Справа № 810/5446/15
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року м.Київ 810/5446/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Панової Г.В., за участю секретаря судового засідання: Волощук Л.В.,

представників сторін:

від позивача ОСОБА_1

від відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області

про про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_3, суб'єкт господарювання, суб'єкт підприємницької діяльності) з позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області( далі - відповідач, Інспекція, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування рішення від 11.11.2015 № 26 про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що рішення, прийняте Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Київській області про накладення штрафу за порушення законодавства про рекламу є необґрунтованим та протиправним.

Зауважила, що вона не порушувала вимог частини 8 статті 8 Закону України Про рекламу, оскільки розміщена за місцем її господарської діяльності інформація, відповідно до вимог чинного законодавства, не вважається рекламою, а є інформацією про послуги які вона надає.

Крім того, надаючи таку інформацію споживачам вона жодного разу не вказувала цін, зокрема, і в іноземній валюті, а доказів протилежного Інспекція не має.

Позивач стверджує, що зазначена перевірка була проведена Інспецією без дотримання порядку визначеного чинним законодавством.

На думку позивача, відповідачем також було неправомірно визначено і розмір штрафу, оскільки вона жодного разу не порушувала вимог законодавства про рекламу та не притягувалась до відповідальності, а вартість роздрукованої нею інформації про товар становить 5 грн., про що відповідач був нею повідомлений.

У судовому засіданні представник позивача підтримала доводи адміністративного позову та додатково пояснила, що на даний час введено мораторій на будь-які перевірки контролюючих органів відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014», в тому числі і на перевірки Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області. Доказів наявності інших обставин, які надають право відповідачу проводити перевірку дотримання позивачем вимог законодавства про рекламу без отримання дозволу Кабінету міністрів України, Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Київській області не надано.

Зауважила, що ціна послуг визначалась позивачем в національній валюті гривні та на підтвердження зазначених обставин надала суду роздруковані аркуші паперу з інформацією про туристичні подорожі. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та просила суд позов задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав та надав суду письмові заперечення. В обґрунтування доводів заперечень зазначив, що рішення, яким до ФОП ОСОБА_3 застосовані штрафні санкції за порушення вимог частини 8 статті 8 Закону України Про рекламу є обґрунтованим та правомірним, оскільки посадовими особами Інспекції при перевірці дотримання позивачем вимог законодавства України про рекламу було встановлено, що ціни на послуги наведені у рекламі ФОП ОСОБА_3 зазачені в іноземній валюті.

При цьому, приймаючи рішення № 26 від 11.11.2015 Інспекція керувалась виключно нормами законодавства України, вимоги позивача щодо його скасування мають на меті лише ухилення останнього від відповідальності за порушення законодавства України про рекламу.

Зауважив, що здійснення заходів контролю за дотриманням законодавства про рекламу не є перевіркою діяльності субєкта господарювання і здійснюється у порядку, затвердженому постановою КМУ № 693 від 26.05.2004 та на підставі Закону України «Про рекламу». При цьому, зазначеними нормативно-правовими актами не передбачено обовязковості проведення перевірки чи інших спеціальних заходів контролю, а також оформлення таких документів, як: акт перевірки, направлення на перевірку, повідомлення про перевірку, наказ на проведення перевірки та інше.

Відповідач пояснив, що вказані позивачем дані про послуги не можуть вважатись інформацією про продукт у зв'язку з їх не відповідністю вимогам статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Разом з цим, керуючись приписами Закону України «Про рекламу» такі дані необхідно ідентифікувати саме як внутрішню рекламу.

Під час судового розгляду справи представник відповідача зазначив, що надаючи пояснення відносно виявленого Інспекцією правопорушення позивач не надав жодних належних та достатніх доказів щодо розрахунку вартості реклами, у звязку з чим Інспекцією було правомірно визначено розмір штрафу, який складає 299 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, представник відповідача просив суд у задоволені адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зареєстрована як субєкт господарювання 17.12.2007.

