Справа № 2-а-20/2010
Суддя: Саган В. М.
Дата ухвалення: 2010-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Бориспільський міськрайонний суд Київської області
Справа № 2-а-20/2010
ПОСТАНОВА

Іменем України

01 лютого 2010 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді: Саган В.М.

при секретарі: Моргушко Л.В.

з участю представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориспіль справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення виконкому Бориспільської міської ради, треті особи без самостійних вимог: Міністерство праці та соціальної політики України, Міністерство фінансів України про стягнення недоотриманих коштів щорічної допомоги на оздоровлення, одноразової грошової компенсації та зобовязання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним адміністративним позовом до органу соціального захисту населення у м. Борисполі, змінивши їх в процесі судового розгляду, та в судовому засіданні її представник пояснив, що ОСОБА_3, як учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС І категорії, відповідно до Закону має право на одноразову щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі пять мінімальних розмірів заробітних плат. Але за період з 2000 р. по 2007 р. отримала значно меншу виплату. Окрім того представник зазначив, що позивачка 13.07.2001 р. визнана інвалідом І групи внаслідок захворювання, повязаного з наслідками аварії на ЧАЕС, а тому має передбачене законом право на отримання одноразової компенсаційної виплати у звязку з встановленням інвалідності у розмірі 60 мінімальних заробітних плат, але відповідачем було виплачено лише 379, 30 грн. Про те, що її право порушене позивачка не знала, оскільки повністю довіряла державній установі, а тому, будучи хворою людиною, обмеженою в пересуванні, не зверталась за юридичною консультацією в приватні установи. Лише у квітні 2007 р. від голови Бориспільської міської організації Всеукраїнської спілки інвалідів союз організацій інвалідів України ОСОБА_4 гр.-ка ОСОБА_3 дізналась про своє порушене право в частині розмірів виплати їй щорічної допомоги та одноразової компенсації, які встановлені ЗУ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Одночасно Позивачка ОСОБА_3 дізналась, що відповідно до п.9 ч.2 ст.7 ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту вона належить до інвалідів війни, однак відповідач такого її статусу не визнає та на її звернення в грудні 2007 р. про видачу відповідного посвідчення - відмовив.

Представник позивача просив суд задовольнити позовні вимоги повністю та визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради щодо виплати ОСОБА_3 недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення та одноразової грошової компенсації у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, визнавши її інвалідом війни 1-ї групи з видачею відповідного посвідчення, стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради на користь ОСОБА_3 недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за період 2000-2007рр. у розмірі 8711 грн. 50 коп., стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради на користь ОСОБА_3 різницю одноразової компенсації у розмірі 6700 грн. 70 коп., також зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради визнати ОСОБА_3 інвалідом війни 1-ї групи відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видавши відповідне посвідчення та стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за незаконно не надані пільги у розмірі 9217 грн.44 коп.

Представник Управління праці та соціального захисту населення в м. Борисполі позовні вимоги не визнав та в своїх запереченнях пояснив, що постановами Кабінету міністрів України від 26.07.1996 р. № 836 та від 12.07.2005р. № 562 встановлено розміри компенсаційних виплат на оздоровлення особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи з урахуванням видатків передбачених на ці цілі законами Про державний бюджет України та виходячи з норм законів про розмір мінімальної заробітної плати, які приймались Верховною радою на відповідні роки. Саме у відповідності до вищевказаних постанов Уряду позивачу і було нараховано та виплачено суми одноразової щорічної допомоги на оздоровлення, а саме у 2000р. -26,70 грн., у 2001 р. -26,70 грн., 2002 р. - 26,70 грн., у 2003 р. - 26,70 грн., у 2004 р. 26,70 грн., у 2005 р. 26,70 грн., у 2006 р.-120 грн., у 2007р- 120 грн. А також, керуючись вищезазначеними нормативними актами. у 2001 році позивачці було виплачено одноразову компенсацію у звязку з встановленням І групи інвалідності 379,30 грн. Представник відповідача пояснив також, що Управління праці та соціального захисту населення правомірно відмовило ОСОБА_3 у визнанні її інвалідом війни І групи, оскільки ОСОБА_3 не надала документальне підтвердження про залучення її до складу формувань ЦО. Такий документ повинен містити дані про таке залучення з посиланням на наказ чи розпорядження штабу ЦО.

В своєму клопотанні представник відповідача просив застосувати до позивача річний строк звернення до адміністративного суду та розглядати її вимоги лише стосовно останнього року.

