Справа № 815/4593/15
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/4593/15

Категорія: 8.1 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Державного підприємства «ОСОБА_2 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2015 року по справі за позовом Державного підприємства «ОСОБА_2 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України до ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, третя особа Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання недійсною податкової консультації,-

В С Т А Н О В И В:

11.08.2015 року Державне підприємство «ОСОБА_2 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України звернулось до суду першої інстанції з адміністративним позовом до ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області, третя особа Головне управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання недійсною податкової консультації від 09.04.2015 року № 1187/1707.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Державне підприємство «ОСОБА_2 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України подало апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

Апелянт посилається на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ДП «ОСОБА_2 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України посилалось на те, що майно підприємства є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання, тобто підприємство не є власником майна. В свою чергу, на думку апелянта, Податковий кодекс України містить двояке визначення щодо платників податку на нерухомість, відмінну від земельної ділянки: так, п.п. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, тоді як п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України визначено, що не є обєктом оподаткування обєкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими. Зазначене і стало підставою для звернення позивача податкового органу для надання індивідуальної податкової консультації.

Однак, позивач вважає отриману податкову консультацією неправомірною, оскільки відповідач, всупереч положенню п. 1 ст. 266 ПК України, яким встановлено, що платниками податку є саме власники майна, визнав ДП «БДМТП» платником податку на нерухомість, відмінну від земельної ділянки, незважаючи на те, що позивач не є власником майна.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 09.10.2015 року та ухвалення нової постанови, якою задовольнити позовні вимоги ДП «БДМТП».

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

18.03.2015 року ДП «БДМТП» звернулось до Державної фіскальної служби України за індивідуальною податковою консультацією, а саме, просило надати розяснення, чи є ДП «БДМТП» платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Позивач посилався на те, що все майно ДП «БДМТП» перебуває у державній власності, і лише на праві господарського відання відображається на балансі ДП «БДМТП», тобто у Порта відсутні повноваження щодо розпорядження майном, власником якого є держава. Також у листі наведено положення ст. 319 ЦК України та ст.134 ГК України в аспекті права власності та кореспонденції із пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України.

ОСОБА_2 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області від 09.04.2015 року № 1187/1707 позивачу надано індивідуальну податкову консультацію, в якій наведено приписи пп.266.1.1 п.266.1 ст.266, пп.266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України, зокрема підкреслено пп. «а», згідно якого не є обєктом оподаткування обєкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими».

Також наведено приписи пп.14.1.129-1 п.14.1 ст.14 ПК України, в яких визначено, які обєкти відносяться до нежитлової нерухомості.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що будь-який конкретний висновок у податковій консультації відсутній, проте зі змісту та оформлення останньої вбачається, що податковим органом визнано ДП «БДМТП» платником податку, визначеного ст.266 ПК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, та в даному випадку відсутні підстави вважати, що позивач не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки, на думку суду, застосування в пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України слова «власник» не утворює правову конструкцію, яка ставить у залежність режим власності майна для цілей оподаткування цим податком.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне:

П.п. 14.1.172 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що податкова консультація - допомога контролюючого органу конкретному платнику податків стосовно практичного використання конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування, нарахування та сплати податків чи зборів, контроль за справлянням яких покладено на такий контролюючий орган;

П.п. 52.1, 52.2, 52.4 ст. 52 ПК України передбачено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. Консультації надаються контролюючими органами.

Ст. 53 Податкового кодексу України передбачено, що платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору.

Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

В даному випадку позивач скористався наданим йому правом та оскаржив до суду надану Головним управлінням Державної фіскальної служби в Одеській області податкову консультацію, з якою він не погодився.

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, ДП «БДМТП» посилалось на те, що відповідно до Статуту, затвердженого Міністерством інфраструктури України від 06.06.2013 року № 354, майно підприємства є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, відповідно до вимог законодавства.

Позивач зазначив, що положення ст. 266 ПК України встановлюють, що платниками податку є фізичні і юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості. З огляду на те, що ДП «БДМТП» не є власником майна, а таке майно лише перебуває на балансі підприємства та закріплено за ним на праві господарського відання, позивач вважає, що він не є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В свою чергу, Законом України від 28.12.2014 р. № 710-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо удосконалення окремих положень», який набрав чинності з 01.01.2015 року, було внесено зміни до Податкового кодексу України в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідно по пп.266.1.1 п.266.1 ст. 266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

П.п. 266.2.1 п.266.2 ст. 266 ПК України визначено, що об'єктом оподаткування є обєкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

При цьому, у п.п.266.2.2 п.266.2 статті 266 ПК України визначено, що не є об'єктом оподаткування:

а) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності);

б) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які розташовані в зонах відчуження та безумовного (обов'язкового) відселення, визначені законом, в тому числі їх частки;

в) будівлі дитячих будинків сімейного типу;

г) гуртожитки;

ґ) житлова нерухомість непридатна для проживання, в тому числі у зв'язку з аварійним станом, визнана такою згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради;