Позивач здійснює підприємницьку діяльність з надання послуг продажу туристичного продукту в офісі, що розташований за адресою: м. Біла Церква, вул. Я. Мудрого, 40 ТЦ «Гермес».

Як вбачається з матеріалів справи, Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Київській області при здійсненні контролю за дотриманням законодавства про рекламу фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було встановлено, що при розповсюдженні реклами за місцем здійснення господарської діяльності останньою порушено вимоги частини 8 статті 8 Закону України Про рекламу, відповідно до яких інформація про ціни на товари, тарифи та послуги наведені у рекламі розміщується чи розповсюджується виключно в гривні, в той час як в рекламі ціни були вказані в іноземній валюті.

За фактом виявленого порушення посадовою особою Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області складений протокол про наявні ознаки порушень законодавства про рекламу від 24.09.2015.

У порядку частини 2 статті 26 Закону України «Про рекламу» на адресу ОСОБА_3 Інспекцією було направлено вимогу № 1091 від 24.09.2015 з наданням фотокопій реклами розміщеної з порушенням вимог законодавства.

На підставі зазначеного протоколу та доданих матеріалів про ознаки правопорушень законодавства України про рекламу 23.10.2015 Інспекцією вирішено розпочати розгляд справи про порушення вимог законодавства про рекламу у порядку, встановленому пунктом 11 Постанови Кабінету Міністрів «Про порядок накладання штрафів за порушення законодавства України про рекламу» від 26.05.2004 № 693.

28.10.2015 до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області надійшла відповідь фізичної особи-підприємця на вимогу № 1091 від 24.01.2015.

Того ж дня, контролюючим органом було сформовано повідомлення про дату, час та місце розгляду справи, яке ОСОБА_3 отримала особисто.

На підставі протоколу засідання від 11.11.2015 Інспекцією з питань захисту прав споживачів прийнято рішення від 11.11.2015 № 26, яким за недотримання фізичною особою-підприємцем вимог встановлених законодавством щодо змісту реклами накладено штраф у розмірі 5083,00 грн.

Не погоджуючись з прийнятим відповідачем рішенням, позивач звернулась до суду.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади,їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції,робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення,навколишнього природного середовища.

При цьому, приписами вказаної норми передбачено, що заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який визначає засади рекламної діяльності в Україні, регулює відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами є Закон України «Про рекламу» від 03.07.1996 № 270/96-ВР (далі Закон № 270).

Відповідно до частини 1 статті 26 вказаного контроль за дотриманням законодавства України про рекламу здійснюють у межах своїх повноважень, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів - щодо захисту прав споживачів реклами.

Згідно з пунктом 1 частини 3 Положення «Про Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів» державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері є основним завданнями Держспоживінспекції України (затверджений Указом Президента України від 13 квітня 2011 року N 465/2011, далі Положення).

При цьму, відповідно до частини 1 Положення Держспоживінспекція України входить до системи органів виконавчої влади і реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів.

Держспоживінспекція України є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів.

Держспоживінспекція України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.

Частиною 2 статті 26 Закону № 270 передбачено, що на вимогу органів державної влади, на які згідно із законом покладено контроль за дотриманням вимог законодавства про рекламу, рекламодавці, виробники та розповсюджувачі реклами зобов'язані надавати документи, усні та/або письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення ними повноважень щодо контролю.

Крім того, відповідний орган державної влади має право:

вимагати від рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами усунення виявлених порушень вимог законодавства;

вимагати припинення дій, що перешкоджають здійсненню державного контролю;

надавати (надсилати) рекламодавцям, виробникам та розповсюджувачам реклами обов'язкові для виконання приписи про усунення порушень;

приймати рішення про визнання реклами недобросовісною, прихованою, про визнання порівняння в рекламі неправомірним з одночасним зупиненням її розповсюдження;

приймати рішення про зупинення розповсюдження відповідної реклами.

У разі порушення законодавства про рекламу винні особи несуть дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність відповідно до закону Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, за поданням державних органів, зазначених у статті 26 цього Закону, або самостійно у випадках, передбачених цією статтею, крім тих, які віднесено виключно до компетенції Антимонопольного комітету України та які регулюються законодавством з питань авторського права та суміжних прав, накладає штрафи у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 1,4 статті 27 Закону № 270).

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 № 693 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу.

Відповідно до пункту 9 цього Порядку підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу (далі -справа) є відповідний протокол, складений уповноваженою посадовою особою Антимонопольного комітету, Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Мінфіну, НКЦПФР або Держспоживінспекції та її територіальних органів.

Протокол про порушення законодавства про рекламу подається Держспоживінспекції або її територіальним органам за місцем вчинення порушення, після чого підлягає розгляду у місячний строк.

За наявності ознак порушення законодавства про рекламу приймається рішення про початок розгляду справи.

Держспоживінспекція та її територіальні органи повідомляють рекламодавців, виробників та розповсюджувачів реклами про розгляд справи не пізніш як за три дні до дати розгляду, а у невідкладних випадках - не пізніш як за один день.

За загальним правилом, справа розглядається у місячний строк, з дня прийняття рішення про початок розгляду справи, за участю представника особи, щодо якої порушено справу. В разі його відсутності справу може бути розглянуто, якщо незважаючи на своєчасне повідомлення про місце і час розгляду справи не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення розгляду справи.

Посадові особи Держспоживінспекції та її територіальних органів, які розглядають справу:

перевіряють відповідність реклами вимогам законодавства до змісту та достовірності реклами, порядку її виготовлення і розповсюдження;

отримують документи, усні чи письмові пояснення, відео- та звукозаписи, а також іншу інформацію, що стосується порушень законодавства про рекламу;

готують попередні висновки і вносять їх на розгляд Голови Держспоживінспекції, його заступників, начальників територіальних органів Держспоживінспекції, їх заступників.

Якщо в діях рекламодавця, виробника та розповсюджувача реклами не виявлено ознак порушення законодавства про рекламу або не доведено факт вчинення порушення провадження у справі припиняється

За результатами розгляду справи приймається рішення, що оформляється у двох примірниках, один з яких залишається у Держспоживінспекції або її територіальному органі, другий - у 10-денний строк надсилається особі, стосовно якої було прийнято рішення, або видається її представникові під розписку (пункти 10-18 Порядку № 693).

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що єдиною підставою для притягнення особи, винної за порушення законодавства про рекламу є рішення прийняте за результатом розгляду справи про порушення законодавства про рекламу. В свою чергу, підставою для розгляду справи про порушення законодавства про рекламу є відповідний протокол складений уповноваженою посадовою особою.

При цьому, суд звертає увагу, що чинним законодавством не передбачено жодних затверджених критеріїв щодо проведення уповноваженими на те органами заходів контролю за дотриманням законодавства України про рекламу та складання відповідних протоколів.

Судом встановлено, що при здійсненні контролю за дотриманням законодавства про рекламу посадовою особою Інспекції було виявлено ознаки порушення субєктом підприємницької діяльності ОСОБА_3 законодавства про рекламу, а саме: частини 8 статті 8 Закону України «Про рекламу», що відображено в протоколі від 24.09.2015.

На підставі частини 2 статті 26 Закону № 270 24.09.2015 Інспекцією було направлено вимогу на адресу ОСОБА_3 та зобовязано останню надати Інспекції такі документи: свідоцтво про державну реєстрацію, письмові пояснення, дозвіл на розміщення реклами, договори на право тимчасового користування місцем для розміщення рекламних засобів, документальне підтвердження вартості розповсюдження реклами за період до 1 року з моменту отримання даної вимоги (договори, акти виконаний робіт, квитанції про сплату, платіжні доручення про сплату розміщення рекламних засобів тощо).

