Справа № 814/1837/15
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2015-12-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/1837/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області на Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2015 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.01.2015р. № НОМЕР_1.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області від 12.01.2015р. № НОМЕР_1.

Баштанська обєднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Миколаївській області не погодившись з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції від 03 вересня 2015 року та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, Баштанською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Миколаївській області було надано клопотання, у якому остання просила здійснити заміну первісного відповідача його правонаступником, в звязку з чим було здійснено заміну останнього Баштанською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Миколаївській області.

Відповідно до приписів ст. 197 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції, може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд за їх участю, а також у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що Баштанською ОДПІ було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.02.2014 р. по 28.02.2014 р.

Згідно висновків акту перевірки, контролюючим органом було виявлено порушення позивачем:

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 198.1, п. 198.3 ст. 198, п. 201.4,2 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-УІ зі змінами та доповненнями (далі ПК України), як наслідок вчинення безтоварних операцій;

- п. 198.2. 198.6 ст. 198 ПК України безпідставно завищено податковий кредит з ПДВ по операціях з ТОВ "Константа-Імпекс" щодо придбання нафтопродуктів ФОП ОСОБА_2 в лютому 2014 р. на суму 9012,50 грн.

12 січня 2015 року на підставі акту Баштанської ОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем з податку на додану вартість у сумі 11265,62 грн., за основним платежем в сумі 9012,50 грн., за штрафними санкціями в сумі 2253,12 грн.

Не погоджуючись з вищенаведеним податковим повідомленням - рішенням позивач звернувся до суду.

Судова колегія надаючи правову оцінку обставинам та відносинам, що виникли між сторонами, виходить з наступного.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Також, статтею 1 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки, акти тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції та за наявності всіх реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону України від 16.07.1999 р. № 996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Тобто, визначальною і обов'язковою ознакою господарської операції є реальна зміна майнового стану платника податків, що також відповідає і кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами зведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно пунктом 198.3 статті 198 ПК, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, витрати, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість, є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

З наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування.

Чинним законодавством України не встановлено обов'язку покупця сплачувати ПДВ ще й до бюджету, коли такий податок не буде сплачений продавцем або іншою особою, з урахуванням суми податку, отриманого від покупця в ціні товару.

Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність з негативними наслідками саме щодо цієї особи.

Зазначена обставина не є підставною для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній мав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Відповідно до п.п. "а" п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

- дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

- дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, що не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно вимог пункту 201.11 статті 201 Податкового кодексу України).

З матеріалів справи вибачається, що у перевіряє мий період, ТОВ "Константа-Імпекс" постачало позивачу дизельне паливо.

Виконання умов договору, а саме поставка дизельного палива підтверджується податковою накладною, рахунком-фактурою, видатковою накладною, товарно-транспортною накладною, платіжними дорученнями (а.с. 30-33).

Таким чином, факт придбання позивачем дизельного палива у "Константа-Імпекс" та використання придбаного у контрагента товару у господарській діяльності підтверджується вищезазначеними документами.

Податковий орган в акті перевірки посилається на акт перевірки Світловодської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Кіровоградській області від 02.09.2014 р. №243/2200/37624342 "Про результати зустрічної звірки ТОВ "Константа-Імпекс" () щодо документального підтвердження господарських відносин із платником податків ПП "Аріс" (6) їх реальності та повноти відображення обліку за грудень 2013 та січень 2014", яким встановлено відсутність реальності здійснення господарської діяльності останніх.

Однак, судова колегія не приймає до уваги посилання Податкової інспекції на вказаний акт про неможливість проведення зустрічної звірки та зазначає, що проведення зустрічної звірки з метою перевірки питань правильності визначення розміру податкових зобов'язань та правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість п. 73.5 ст. 73 ПК України не передбачено; зустрічні звірки не є перевірками платника податків, письмовий документ який складається після проведення такої звірки (довідка) не може містити у собі висновки посадових осіб податкового органу про порушення суб'єктом господарювання вимог чинного законодавства, у тому числі і про реальність, повноту, достовірність господарських операцій такої особи; внесення змін до облікових карток платника податків, що не пов'язані із зміною податкового навантаження (тобто податкової звітності, розшифровки результатів автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України) з податку на додану вартість, можливе лише на підставі або самостійно поданої декларації платника податку на додану вартість або прийняття контролюючим органом податкового повідомлення-рішення після закінчення строків його узгодження.