д) об'єкти житлової нерухомості, в тому числі їх частки, що належать дітям-сиротам, дітям, позбавленим батьківського піклування, та особам з їх числа, визнаним такими відповідно до закону, дітям-інвалідам, які виховуються одинокими матерями (батьками), але не більше одного такого об'єкта на дитину;

е) об'єкти нежитлової нерухомості, які використовуються суб'єктами господарювання малого та середнього бізнесу, що провадять свою діяльність в малих архітектурних формах та на ринках;

є) будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств;

ж) будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності;

з) об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності громадських організацій інвалідів та їх підприємств;

и) об'єкти нерухомості, що перебувають у власності релігійних організацій, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, та використовуються виключно для забезпечення їхньої статутної діяльності, включаючи ті, в яких здійснюють діяльність засновані такими релігійними організаціями добродійні заклади (притулки, інтернати, лікарні тощо), крім об'єктів нерухомості, в яких здійснюється виробнича та/або господарська діяльність;

і) будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів незалежно від форми власності та джерел фінансування, що використовуються для надання освітніх послуг.

Статтями 324-327 Цивільного кодексу України визначено об'єкти та суб'єктів права власності Українського народу, права приватної власності, права державної власності, права комунальної власності.

Основу правового режиму майна суб'єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління (стаття 133 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 135 Господарського кодексу України власник має право особисто або через уповноважені ним органи з метою здійснення підприємницької діяльності засновувати господарські організації, закріплюючи за ними належне йому майно, зокрема, на праві господарського відання.

У ст. 136 Господарського кодексу України визначено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління (частина п'ята статті 22 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 2 ст. 74 Господарського кодексу України майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання.

В даному випадку, згідно положень Статуту, затвердженого Міністерством інфраструктури України від 06.06.2013 року, позивач є державним підприємством і дія є як комерційне підприємство, яке засновано на державній власності та належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Відповідно до п. 2.1 Статуту ДП «БДМТП» підприємство створено з метою організації і здійснення перевалки вантажів з одного виду транспорту на інший, обслуговування суден, пасажирів і вантажів, перевезення вантажів і пасажирів на суднах, що належать Підприємству, а також для отримання прибутку.

Підприємство несе відповідальність за своїми зобовязаннями в межах належного йому майна відповідно до законодавства. Підприємство не несе відповідальності за зобовязаннями держави та Уповноваженого органу управління. Уповноважений орган управління не несе відповідальності за зобовязаннями Підприємства (п. 3.5 Статуту).

Також п. 4.1, п. 4.2 Статуту визначено, що майно підприємства становлять оборотні та необоротні активи, а також інші цінності, вартість яких відображається у самостійному балансі підприємства. Майно підприємства є державною власністю і закріплене за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном, закріпленим за ним, відповідно до вимог законодавства, а у випадках, передбачених законодавством та нормативними актами Уповноваженого органу управління, - за погодженням з Уповноваженим органом управління, вчиняючи щодо нього будь-які дії, які не суперечать чинному законодавству та цьому Статуту.

Розглядаючи виниклий між сторонами спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку норми Податкового кодексу України, які регулюють вказані правовідносини, повинні розглядатись в системному аналізі.

Слід зазначити, що згідно п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на таких принципах: - загальність оподаткування, що передбачає, що кожна особа зобов'язана сплачувати встановлені цим Кодексом, законами з питань митної справи податки та збори, платником яких вона є згідно з положеннями цього Кодексу; - рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації, що полягає у забезпеченні однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що правова позиція позивача ґрунтується на звільненні його від оподаткування з підстав форми власності юридичної особи та місця походження капіталу, однак, така позиція не відповідає принципу рівності усіх платників перед законом.

В даному випадку, пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України визначено пільги саме для певних обєктів нерухомості. Так, звільненню від оподаткування підлягають, зокрема, об'єкти житлової та нежитлової нерухомості, які перебувають у власності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, а також організацій, створених ними в установленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету і є неприбутковими (їх спільній власності).

В розглядуваному випадку, обєкти нерухомості ДП «БДМТП» не утримуються за рахунок відповідного державного бюджету чи місцевого бюджету, а саме підприємство є прибутковим.

Слід зазначити, що позивач володіє, користується та розпоряджається майном, закріпленим за ним на праві господарського відання, відповідно до вимог законодавства, а у передбачених випадках з відповідним погодженням.

В свою чергу, обмеження цих прав необхідністю у передбачених законодавством випадках отримання погодження від уповноваженого органу управління, не може впливати на віднесення позивача до платників податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

З огляду на все вище викладене, колегія суддів вважає вірною думку суду першої інстанції, що ДП «БДМТП» не може бути звільнено від сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, оскільки в даному випадку, відповідно до пп. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 ПК України, майно підприємства є обєктом оподаткування цим податком та не підпадає під будь-які виключення.

Таким чином, в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «ОСОБА_2 морський торговельний порт» Міністерства інфраструктури України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

ОСОБА_1