Справа № 341/1161/14-а
Суддя: Білуга С.В.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" грудня 2015 р. м. Київ К/800/15051/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Білуги С.В.,

суддів Заїки М.М.,

Загороднього А.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними,

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області в якому просив визнати неправомірними дії відповідача, зобов'язати припинити примусове утримання у розмірі 20% з його пенсії та повернути незаконно утримані з грудня 2013 року кошти на підставі розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області №122 від 27.12.2013.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2014 року позов задоволено. Визнано дії відповідача неправомірними та зобов'язано припинити щомісячні утримання з пенсії позивача у розмірі 20%. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області повернути позивачу незаконно утримані на підставі розпорядження №122 від 27.12.2013 кошти з грудня 2013 року.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року скасовано постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2014 року та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позову.

ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року та змінити постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2014 року.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_2 перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області та отримує пенсію за віком на пільгових умовах.

Позивачу з 01.05.2008 проведено перерахунок пенсії згідно довідки про заробітну плату видану будівельним управлінням №40 ВАТ «Арктикнафтогазстрой» (м. Надим Ямало-Ненецького автономного округу Російської Федерації) №387 від 23.04.2008 за період з 01.01.1992 по 30.04.1996 роки.

Актом перевірки Управління Пенсійного фонду Російської Федерації в Надимському районі Ямало-Ненецького Автономного округу встановлено, що довідку про заробітну плату №387 від 23.04.2008 слід вважати недійсною, оскільки заробітна плата позивача в ній завищена та видано нову довідку про заробітну плату за №25/1765 від 31.05.2013 без врахування районного коефіцієнту та північної надбавки.

Враховуючи встановлені в акті обставини відповідачем було здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_2 за період з 01.05.2008 та встановлено переплату в розмірі 21499,68 грн.

Позивачем 21.08.2013 було подано до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області заяву про щомісячне добровільне стягнення з його пенсії суми 1000,00 грн., до повного погашення переплати.

Однак 20.12.2013 позивач відмовився від добровільного щомісячного стягнення з його пенсії суми в 1000,00 грн., після чого відповідачем прийнято розпорядження №122 від 27.12.2013 про щомісячне стягнення надміру виплаченої суми пенсії в розмірі 20%, починаючи з лютого 2014 року.

ОСОБА_2 05.05.2014 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області із заявою про скасування рішення про утримання з його пенсії переплати в розмірі 17499,68, однак листом №33/Б-15 від 14.05.2014 відповідач відмовив у задоволенні даної заяви.

Не погоджуючись з діями відповідача та вважаючи їх неправомірними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при утриманні з позивача 20% його пенсії, як надмірно виплаченої діяв неправомірно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи постанову про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач не оскаржував розпорядження відповідача, яким щомісячно утримується 20% з його пенсії, як надмірно виплаченої і дане розпорядження є не скасованим і чинним, а тому відсутні підстави для визнання неправомірними дій відповідача і зобов'язання повернути утримані на підставі розпорядження кошти.

Проте з такими висновками судів не можна цілком погодитись з огляду на наступне.

Предметом даного спору є визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області, які виникли на підставі розпорядження №122 від 27.12.2013.

Частиною 1 статті 50 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відповідно до пункту 2 Порядку відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженим Постановою правління Пенсійного фонду України від 21 березня 2003 року № 6-4 визначено, що переплатою пенсій та грошової допомоги є сума пенсій та грошової допомоги, виплачена з різних причин понад розмір, визначений законодавством.

Пунктом 3 зазначеного Порядку передбачено, що повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, проводиться відповідно до статті 103 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» у випадках виявлення подання громадянами недостовірних відомостей про заробітну плату чи інший дохід, стаж роботи, несвоєчасного подання відомостей про зміни у складі сім'ї, тощо.

Отже, необхідною умовою повернення надмірно виплачених сум пенсій є, зокрема, зловживання з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних.

Відповідно до статті 101 Закону України «Про пенсійне забезпечення» органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі. Підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її.

Тобто, позивач не може нести відповідальність за зміст та достовірність офіційних документів, які видаються органами державної влади, іншими організаціями та установами на виконання їх повноважень.

Разом з тим, суд першої інстанції приймаючи рішення про задоволення позову, а суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволені позовних вимог не дослідили та не надали належної оцінки чи були в даному випадку зловживання з боку пенсіонера.

Крім того, матеріали адміністративної справи не містять розпорядження суб'єкта владних повноважень на підставі якого були здійснені відрахування з пенсії позивача, тобто, відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним рішення про утримання коштів, а судами в свою чергу не надано належної оцінки таким діям суб'єкта владних повноважень.

Якщо сторони у справі таких доказів не надали або надані докази були недостатніми, суд, керуючись частинами 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, зобов'язаний був із власної ініціативи витребувати докази, які підтверджують або спростовують ці обставини.

Колегія суддів зазначає, що вказаним обставинам суди попередніх інстанцій належної правової оцінки не надали, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій під час прийняття рішення по суті спору у даній справі було порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, рішення у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду Івано-Франківської області від 12 червня 2014 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі Івано-Франківської області - скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий С.В. Білуга

Судді А.Ф. Загородній

М.М.Заїка