Отже, можна зробити висновок про відсутність у податкового органу повноважень по здійсненню в рамках проведення зустрічних звірок контролю за додержанням податкового законодавства. Зустрічна звірка є заходом інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби, в той час як функція податкового органу щодо контролю за дотриманням податкового та іншого законодавства реалізується шляхом проведення перевірок платників податків в порядку, визначеному Податковим кодексом України.

В розумінні Порядку проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2010 № 1232 та Податкового кодексу України, акт (довідка) про неможливість проведення зустрічної звірки не є актом застосування суб'єктом владних повноважень норм права.

Актом застосування норм права або правозастосовним актом, може бути рішення, викладене у формі податкового повідомлення-рішення, яке приймається на підставі нормативно-правових актів та висновків перевірки і наділено такими характерними ознаками як категоричне, офіційно-владне, обов'язкове для виконання веління, яке охороняється примусовою силою держави та є персоніфікованим.

Акт про неможливість проведення зустрічної звірки таких ознак не має, тому у правовому регулюванні участі не приймає, а є лише носієм певної інформації та може бути доказом у адміністративній справі відповідно до норм статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що будь-які формулювання викладені у висновках такого акту, не можуть самі по собі спричиняти жодних негативних наслідків для платника податків, у тому числі, бути достатньою підставою для визнання правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, нікчемними.

Аналогічну правову позицію висловив Вищий Адміністративний суд України у своїх Ухвалах № К/800/9550/14 та № К/800/61168/13.

Таким чином, припущення податкової, що контрагент позивача не може здійснити поставку товару ґрунтуються лише на отриманої податкової інформації про нібито відсутність реального здійснення господарських операцій контрагентом позивача з ПП "Аріс". Реальність та товарність господарських угод позивача з його контрагентом у перевіряємий період підтверджується наданими позивачем договором купівлі-продажу нафтопродуктів, податковою накладною, рахунком-фактурою, видатковою накладною, товарно-транспортною накладною, платіжними дорученнями.

Що стосується нікчемності правочинів суд, з урахуванням позиції, що викладена у постанові вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 № К/9991/50772/12, зазначає таке.

Відповідно до частини 1 статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вказано у постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009, "... вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або про відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про - и знання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 Цивільного кодексу України вимога лро визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину".

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих за правочинами, здійсненими з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

Отже, відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагентів як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій.

Разом з тим, до Одеського апеляційного адміністративного суду України надійшло клопотання Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Миколаївській області про закриття провадження у справі у звязку із тим, що згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців припинено діяльність ФОП ОСОБА_2 за власним рішенням, запис від 29.12.2014 року № 5000523.

Відповідно до змісту п.5 ч.1 ст. 157 КАС України, суд закриває провадження у справі - у разі ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

Згідно з приписами ч.2 ст.203 КАС України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів відповідно до ст.203 КАС України, вважає за необхідне Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2015 року у справі № 814/1837/15 визнати нечинною, а провадження у справі - закрити.

Відповідно п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

З матеріалів справи вбачається, що апелянтом будо сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 200, 97 грн.

Враховуючи закачане та наявність клопотання податкової інспекції про повернення коштів, колегія суддів вважає за необхідне повернути вищевказаний судовий збір.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 203, 205, 254 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області, - задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 вересня 2015 року у справі № 814/1837/15, - визнати нечинною, провадження по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Баштанської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області про визнання протиправними дій та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.01.2015р. № НОМЕР_1, - закрити.

Повернути Баштанській обєднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (вул. Миколи Аркаса, 2, м. Баштанка, Миколаївська область, 56101) з Державного бюджету України, сплачений судовий збір у розмірі 200,97 грн. (двісті гривень девяносто сім копійок) відповідно до платіжного доручення №426 від 29 вересня 2015 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв