Справа № 1027/3518/12
Суддя: Зебелян Н. В.
Дата ухвалення: 2013-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

26 лютого 2013 року

Фастівський міськрайонний суд Київської області, як адміністративний суд, у складі головуючої судді Зебелян Н.В., за участі секретаря судового засідання Древаль В.В., розглянувши адміністративну справу за позовом

позивача ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради

про визнання незаконним та скасування рішення сільської ради,

скасування державного акта на право приватної власності на землю

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради та ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення № 17 від 29.09.2001 про передачу ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1496 га для обслуговування, яка розташована на території села Велика Мотовилівка, вул. Фрунзе, Фастівського району Київської області, а також про скасування державного акта на право приватної власності на землю серії IV-КВ № 016607, виданого громадянину України ОСОБА_3 ОСОБА_2 сільською радою Фастівського району Київської області, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5542 від 12.01.2002.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач, звенувшись до Управління Держкомзему в Фастівському районі для присвоєння належій йому земельній ділянці кадастрового номера, дізнався, що має місце накладка земельної ділянки позивача на його земельну ділянку. Тому, привовдом для звернення до суду стала відповідь Управління Держомзему у Фастівському районі від 25.08.2010 про те, що спори про скасування державних актів на право власності на землю підсудні судам.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради проти позову заперечила, зазначила, що розпорядження було видане відповідно до вимог чинного законодавства.

Представник відповідача ОСОБА_3 також проти позову заперечила, пояснила що земельна ділянка належить ОСОБА_3 на підставі прийнятого ОСОБА_2 сільською радою рішення та виданого на підставі нього державного акта про право власності на землю. Також зазначила про те, що оскаржуване рішення є ненормативним правовим актом органу місцевого самоврядування та відповідно є актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання виданням ОСОБА_3 на його підставі державного акта про право власності на землю.

Зважаючи на вимоги ст.ст.2, 17 Кодексу адміністративного судочинства України суд ставив на обговорення сторін питання про коло осіб, що беруть участь у справі, а також про те, що відповідачем у адміністративному процесі за позовом фізичної особи не може бути інша фізична особа, однак, позивач наполягав, що відповідачами по даній справі мають бути саме визначені ним особи.

Ухвалою суду від 26.02.2013 суд закрив провадження по справі в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, уважно вивчивши матеріали справи, всебічно та повно оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Відповідно до рішення ОСОБА_2 сільської ради від 29.09.2001 № 17 затверджено технічну документацію по інвентаризації земельних ділянок громадянам в межах ОСОБА_2 сільської ради та було передано безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 1,2155 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, ведення особистого підсобного господарства, ведення садового господарства в межах земель ОСОБА_2 сільської ради. Цим же рішенням затверджено список громадян, яким передана земля у приватну власність, зокрема і ОСОБА_3 в розмірі 0,1496 га.

Відповідно до ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналізуючи оскаржуване позивачем рішення на предмет його відповідності вищезазначеним вимогам, суд зазначає наступне.

Порядок передачі земельних ділянок станом на 29 вересня 2001 року був врегульований Земельним кодексом України від 18.12.1990 (далі - Земельний кодекс 1990 р.).

Згідно з ч.1 ст.17 Земельного кодексу України 1990 р. передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Згідно з ч.ч. 5-7 ст.17 Земельного кодексу 1990 р. передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України 1990 р. право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно зі ст. 23 Земельного кодексу України 1990 р. право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

Відповідно до матеріалів справи право користування земельною ділянкою в розмірі 0,15 га у ОСОБА_3 виникло на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку для тимчасового або сезонного проживання, згідно з яким ОСОБА_4 продала належний їй будинок ОСОБА_3, який розташований в селі Велика Мотовилівка Фастівського району Київської області по вул. Фрунзе № 4 і знаходиться на земельній ділянці розміром 1500 кв.м, з яких 100 кв.м надано для утримання господарських будівель, а 1400 кв.м для вирощування сільськогосподарської продукції.

Відповідно до п.1 рішення виконавчого комітету Червономотовилівької сільської ради № 97 від 13.11.1990, затверджено рішення зборів уповноважених колгоспників колгоспу Рассвет, протокол № 3 від 05 січня 1990 р., про наділ земельної ділянки гр. ОСОБА_3 в розмірі 0,15 га в селі Велика Мотовилівка по вул. Фрунзе, 4 між сусідом ОСОБА_5 та колгоспним масивом.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_3 користується земельною ділянкою розміром 0,15 га, розташованою по вул. Фрунзе, 4 в с. Велика Мотовилівка на підставі рішення виконавчого комітету Червономотовилівької сільської ради № 97 від 13.11.1990, то прийняття відповідачем оскаржуваного рішення від 2909.2001 цілком узгоджується з положеннями частин 5-7 ст.17 Земельного кодексу України 1990 р.

Крім того, як встановлено судом приводом для звернення позивача до суду з даним позовом є Акт обстеження земельної ділянки від серпня 2010 року, складений комісією депутатів сільської ради про те, що при обстеженні земельної ділянки було виявлено, що сусід ОСОБА_3 порушив межі земельної ділянки. Зі змісту вказаного Акта йде мова про порушення ОСОБА_3 меж земельної ділянки позивача. Водночас, у судовому засіданні також було встановлено, що таке порушення меж сталося під час присвоєння земельній ділянці, належній ОСОБА_3 кадастрового номера, та було виявлено при зверненні позивача до Управління Держкомзему в Фастівському районі для присвоєння належній йому на праві власності земельній ділянці кадастрового номера.

Спір про поновлення прав позивача на землю під час присвоєння належній ОСОБА_3 земельній ділянці кадастрового номера на підставі Ухвали Фастівського міськрайонного суду від 04.09.2012 було передано судом за предметною підсудністю Київському окружному адміністративному суду для вирішення по суті.

Суд звертає увагу, що спір про право, а саме про відновлення меж землекористування, який виникає між фізичними особами, згідно ст.15 Цивільного процесуального кодексу України підсудний місцевим загальним судам та має розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, доводи позивача, якими він обґрунтовує даний позов є безпідставними та свідчать про те, що позивач обрав невірний спосіб захисту свого порушеного права.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач не навів жодних доказів того, що оскаржуване ним рішення відповідача суперечить вимогам ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не виконав обовязок щодо доказування.

У звязку з тим, що підстави для визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_2 ради про надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки відсутні, то скасування державного акта на право власності на землю є неможливим.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідач, як субєкт владних повноважень, свого обовязку щодо доказування також не виконав, обмежившись посиланням на те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до чинного законодавства.

Враховуючи те, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України, і не може виходити за межі позовних вимог, зважаючи на відсутність підстав для виходу за межі позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Фастівський міськрайонний суд Київської області як адміністративний суд,

ПОСТАНОВИВ:

У позові відмовити повністю

Постанова набирає законної сили в порядку ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до апеляційного суду в порядку, передбаченому ст.ст.185-187 Кодексу адміністративного судочинства України шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту отримання копії постанови через Фастівський міськрайонний суд Київської області до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Зебелян Н.В