Справа № 344/16530/15-а
Суддя: Бабій О. М.
Дата ухвалення: 2015-12-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/344/600/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Бабій О.М.,

секретаря Орнат Л.І.,

за участі прокурора Хомин М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду справу за адміністративним позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області до відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся в суд з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що постановою Івано-Франківського міського суду від 28.11.2011 року задоволено частково позов заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах ОСОБА_1 та зобовязано Головне Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області нарахувати ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» з 15.01.2011 року по 18.06.2011 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому Законом України «Про державний бюджет України» на відповідні роки та виплатити йому невиплачену суму підвищення до пенсії з урахуванням виплачених сум.

За поданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області апеляційною скаргою, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013 року вищевказану постанову Івано-Франківського міського суду скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено та зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

На виконання даної постанови суду Івано-Франківським міським судом 05.08.2014 року видано виконавчий лист №0907/2-а-12116/2011, який передано для примусового виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 21.10.2014 року відкрито виконавче провадження ВП №45125930 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа.

Управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на виконання рішення Івано-Франківського міського суду здійснено нарахування недоплаченого підвищення до пенсії ОСОБА_1 в розмірі 30% недоплаченої пенсії за віком як дитині війни відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» за період 15.01.2011 року по 22.07.2011 року включно, з урахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень 03.11.2015 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, відповідно до п.11 ч.1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження», оскільки на даний час фінансування доплат «дітям війни» не проводиться боржник з поважних причин не в змозі виконати постанову суду, а у державного виконавця відсутні підстави для накладення штрафу.

Прокурор в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів наведених в позовній заяві. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

Постановою Івано-Франківського міського суду від 28.11.2011 року задоволено частково позов заступника прокурора м. Івано-Франківська в інтересах ОСОБА_1 та зобовязано Головне Управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області нарахувати ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» з 15.01.2011 року по 18.06.2011 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, визначеного ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленому Законом України «Про державний бюджет України» на відповідні роки та виплатити йому невиплачену суму підвищення до пенсії з урахуванням виплачених сум.

За поданою Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області апеляційною скаргою, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2013 року вищевказану постанову Івано-Франківського міського суду скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено та зобовязано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

На виконання даної постанови суду Івано-Франківським міським судом 05.08.2014 року видано виконавчий лист №0907/2-а-12116/2011, який передано для примусового виконання до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 21.10.2014 року відкрито виконавче провадження ВП №45125930 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа (а.с.7).

Згідно копії листа від 07.11.2014 року, головне управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області повідомляє, що ОСОБА_1 нараховано недоплачене підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком як дитині війни відповідно до ст. 6 ЗУ «Про соціальний захист дітей війни» за період з 15.01.2011 року по 22.07.2011 року включно із врахуванням ст.28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум (а.с.8).

Частиною 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для закінчення виконавчого провадження.

Так, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (частина 3 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження»).

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 03 листопада 2015 року ВП № 45125930 про закінчення виконавчого провадження (надалі також «оскаржувана постанова») закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 0907/2-а-12116/2011, виданого 05 серпня 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області (а.с.6).

Дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 щодо закінчення виконавчого провадження позивач вважає неправомірними, а постанову про закінчення виконавчого провадження такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 6 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 18 цього Кодексу,розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

Відтак, предметом судового розгляду за даним адміністративним позовом є позовні вимоги, зокрема, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, як рішення субєкта владних повноважень у правовідносинах з приводу виконання судового рішення.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для субєкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Як встановлено судом зі змісту постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 03.11.2015 року ВП № 45125930 про закінчення виконавчого провадження, правовою підставою закінчення виконавчого провадження державним виконавцем зазначено: пункт 11 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», частину 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», статтю 89 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з пунктом 11 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону.

Частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Системний аналіз змісту вищевказаної правової норми свідчить про те, що чинне законодавство України передбачає імперативний порядок дій державного виконавця при зясуванні обставини неможливості виконання рішення без участі боржника, а саме: державний виконавець: 1) накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та 2) вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого 3) виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

При цьому, суд звертає увагу на те, що використання законодавцем в частині 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» словосполучення «державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом» свідчить про наявність у державного виконавця обовязку вчинити зазначені дії, в не права на їх вчинення.

Бланкетний характер змісту норми частини 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить лише про те, що дії з накладення штрафу на боржника вчинюються державним виконавцем в порядку, який визначено статтею 89 Закону України «Про виконавче провадження».

В матеріалах справи, відсутні докази того, що винесенню оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження передували дії державного виконавця щодо накладення штрафу на боржника відповідно до статті 89 цього Закону та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, як того вимагає частина 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, судом встановлено, що при винесенні оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем було порушено імперативний порядок, який визначено частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, суд звертає увагу на те, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення субєкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості, закріплений в пункті 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від субєкта владних повноважень враховувати як обставини, на обовязковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Субєкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення субєкта владних повноважень повинно бути мотивованим.

Так, суд звертає увагу на те, що, перевіряючи факт наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, субєкт владних повноважень Відповідач, повинен системно застосовувати положення законодавства та конкретних обставин кожної справи.