Разом з вимогою позивачу було направлено фотокопії реклами з порушенням законодавства.

У вказаній вимозі позивача також було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи про порушення законодавства України про рекламу.

23.10.2015 на підставі протоколу про порушення законодавства про рекламу Інспекцією вирішено розпочати розгляд справи про порушення вимог законодавства про рекламу у порядку, встановленому пунктом 11 Постанови Кабінету Міністрів «Про порядок накладання штрафів за порушення законодавства України про рекламу» від 26.05.2004 № 693.

28.10.2015 ОСОБА_3 було проінформовано про дату, час та місце розгляду справи про порушення нею законодавства України про рекламу. Вказане повідомлення позивач отримала особисто 28.10.2015.

З матеріалів справи вбачається, що 28.10.2015 за вх.№ 721 до Інспекції надійшла відповідь ФОП ОСОБА_3 на вимогу контролюючого органу від 24.09.2015.

У вказаній відповіді субєкт господарювання не визнав порушення та зазначив, що вартість послуг в туризмі безпосередньо привязана до курсу іноземних валют. Водночас, Національним Банком України офіційно встановлено плаваючий курс гривні до іноземних валют (який може змінюватися на протязі дня). Таким чином, визначення вартості туристичних послуг у рекламі в гривні може ввести в оману споживача. Проте, враховуючи, що згідно з частиною 8 статті 8 розділу ІІ Закону України «Про рекламу» інформація про ціни на товари, тарифи на послуги, наведені у рекламі зазначається виключно у гривні, позивач вважає, що дві вимоги одного закону надають різні тлумачення щодо реклами туристичного продукту.

ОСОБА_3 також зауважила, що у 2015 році встановлено мораторій на перевірки субєктів господарювання, а Порядком проведення перевірок № 311 від 26.10.2006 встановлено чіткі вимоги відповідно до яких такі перевірки можуть бути проведені. Проте, у вимозі Держспоживінспекції у Київській області не зазначено підстав відповідно до якої проводилась перевірка.

В зазначеній відповіді позивач також надала пояснення відносно вартості розповсюдженої реклами, вказавши, що інформацію про вартість туристичного продукту вона розміщує самостійно та ніяких витрат, крім паперу і тонера для принтеру, щоб роздрукувати її не має. Вартість пачки паперу 500 аркушів складає 90 грн., а тонеру 60 грн., отже вартість реклами становить 5 грн. На підвердження вказаних доводів надала до Інспекції квитанції про оплату папіру та тонеру.

З даної відповіді вбачається, що вказуючи про те, що вартість послуг в туризмі безпосередньо привязана до курсу іноземних валют, а також те, що визначення вартості туристичних послуг у рекламі в гривні може ввести в оману споживача позивач фактично вважає, що ціна туристичного товару повинна визначатись саме в іноземній валюті.

Крім того, надаючи пояснення відносно вартості розповсюдженої реклами та конкретно вказавши, що вартість реклами становить 5 грн., ОСОБА_3Г фактично визнала, що розміщена нею інформація є саме рекламою.

Як встановлено судом, разом з вимогою позивачу було направлено фотокопії реклами, водночас, жодних зауважень відносно цих фотокопій субєктом господарювання у відповіді на вимогу зазначено не було, що у свою чергу, свідчить про те, що зображена на знімках інформація відноситься саме до її господарської діяльності. У відповіді на вимогу позивачем не заперечувалась також і дата здійснення цих фотознімків посадовою особою інспекції.

Судом встановлено, що 11.11.2015 Інспекцією в присутності правопорушника ФОП ОСОБА_3 було проведено засідання відносно розгляду справи про порушення останньою законодавства про рекламу та складено відповідний протокол.

Зі змісту вказаного протоколу вбачається, що позивач заперечувала проти висновків протоколу лише в частині накладення штрафу, оскільки, на її думку, вона надала до контролюючого органу достатні докази на підтвердження вартості інформації розміщеної на стенді в приміщенні її офісу.

За результатом розгляду попередніх висновків та матеріалів заступником начальника Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області прийнято оскаржуване рішення від 11.11.2015 № 26 про накладення на ФОП ОСОБА_3 штрафу за порушення законодавства про рекламу у розмірі 5083,00 грн.

Таким чином, судом встановлено, що в ході здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу ФОП ОСОБА_3 Інспекція з питань захисту прав споживачів у Київській області діяла виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений законодавством, зокрема, Законом України "Про рекламу" та Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, а також з дотриманням визначеними цими нормативно-правовими актами процедури проведення такого контролю.

Відносно доводів позивача про те, що згідно з Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 N 71-VІІІ у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України, а також про те, що даний мораторій розповсюджується в тому числі і на перевірки Інспекції з питань захисту прав споживачів, оскільки даний орган зазначений в переліку контролюючих органів відповідно постанови КМУ № 4108 від 13.08.2014, № 408 "Питання запровадження обмежень на проведення перевірок державними інспекціями та іншими контролюючими органами", суд зазначає про таке.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 N 71-VIII встановлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України (№ 4651-VI).

Зазначене обмеження не поширюється:

- з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

- з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Таким чином, з наведених норм законодавства вбачається, що зазначений мораторій поширюється на всі контролюючі органи, які здійснюють перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік щодо дотримання ними вимог податкового законодавства.

Водночас, позивачем не було надано суду доказів того, що ОСОБА_3 відноситься до таких фізичних осіб-підприємців.

Суд також зазначає, що постанову КМУ від 13.08.2014 № 408 "Питання запровадження обмежень на проведення перевірок державними інспекціями та іншими контролюючими органами", на яку посилається позивач, було прийнято у звязку з запровадженням статтею 31 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік обмежень на проведення перевірок державними інспекціями.

Водночас, статтею 31 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік встановлено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України) здійснюються з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою субєкта господарювання щодо його перевірки лише протягом серпня - грудня 2014 року виключно.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, перевірка дотримання позивачем законодавства про рекламу була проведена 24.09.2015, тобто вже після закінчення дії мораторію на проведення перевірок, передбаченого статтею 31 Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік.

Крім того, позивач, вказуючи на порушення відповідачем процедури здійснення контролю за дотриманням законодавства про рекламу, зазначає про відсутність у останнього підстав для проведення перевірки, які визначені статтями 5 та 6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».

Проте, суд звертає увагу, що статтею 4 цього ж Закону передбачає, що орган державного нагляду (контролю) не може здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності, якщо закон прямо не уповноважує такий орган на здійснення державного нагляду (контролю) у певній сфері господарської діяльності та не визначає повноваження такого органу під час здійснення державного нагляду (контролю).

При цьому, судом було встановлено, що державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів і рекламу в цій сфері є основним завданнями Держспоживінспекції України.

Таким чином, Інспекція з питань захисту прав споживачів є уповноваженим органом на здійснення контролю за дотриманням вимог законодавства про рекламу відповідно до повноважень цього органу, передбачених законодавством.

При цьому, жодних затверджених критеріїв для проведення заходів контролю у сфері дотримання субєктами господарювання законодавства про рекламу норми законодавства не містять.

Враховуючи викладене, доводи позивача про відсутність підстав у Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області на проведення перевірки, а також порушення порядку її проведення є необґрунтованими та не приймаються судом до уваги.

Суд також не приймає і доводи позивача відносно того, що відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» інформація (щодо цін туристичних турів) розміщена за місцем здійснення нею підприємницької діяльності не є рекламою, а є інформацією про туристичний продукт.

Так, відповідно до приписів зазначеної позивачем норми законодавства інформація про продукцію повинна обовязково містити: назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; найменування та місцезнаходження виробника тощо.

Суд звертає увагу, що формулювання «інформація про продукцію повинна містити» носить обовязковий характер, тобто відсутність хоча б одного із вищенаведених пунктів є порушенням встановлених вимог, необхідних для інформації про продукцію.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукція - це будь - який виріб, робота, або послуга.

Таким чином, з наведеного вбачається, що інформація про туристичний продукт, який продає позивач має відповідати всім вимогам статті 15 Закону «Про захист прав споживачів».

Проте, судом встановлено, що розміщені позивачем дані не відповідають всім критеріям визначеним даною нормою, а тому не є інформацією про продукцію.

Суд також звертає увагу, що статтею 1 Закону України «Про рекламу» визначено, що реклама - це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару. Відповідно до приписів зазначеної норми споживач реклами - невизначене коло осіб, на яких спрямовується реклама, тобто це будь-які пересічні громадяни, в поле зору яких може потрапити реклама.

Отже, з аналізу норм законодавства, а також обставин справи та наявних у ній доказів судом встановлено, що розміщена позивачем за місцем здійснення її господарської діяльності інформація є саме рекламою.

Крім того, суд звертає увагу, що ані під час надання відповіді на вимогу Інспекції, ані в ході розгляду справи про порушення законодавства про рекламу, ОСОБА_3 не заперечувалось тієї обставини, що зазначена нею інформація є саме рекламою.

Суд звертає увагу, що позивачем неодноразово надавались розяснення відносно вартості цієї реклами, що також свідчить про те, що позивач фактично визнавала, що розміщені нею дані є рекламним обєктом.

Під час судового розгляду справи представник позивача, стверджуючи про неправомірність оскаржуваного рішення, зазначив, що з наданих Інспекцію фотознімків, на підтвердження порушення ФОП ОСОБА_3 вимог законодавства про рекламу, не можливо встановити, що зображене на них порушення вчинене саме позивачем та саме 24.09.2015.

Надаючи вказаним доводам правову оцінку, суд зазначає про таке.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Водночас, враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обовязку доказування протилежного.

Разом з цим, в представником позивача в судовому засіданні не надано жодних доказів в підтвердження того, що зображені на фотознімках обєкти реклами не належать позивачу та вчинені в інший час.

Крім того, суд звертає увагу, що з вказаними фотознімками позивач була ознайомлена ще з моменту виявлення посадовою особою Інспекції вчиненого нею порушення вимог законодавства про рекламу, водночас, до моменту розгляду справи в суді ОСОБА_3 не ставилось під сумнів питання щодо належності цих фотознімків до її господарської діяльності.

Разом з цим, надаючи пояснення Інспекції відносно виявленого порушення, позивач зазначала лише про неправомірність проведення самої перевірки та визначення розміру штрафних санкцій, що у свою чергу свідчить про те, що ОСОБА_3 не заперечувався факт наявності ознак порушення вимог законодавства про рекламу, а також підтвердження даного факту зображеннями на фотознімках наданих Інспекцією.

Під час судового розгляду справи судом було допитано в якості свідка головного спеціаліста відділу контролю у сфері послуг, реклами Інспекції з питань захисту прав споживачів у Київській області, який був повідомлений судом під розписку про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, який пояснив яким чином ним було здійснено контроль за дотриманням законодавства про рекламу фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та підтвердив, що зазначені фотознімки, на яких зображено рекламу з порушенням вимог частини 8 статті 8 Закону України Про рекламу, були зроблені ним саме 24.09.2015 за місцем здійснення господарської діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3

Відповідно до частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Представник позивача спростовуючи доводи свідка зазначив, що фотокаркти не містять дати їх вчинення та не мають відношення до ОСОБА_3, оскільки із зображення на них не можна встановити, що саме у місці де здійснює реалізацію послуг позивач ці фотокарки були зроблені. Водночас, на запитання суду яким чином вигладає місце де здійснює свою діяльність позивач, представник надав відповідь, що не володіє такою інформацією. Крім того, представник позивача не надав суду жодних доказів, які б спростосували ті зображення, які були надані відповідачем. У свою чергу, надані предтавником позивача папери формату А-4 із зображенням відомостей про туристичні послуги вартість яких визначена у гривні, що нібито саме у той день були розміщені у позивача, не приймаються судом до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів їх розміщення у місці де знійснює діяльність позивач саме у цей день - 24.09.2015.

