Справа № 18/4
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 18/4 Головуючий у 1-й інстанції: Арсірій Р.О. Суддя-доповідач: Желтобрюх І.Л.
У Х В А Л А

Іменем України

24 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Мамчура Я.С.,

Шостака О.О.,

при секретарі: Вітковській К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Міністерства фінансів України про зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства фінансів України та просив (з урахуванням повернення справи в частині позовних вимог на новий розгляд до суду першої інстанції та подальшого неодноразового їх уточнення):

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену матеріальну допомогу за 2008 рік в розмірі 15 454,44грн.;

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за роботу в вихідні та святкові дні в 2007 році в розмірі 12 679,68грн.;

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену компенсацію за 1 день невикористаної відпустки в сумі 742,48грн.;

- відшкодувати понесені ним судові витрати та витрати на юридичну допомогу;

- зобов'язати відповідача виплатити позивачеві передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, в сумі 31050грн.;

- зобов'язати відповідача виплатити відповідно до вимог статті 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за неоспорюваними виплатами, які були здійснені відповідачем 26.06.2008, 10.09.2008 та 24.10.2008;

- зобов'язати відповідача виплатити відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про державну службу» грошову винагороду в розмірі двох середньомісячних заробітних плат (15454,44*2=30908,88) за сумлінну безперервну працю в державних органах;

- зобов'язати відповідача відповідно до вимог статті 116 КЗпП України письмово повідомити позивача про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати, а самі виплати здійснити відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України.

Справа неодноразово переглядалась судами різних інстанцій.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року позов задоволено частково: зобов'язано Міністерство фінансів України здійснити виплату позивачеві з підстав, визначених ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за неоспорюваними виплатами, які були здійснені 26.06.2008, 10.09.2008 та 24.10.2008, в розмірі 95 097,60грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. На обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 195 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, і може вийти за межі доводів останньої лише в разі встановлення під час апеляційного перегляду допущених судом першої інстанції порушень, що призвели до неправильного вирішення справи. За приписами частини другої вказаної статті, суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, що беруть участь у справі, лише якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхилення їх судом першої інстанції, або ті, що були досліджені судом першої інстанції з порушенням вимог цього Кодексу.

Оскільки Позивачем рішення суду першої інстанції оскаржене лише в частині, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог, а відповідач своїм правом на оскарження судового рішення не скористався, - перегляду в апеляційному порядку підлягає лише та частина позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено.

Як встановлено судом першої інстанції, і таке підтверджується матеріалами справи, Наказом Міністерства фінансів України від 11.08.2007 року №623-0 позивача переведено з 13.08.2007 року на посаду директора Департаменту митної політики.

01 Лютого 2008 року позивача ознайомлено з наказом Міністерства фінансів України від 30.01.2008 № 69 «Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів центрального апарату Міністерства фінансів» та попереджено про скорочення посади директора Департаменту митної політики з пропозицією продовжити роботу на посаді заступника директора Департаменту податкової та митної політики - начальника відділу моніторингу податкових та митних реформ, а також попереджено про можливе звільнення у разі відмови від переведення на іншу посаду.

07 Квітня 2008 року ОСОБА_3 попереджено про наступні зміни у штатному розписі, скорочення посади директора Департаменту митної політики та запропоновано іншу роботу на посаді заступника директора Департаменту податкової та митної політики - начальника відділу моніторингу податкових та митних реформ.

Того ж дня ОСОБА_3 звернувся із заявою про надання йому відпустки.

09 Квітня 2008 року на додаток до вказаної заяви позивач подав заяву, в якій просив виплатити матеріальну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати та звільнити з його з посади з наступного дня після закінчення відпустки, тобто 19 серпня 2008 року, за власним бажанням.

Наказом Міністерства фінансів України «Про надання відпустки ОСОБА_3» від 09 квітня 2008 року № 75-в позивачу надано частину основної щорічної відпустки з 10 по 25 квітня 2008 року (16 днів), невикористану частину основної щорічної відпустки з 5 по 19 травня 2008 року (14 днів), додаткову відпустку з 20 травня по 03 червня 2008 року (15 днів), частину додаткової відпустки з 04 по 18 червня 2008 року (14 днів) та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати.