Як випливає зі змісту листа головного управління пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (який став підставою для винесення оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження), боржник повідомив державного виконавця про відсутність можливості провести виплату ОСОБА_1, оскільки управлінню виділяються кошти на поточні видатки, а бюджетні призначення на забезпечення виконання судових рішень за програмами соціального захисту у державному бюджеті не передбачені, відповідно, видатки на зазначені цілі не затверджувались у кошторисах управління.

При цьому, суд звертає увагу на те, що жодних доказів, які б свідчили про те, що боржником вчинено всі можливі дії для виконання постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2011 року у справі № 0907/2-а-12116/2011, та, зокрема, її резолютивної частини боржником у листі державному виконавцю не наведено та не долучено таких документів до даного листа.

В той же час, державним виконавцем вказаному факту не було надано належної правової оцінки.

Так, жодних документів, які б підтверджували факт звернення боржника до вищестоящих розпорядників бюджетних коштів з приводу включення до бюджету відповідних асигнувань, звернення за відповідними розясненнями до уповноважених органів тощо боржником державному виконавцю надано не було.

Відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

При цьому, відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України постанова адміністративного суду повинна бути виконана у спосіб, який визначено в її резолютивній частині.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_2 від 13 листопада 2015 року прийнято з порушенням принципу обґрунтованості рішення субєкта владних повноважень.

Суд також звертає увагу на те, що при перевірці рішення субєкта владних повноважень на відповідність його вимогам чинного законодавства України, суд застосовує вимоги, які випливають із принципу пропорційності, тобто дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Метою дотримання зазначеного принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення субєкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що:

1) здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, яких заплановано досягти;

2) якщо рішення може обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей;

3) несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення субєкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення;

4) для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш «шкідливі» засоби.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

При прийнятті оскаржуваної постанови відповідачем було порушено принцип пропорційності, оскільки порушено баланс між публічним інтересом та індивідуальним інтересом позивача, оскільки фактично оскаржуваною постановою про закінчення виконавчого провадження відповідач відмовив позивачу у виконанні судового рішення, яке набрало законної сили, що є неприпустимим.

Так, відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Обовязковість судових рішень гарантується згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право, гарантоване статтею 6 Конвенції було б ілюзорним, якщо б внутрішній правопорядок держави допускав можливість невиконання остаточного і обовязкового рішення суду стосовно однієї із сторін. Виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невідємною частиною «справедливого судового розгляду» у контексті статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі Кайсин проти України). Відповідно до цього принципу постанова або ухвала суду, що набрали законної сили, є обовязковими для всіх субєктів правовідносин, яких у той чи інший спосіб стосується судове рішення:

1) насамперед для осіб, які беруть участь у справі (сторони, треті особи, їх представники, відповідно до статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України) та для їхніх правонаступників;

2) для органів, підприємств, установ та організацій, їхніх посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб.

Так, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Півень проти України», констатуючи порушення статті 6 Конвенції, невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Невиконання рішення державного суду не може бути виправдане і відсутністю бюджетних видатків. У справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів, щоб виправдати невиконання судового рішення про виплату боргу.

У справі «Кечко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань. Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Крім того, як свідчить практика Європейського Суду з прав людини, державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, у тому числі той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність коштів не може бути визнана як виключна обставина, та є порушенням пункту 1 статті 6, статті 13 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про що також зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання дій неправомірними та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження підлягають до задоволення.

Щодо вимоги про зобовязання відновити виконавче провадження, то суд вважає таку вимогу передчасною, оскільки скасування постанови про закінчення виконавчого провадження передбачає відновлення виконавчого провадження і тільки у випадку якщо державний виконавець не відновить виконавче провадження, то позивач зможе звернутись до суду за захистом своїх прав.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 88 КАС України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк. Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Суд відстрочив позивачу сплату судових витрат до ухвалення рішення.

Відповідно до ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачу відстрочену сплату судових витрат, то вони підлягають стягненню відповідача на користь Держави.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 88, 94, 99, 100, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 181 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов першого заступника прокурора Івано-Франківської області до відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання дій неправомірними, скасування постанови та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2 при прийняті 03.11.2015 року постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №45125930 про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 15.01.2011 року по 22.07.2011 року з врахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції ОСОБА_2 від 03.11.2015 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 45125930 по примусовому виконанню виконавчого листа Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 серпня 2014 року з виконання постанови по справі № 0907/2-а-12116/2011 року про зобовязання Головного управління Пенсійного фонду в Івано-Франківській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 15.01.2011 року по 22.07.2011 року з врахуванням ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум.

В задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з відділу примусового виконання рішень управління виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області в спеціальний фонд Державного бюджету України з зарахуванням на рахунок 0002, отримувач коштів УДКСУ у м. Івано-Франківську Івано-Франківської обл., код за , банк отримувача ГУДКС України в Івано-Франківській області, код банку отримувача (МФО) 836014, код класифікації доходів бюджету 22030001, код ЄДРПОУ суду 02891693 - 2436 грн. судового збору.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, але якщо апеляційна скарга не була подана в строк, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається через Івано-Франківський міський суд протягом 10 днів з дня її проголошення, а у разі прийняття постанови в письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 21 грудня 2015 року.

Суддя Бабій О.М.