Треті особи без самостійних вимог: Міністерство праці та соціальної політики України, Міністерство фінансів України, в судове засідання не зявились, але направили суду свої заяви, в яких заперечили проти вказаного позову та просили відмовити в його задоволенні, також просили розглядати справу в відсутності їхніх представників.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши в сукупності інші докази по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_3 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 р. (категорія 1) та у звязку з цим інвалідом І групи.

Відповідно до ч. 4 ст. 48 ЗУ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи від 28.02.1991р. № 796 ХІІ (із змінами та доповненнями), позивач має право на щорічну допомогу на оздоровлення в розмірі пять мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ч.7 ст. 48 Закону Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати.

З огляду на вищевикладені норми закону, суд робить висновок про цільове спрямування зазначеної допомоги щорічне оздоровлення, а тому при визначенні її розміру слід виходити з заробітної плати встановленої у відповідному році.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 48 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам І групи, встановлено компенсаційну виплату у розмірі 60 мінімальних заробітних плат. Виплата одноразової компенсації здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалась на момент встановлення інвалідності.

Твердження представника відповідача про те, що законами України Про державний бюджет визначено видатки на загальносуспільні потреби, в тому числі й на забезпечення необхідних виплат, допомог, компенсацій, в розмірах встановлених законами про державний бюджет на відповідний рік та постановами Кабінету Міністрів України, якими й керувався відповідач при нарахуванні одноразової щорічної допомоги позивачу, спростовується наступними положеннями.

Згідно ст. 71 ЗУ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи , дія положень цього Закону не може призупинятись іншими законами крім законів про внесення змін до цього Закону.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу прав і свобод людини.

Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист у випадках передбачених законом.

Статтею 19 ч. 2 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Постановою КМ України № 836 від 26.07.1996 р. та Постановою КМ України № 562 від 12.07.2005 р. всупереч Закону № № 796 ХІІ (із змінами та доповненнями), встановлено конкретні розміри такої допомоги в твердій грошовій сумі .

Окрім того, з моменту прийняття зазначених Постанов уряду встановлені розміри щорічної допомоги на оздоровлення тривалий час залишались незмінними, у той час як Законами України неодноразово змінювались розміри мінімальної заробітної плати, яка відповідно до ст. 48 Закону № № 796 ХІІ (із змінами та доповненнями), є базовою величиною при визначенні розміру щомісячної допомоги.

Виходячи із засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, суд вважає, що при вирішенні даного спору слід застосовувати положення ст. 48 ЗУ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що Управління праці та соціального захисту населення м. Бориспіль Київської області, відповідно до положень ст. 48 ЗУ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи повинно було виплатити позивачу за 2000р. 825 грн.,( на момент виплати 23.08.2002 р. мінімальна заробітна плата становила 165 грн), за 2001 р.- 825 грн., (мінімальна заробітна плата становила 165 грн.), за 2002р. 925 грн.( на момент виплати 19.08.2003 р. мінімальна заробітна плата становила 185 грн.), за 2003р. - 1025 грн.( на момент виплати 23.03.2004 р. мінімальна заробітна плата становила 205 грн.), за 2004р. 1025 грн.( на момент виплати 09.08.2004 р. мінімальна заробітна плата становила 205 грн.), за 2005р. 1310 грн.( на момент виплати 10.02.2005 р. мінімальна заробітна плата становила 262 грн.), за 2006р. 1875 грн.( на момент виплати 29.09.2006 р. мінімальна заробітна плата становила 375 грн.), за 2007р. 2100 грн.( на момент виплати 14.05.2007 р. мінімальна заробітна плата становила 420 грн.).

Загальна сума щорічної допомоги на оздоровлення яка підлягала виплаті відповідно ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» складає 9085 грн.

Однак, відповідачем виплачено позивачеві за 2000р. 26 грн. 70 коп.; за 2001р. щорічна допомога на оздоровлення не виплачувалась,за 2002-2005рр. 26 грн. 70 коп. х 4 = 106 грн. 80 коп.; за 2006-2007рр. 120 грн. х 2 = 240 грн. Загальна виплачена сума складає 373,5 грн. Отже, недоотримана щорічна допомога на оздоровлення становить 9085 грн. 373,5 грн. = 8711,5 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Абзацем другим частини 1 ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачено виплату одноразової компенсації у розмірі 60 мінімальних заробітних плат учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ч. 3 ст. 48 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи виплата здійснюється з мінімальної заробітної плати, яка склалася на момент встановлення інвалідності. Ст. 1 Закону України „Про встановлення розміру мінімальної заробітної плати на 2000 рік з 1.07.2000р. мінімальну заробітну плату встановлено у розмірі 118 грн. на місяць х 60 = 7080 грн. 00 коп. Враховуючи, що позивачеві було виплачено 379 грн. 30 коп. , то недоотримана сума становить : 7080грн.-379 грн.30коп.=6700 грн. 70 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Як вбачається, в квітні 2007 року позивач дізналася, що відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту вона належить до інвалідів війни, а тому у грудні 2007 року звернулася до Бориспільського міського управління праці та соціального захисту населення з проханням визнати її інвалідом війни 1 групи та видати відповідне посвідчення. Однак, відповідач не знайшов підстав для задоволення зазначених вимог. Внаслідок протиправних дій відповідача позивач ОСОБА_3 не отримав право на пільги встановлені ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», зокрема, по оплаті комунальних послуг, щорічну грошову допомогу до 5 травня за 2007-2008рр. та здійснення підвищення до пенсії у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Таким чином, недоотримана позивачем вигода за період з січня 2008р. по жовтень 2009р. становить: по оплаті за користування комунальними послугами (газом, електроенергією) у розмірі (1926,30 + 401,94) = 2328,24 грн.; по виплаті щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2007-2008рр. відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 12.03.2008р. № 183 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» та від 18.03.2009р. № 211 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» 1040 грн., здійснення підвищення до пенсії у розмірі 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність 5849,20 грн.

Загальна сума збитків складає: 9217,44 грн., яка також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Дійсно, положеннями ст.99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

ОСОБА_3, цією ж нормою встановлено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.З ч.І ст.268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що необхідно визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради щодо виплати ОСОБА_3 недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення та одноразової грошової компенсації у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, визнання її інвалідом війни 1-ї групи з видачею відповідного посвідчення. Стягнувши з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради на користь ОСОБА_3 недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за період 2000-2007рр. у розмірі 8711 грн. 50 коп., різницю одноразової компенсації у розмірі 6700 грн. 70 коп.. Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради визнати ОСОБА_3 інвалідом війни 1-ї групи відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видавши відповідне посвідчення та стягнути грошову компенсацію за незаконно не надані пільги у розмірі 9217 грн.44 коп.

Оскільки позивач звільнений від оплати судового збору, а рішення виноситься на його користь, розмір судового збору в сумі 3 грн. 40 коп., відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, підлягає віднесенню на рахунок місцевого бюджету, за місцем знаходження відповідача так, як відповідач також звільнений від оплати судового збору.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.3,19, 21, 22, 46, 55,58,68,95 Конституції України , ст.ст.13, 48, 70, 71 ЗУ Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, п.9 ч.2 ст.7, абз.1 п.5 ч.1, ч.4, ч.5 ст.13 ЗУ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, рішенням Конституційного суду України № 6-рп від 09.07.2007р., а також керуючись ст..268 ЦК України, ст.ст. 17,70,71, 76, 77, 86, 94, 99, 158-163, 167 186КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати протиправною відмову Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради щодо виплати ОСОБА_3 недоотриманої щорічної допомоги на оздоровлення та одноразової грошової компенсації у розмірах відповідно до мінімальної заробітної плати, визнання її інвалідом війни 1-ї групи з видачею відповідного посвідчення.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради на користь ОСОБА_3 недоотриману щорічну допомогу на оздоровлення за період 2000-2007рр. у розмірі 8711 (вісім тисяч сімсот одинадцять) грн. 50 коп.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради на користь ОСОБА_3 різницю одноразової компенсації у розмірі 6700 (шість тисяч сімсот) грн. 70 коп.

Зобовязати Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради визнати ОСОБА_3 інвалідом війни 1-ї групи відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати відповідне посвідчення.

Стягнути з Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бориспільської міської ради на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за незаконно не надані пільги у розмірі 9217 (девять тисяч двісті сімнадцять) грн.44 коп.

Судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 3 грн. 40 коп. віднести на рахунок місцевого бюджету за місцем знаходження відповідача (Бориспільська міська рада, виконавчий комітет, Бориспільське міське управління праці та соціального захисту населення ).

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі заяви про апеляційне оскарження постанови суду в десятиденний строк з дня складання постанови у повному обсязі та поданням після цього протягом двадцяти днів апеляційної скарги, або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Саган В.М.