20 Травня 2008 року Наказом Міністерства фінансів України «Про звільнення ОСОБА_3» № 605-о позивача було звільнено з посади директора Департаменту митної політики Міністерства фінансів України на підставі статті 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 19 червня 2008 року.

Урядовою телеграмою від 18 червня 2008 року позивача було повідомлено про видання наказу від 20 травня 2008 року № 605-о та про необхідність з'явитися для отримання трудової книжки.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерством фінансів України несвоєчасно здійснено розрахунок із позивачем за поданими останнім лікарняними листками, а тому середній заробіток позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 26.06.2008 по 24.10.2008, підлягає сплаті. В решті ж позовних вимог дійшов висновку про їх необґрунтованість та, як наслідок, відсутність правових підстав до їх задоволення.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого:

Стосовно позовних вимог про стягнення з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_3 невиплаченої заробітної плати за роботу в вихідні та святкові дні в 2007 році у розмірі 12 679,68грн. колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За приписами статті 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій документів, Наказами Міністерства фінансів України від 01.03.2007 №297, 04.04.2007 №446, від 26.04.2007 №538, від 04.05.2007 №571, від 25.05.2007 №650; від 18.06.2007 №738 та від 15.08.2007 №940 було організовано роботу Міністерства у вихідні та святкові дні.

На обґрунтування вказаних позовних вимог апелянт посилається на те, що він працював у такі вихідні та святкові дні: 08.03.2007 відповідно до наказу Мінфіну від 01.03.2007 №297; 08.04.2007 відповідно до наказу Мінфіну від 04.04.2007 №446; 09.05.2007 відповідно до наказу Мінфіну від 26.04.2007 №538; 05.05.2007 та 06.05.2007 відповідно до наказу Мінфіну від 04.05.2007 №571; 27.05.2007 відповідно до наказу Мінфіну від 25.05.2007 №650; 28.06.2007 відповідно до наказу Мінфіну від 18.06.2007 №738 та 24.08.2007 відповідно до наказу Мінфіну від 15.08.2007 №940. Однак, днів відпочинку за відпрацьований час йому надано, як і не виплачено подвійний розмір заробітної плати за відпрацьований час.

Дослідженням табелів обліку робочого часу судом встановлено, що 08.04.2007, 04.04.2007, 05-06.05.2007, 09.05.2007, 27.05.2007, 28.06.2007 та 24.08.2007 ОСОБА_3 не обліковувався як такий, що працював у вказані дні. Доказів протилежного суду не надано.

Згідно табелю обліку робочого часу працівників Міністерства за березень 2007 року позивач працював 08 та 11 березня 2007 року.

Водночас, зі змісту наказу Мінфіну від 01.03.2007 №297 вбачається, що участь позивача у чергуванні протягом 08-11.03.2007 не визнана обов'язковою. Вказаним Наказом безальтернативно встановлено, що працівникам, які будуть залучені до роботи у вказані дні, буде надано інший день відпочинку.

Таким чином, з аналізу наведеної норми та змісту вищеозначеного Наказу вбачається, що позивач, вийшовши на роботу 08.07.2007, погодився на компенсацію у вигляді надання іншого дня відпочинку.

Згідно чинного законодавства, що регулює зазначене питання, інший день відпочинку обирається саме працівником на власний розсуд, та надається за наказом роботодавця на підставі відповідної заяви працівника.

На підтвердження факту звернення із вимогою про надання днів відпочинку за відпрацьовані святкові та вихідні дні позивач надав до суду лише одну заяву датовану 23.10.2007, адресовану заступнику Міністра Єфименку Т.І. (а.с. 13 т. 3), якою просив надати йому дні відпочинку 24, 25 жовтня 207 року за раніше відпрацьований ним час 05, 06 травня 2007 року. Дослідженням тексту вказаної заяви встановлено, що вона не зареєстрована та не містить відповідної резолюції щодо подальшої долі висловленого у ній прохання. З наявних на заяві написів взагалі не можна встановити ані дати її подання, ані фактичного вирішення (задоволення чи відхилення) заявленого прохання, ані подальшого її спрямування. Згідно пояснень самого позивача, наданих в судовому засіданні, днів відпочинку йому не надавали, однак він і не наполягав, оскільки вимагає саме матеріальної компенсації.

Разом з тим, звернення із заявою про надання дня відпустки за відпрацьований вихідний чи святковий день є правом, а не обов'язком працівника. Відсутність належним чином оформлених звернень з цього приводу свідчить про те, що ОСОБА_3 добровільно не скористався наданим йому правом на отримання днів відпочинку за відпрацьований час у вихідні та святкові дні.

Що ж стосується вимоги про подвійну оплату фактично відпрацьованого часу, - згоди відповідача на такий спосіб компенсації як обов'язкової умови, що вимагається законодавцем (ст. 72 КЗпПУ), - з наданих суду копій наказів про встановлення графіків чергування та наданих по справі заперечень не вбачається. Таким чином, підстав до стягнення з відповідача зазначених сум в судовому порядку немає.

Окрім наведеного, позивач просив стягнути з відповідача суму компенсації за один день невикористаної відпустки в розмірі 742,48грн., посилаючись на те, що його було звільнено 19 червня 2008 року під час хвороби, яка продовжувалася з 17 червня по 05 липня 2008 року (листок непрацездатності ААЯ № 638819), і при здійсненні виплати за цим листком непрацездатності відповідачем не було перераховано кількість невикористаних днів відпустки.

Зазначена вимога, на переконання колегії суддів, теж не підлягає задоволенню, внаслідок наступних обставин: у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 зокрема, зазначив, що виплатою 24.10.2008 за листком непрацездатності Серії ААЯ №638819 за період з 17 червня по 05 липня 2008 року відповідач фактично визнав, що трудові відносини між ними припинилися 06.07.2008, а не як зазначено в Наказі від 20.05.2008 № 605-о, - з 19.06.2008. Крім того, самим розрахунковим листком за жовтень 2008 року, що міститься в матеріалах справи (а.с. 190 т. 3), спростовуються викладені вище вимоги позивача.

Щодо позовних вимог про зобов'язання Міністерства фінансів України виплатити позивачу передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 13 статті 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин) державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

Порядок застосування законодавства щодо права державного службовця на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів при звільненні на пенсію було роз'яснено Головдержслужбою України (Роз'яснення від 22.12.2009 № 363/12/22-09). ГДСУ роз'яснено, що відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» державним службовцям саме у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

З аналізу наведених норм вбачається, що обов'язковими умовами для виплати вказаної допомоги є не лише наявність у такого державного службовця стажу державної служби не менше 10 років, а й умова звільнення працівника з посади державного службовця у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця.

Разом з тим, як встановлено з матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, його було звільнено 19 червня 2008 року з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням.

Відповідно до довідки Управління ПФУ в Оболонському районі м. Києва (№ о/р 845178 від 17.12.2015р.), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в Управлінні з 04 серпня 2008 року та отримує пенсію по інвалідності.

З огляду на відсутність сукупності умов для отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу», яка вимагається за законом, - підстав до задоволення позову в цій частині немає.

Що стосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача письмово повідомити його про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати відповідно до вимог статті 116 КЗпП України (у чинній на той час редакції), а самі виплати здійснити з нарахуванням (відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України), колегія суддів також вважає такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Водночас, п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України зазначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюються перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, розрахунок з позивачем за неоспорюваними виплатами був здійснений позивачем по мірі надходження лікарняних листків: 26.06.2008, 10.09.2008 та 24.10.2008. Таким чином, розглядаючи адміністративний позов через кілька років після цих подій захистити право позивача на отримання письмової інформації щодо усіх складових таких нарахувань станом на 25.06, 09.09 та 23.10.2008 неможливо. Наразі в матеріалах справи містяться усі роздруківки щодо складових нарахованих і утриманих сум за червень, липень, серпень, жовтень 2008 року (а.с. 187-190 т. 3), з якими позивач має право ознайомитися за нормою ст. 49 ч. 3 п. 2 КАС України.

Крім того, чинна редакція статті 116 КЗпП України такого обов'язку не містить.

