і кожен учасник такого договору перебуває на обліку в органах доходів і зборів та виконує обов'язки платника податків самостійно. У цьому випадку учасник спільного договору - фізична особа - підприємець, що є платником єдиного податку, повинен враховувати здійснення діяльності за договором про спільну діяльність у загальному порядку разом з результатами діяльності від провадження власної господарської діяльності.

Оскільки дії позивача спрямовані на будівництво готелю, хоча і є самостійними, але проводяться в спільних інтересах відповідно до угоди про співпрацю укладеною між двома фізичними особами-підприємцями, суд касаційної інстанції вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій, що така угода не підлягає реєстрації в податкових органах та дії позивача в частині забезпечення будівництва готелю здійснюються в рамках укладеної угоди про співпрацю, а отже, на виконання ним взятих на себе господарських зобов'язань.

Крім того, виконання відповідних робіт та отримання за поставками контрагентів товарно-матеріальних цінностей для їх виконання відповідачем не оспорюється, а тому його висновки про порушення позивачем вимог ст. 139 ПК України щодо формування валових витрат за 2011 рік є необґрунтованими.

Більш того, реальність господарських операцій щодо виконання відповідних робіт та отримання за поставками контрагентів товарно-матеріальних цінностей підтверджується наявними доказами, зокрема, копіями: податковими і видатковими накладними, актами прийому-передачі виконаних робіт/послуг, довідками вартості виконаних робіт платіжних доручень.

Вказані документи оформлені належним чином, що встановлено судами попередніх інстанцій. Позивач здійснював оплату за отримані послуги/виконані роботи шляхом безготівкових розрахунків через банківську установу з урахуванням ПДВ.

Контрагенти позивача під час здійснення спірних господарських операцій були зареєстровані як юридичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності та платники ПДВ.

Судами попередніх інстанцій не встановлено порушення позивачем вимог законодавства, яким регламентується порядок формування валових витрат, які б позбавляли позивача права на податковий кредит за наслідками здійснення господарських операцій із контрагентами.

З огляду на зазначене, суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивачем правомірно сформовано валові витрати за 2010-2011 роки, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 23.03.2012 року № та від 29.03.2012 року № підлягають скасуванню.

Доводи касаційної скарги спростовуються викладеними вище нормами права та встановленими обставинами справи, у зв'язку з чим відсутні підстави для її задоволення та скасування оскаржуваних судових рішень.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в

адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220, 220-1, 230, 231 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Городоцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області відхилити, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 травня 2015 року у справі № 2а-5068/12/1370 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235-244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер О.В. Карась

А.О. Рибченко