Відносно визначеного ФОП ОСОБА_3 розміру суми штрафних санкцій за порушення вимог законодавства України про рекламу, судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про рекламу, а також статті 27 Закону України «Про рекламу» штрафи накладаються у таких розмірах: п'ятикратної вартості розповсюдженої реклами - на рекламодавців, винних, зокрема, у недотриманні встановлених законом вимог щодо змісту реклами.

Вартість розповсюдженої реклами визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості без урахування суми внесених (нарахованих) податків, зборів (обов'язкових платежів), які встановлені Податковим кодексом України.

У разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог цього Закону, на рекламодавців та розповсюджувачів реклами рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, накладається штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Як було встановлено судом та підтвердили представники сторін під час судового розгляду справи, ФОП ОСОБА_3 до Інспекції були надані пояснення, в яких зазначено, що вартість реклами становить 5 грн. та на підтвердження чого позивачем були надані квитанції про оплату паперу та тонеру.

Водночас, відповідно до змісту оскаржуваного рішення позивача зобовязано сплатити штраф у розмірі 5083,00 грн.

Під час судового розгляду справи представник відповідача пояснив суду, що з наданих позивачем пояснень та доказів не вбачається за можливе встановити вартість розповсюдженої нею реклами.

Представник відповідача зауважив, що інформація відносно вартості 500 аркушів паперу та тонеру для принтера не є достатньою для проведення розрахунку виготовлення одного або девяти рекламних оголошень, оскільки відомості щодо розміру фарби (тонеру) витраченої на роздруківку одного аркушу паперу позивачем не надавалось.

Крім того, представник відповідача звернув увагу, що у наданому позивачем в якості доказу товарного чеку придбання тонеру для принтера зазначено «тонер чорний», проте Інспекцією встановлено, що реклама була виготовлена субєктом господарювання за допомогою кольорових чорнил.

Таким чином за вказаних обставин та враховуючи, що чинним законодавством контролюючому органу надано право визначати розмір штрафних санкцій в межах передбаченого ліміту, Інспекцією було вирішено застосувати до правопорушника суму штрафу у розмірі 299 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів відносно вартості розповсюдженої нею реклами як до Інспекції так і в ході судового розгляду справи .

При цьому, з матеріалів справи дійсно вбачається, що розміщена ФОП ОСОБА_3 реклама була виготовлена не тільки за допомогою аркушів паперу та чорного тонеру для принтера.

Враховуючи, що відповідно до вимог законодавства у разі неможливості встановлення вартості реклами, розповсюдженої з порушенням вимог Закону України «Про рекламу» контролюючому органу надано право накладати штраф у розмірі до 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд дійшов висновку, що розмір штрафу відповідачем було визначено правомірно.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних та допустимих доказів які б свідчили про неправомірність оскаржуваного рішення, а також не спростовано доводів відповідача, у зв'язку з чим, не доведено суду обґрунтованості позовних вимог.

У свою чергу, відповідачем як субєктом владних повноважень надано суду достатню кількість належних доказів, які свідчать про те, що орган діяв в порядку, у спосіб та на підставі закону.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що рішення від 11.11.2015 № 26 прийнято відповідачем правомірно та підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до частини другої статті 94 кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки відповідачем не понесено судових витрат, судові витрати стягненню на користь відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову, - відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний су.

Згідно з частиною другою статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 21 грудня 2015 р.