Що стосується стягнення спірних сум у судовому порядку, - то норми статті 116 КЗпП України до такого виду стягнень не застосовується. Склад і розмір стягнених за рішенням суду сум, так само як і правові підстави до їх стягнення, визначається судом у рішенні за результатами розгляду справи, а порядок їх стягнення унормовується чинним процесуальним законодавством та законодавством про виконавче провадження.

Вимога про зобов'язання здійснити нарахування сум та їх виплату відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України є похідною від решти позовних вимог відхилених судом, а тому задоволенню не підлягають.

Так само не може бути застосовано положення Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» до виплат, компенсація яких ОСОБА_3 була присуджена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, - оскільки компенсація середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за неоспорюваними виплатами вже сама по собі є штрафною санкцією за несвоєчасність виконання зобов'язань, а тому застосування положень Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» призведене до подвійної відповідальності Міністерства фінансів України як установи, що порушила граничні строки проведення виплат, тобто фактично буде застосовано «пенею на пеню», що суперечить загальним принципам відшкодування втрат.

Стосовно заявлених позивачем вимог про відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу, колегія суддів зазначає таке.

Порядок розподілу судових витрат врегульований Главою 7 КАС України.

Виходячи з положень частин 1, 2, 4 статті 94 КАС України компенсація витрат на правову допомогу - це надана нормами Кодексу перевага фізичним та юридичним особам - позивачам у справі, оскільки суб'єкт владних повноважень може компенсувати лише витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

У відповідності до частини 2 статті 16 КАС України для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права.

Частиною 1 статті 90 КАС України вказано, що до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

При цьому, для визначення правомірності вимог про компенсацію витрат на правову допомогу суду слід обов'язково з'ясувати низку вагомих обставин: по-перше, що особа, яка надавала таку допомогу стороні, є адвокатом та надавала цю допомогу за договором, укладеним із стороною по справі; по-друге, встановити факт понесення стороною витрат на правову допомогу з дослідженням відповідних доказів таких витрат (банківських виписок з рахунку особи, що надає правову допомогу, прибуткового ордера або інших розрахункових документів); по-третє, визначити погодинну вартість наданої правової допомоги, та кількість годин роботи адвоката у справі з метою правильного обчислення граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу.

Не заперечуючи права позивача на збільшення розміру позовних вимог (ст. 51 ч. 1 КАС України) колегія суддів зауважує, що усі вказані вище обставини слід встановити саме під час нового перегляду справи, оскільки серед переліку позовних вимог, неправильний розгляд яких судами першої та апеляційної інстанцій став підставою до скасування судових рішень Вищим адміністративним судом в частині з подальшим направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, - цієї вимоги не значиться. Отже, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.01.2014р. про відмову в задоволенні первинно заявлених вимог про відшкодування понесених судових витрат та витрат на правову допомогу є таким, що набрало законної сили.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Однак, на порушення вказаної процесуальної норми позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів понесення витрат на правову допомогу, які б дали суду можливість встановити наявність правових підстав до відшкодування заявлених сум на користь позивача, а також співрозмірність таких вимог з граничним розміром компенсації витрат на правову допомогу, встановленим чинним законодавством,- з огляду на що колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав до їх задоволення.

Стосовно решти судових витрат, а саме сплаченого судового збору у розмірі 3, 40 грн., колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до приписів ст.5 Закону України «Про судовий збір» на позивача поширюються пільги щодо сплати судового збору, а тому такі кошти були сплачені ОСОБА_3 помилково.

В свою чергу, порядок повернення помилково сплаченого судового збору регулюється Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим Наказом Мінфіну від 03.09.2013 № 787, за приписами якого повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

Решта позовних вимог, на задоволенні яких наполягає позивач, теж уже були вирішені в ході попереднього розгляду справи, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2014 року, залишеною в цій частині без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 липня 2015 року, а тому не підлягають перегляду при повторному розгляді даної справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини, що склалися між сторонами, і дав їм належну правову оцінку, - з огляду на що підстави до скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2015, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 25 грудня 2015 року.

.

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Мамчур Я.С

Шостак О.О.