Справа № 815/3299/15
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/3299/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 27 квітня 2015 року №365-15, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірним та скасування рішення від 27 квітня 2015 року №365-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що він є громадянином Сирії, де з 2011 року триває внутрішній збройний конфлікт. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії. Жертвами військового конфлікту в Сирії, як правило, стає цивільне населення країни, а позивач не бажає приймати участь у бойових діях проти власного народу. На підтвердження вказаних обставин позивач посилався на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку від 22.10.2013 року, резолюції Генеральної Асамблеї ООН № 67/262 від 15.05.2013 року, № 68/182 від 18.12.2013 року, № 67/183 від 20.12.2012 року, № 66/253/В від 03.08.2012 року.

Однак, у 2015 позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З огляду на зазначене, позивач, посилаючись на те, що його заява про надання захисту в Україні відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та на протиправність рішення ДМС України від 27 квітня 2015 року №365-15, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року адміністративний позов було задоволено частково.

Визнано протиправним та скасоване рішення Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року №365-15.

Зобов'язано Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав її задоволення.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

13 грудня 2007 року позивач вибув з Сирії до України, авіарейсом м. Дамаск (Сирія) - м. Київ (Україна). Державний кордон України позивач перетинав легально 14 грудня 2007 року на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника.

20 листопада 2013 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця.

В обґрунтування свого звернення позивач зазначив, що в Сирії він був членом політичної партії, яка виступала проти режиму діючої влади та була заборонена та території держави, тому через переслідування з боку правоохоронних структур та служби безпеки виїхав на територію України. На теперішній час позивач не може повернутися до Сирії через небезпечну ситуацію в країні, де триває громадянська війна. Близьких родичів в Сирії у позивача не залишилось, матір знаходиться на території Лівану, сестри та брат у Німеччині.

За наслідками розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні та проведених співбесід, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок від 17.03.2015 року, справа №201OD0331 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що позивач виїхав до України легально та з особистих причин. Внутрішній конфлікт в країні походження не розглядається в якості основної причини звернення за захистом, оскільки виїзд іноземця до України в 2007 році не пов'язаний з наявним на теперішній час конфліктом на території Сирії; інформація про ускладнення ситуації в районі Аль-Ярмук м. Дамаск (адреса останнього постійного проживання позивача на Батьківщині) підтверджується, в той же час, більшість центральних районів м. Дамаск залишаються безпечними для життя. Таким чином, згідно висновку відповідача, аналізом особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Сирії з позиції надання міжнародного захисту в Україні, позивач не зазнавав та не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності.

Рішенням Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року №365-15 підтримано вищезазначений висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області. Відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1-13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

04 червня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 301 від 22 травня 2015 року, з огляду на що звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що висновок відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом, є помилковим.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, з особової справи ОСОБА_1, вбачається, що в основу спірного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту покладено висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 17.03.2015 року, справа №201OD0331 щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного висновку вбачається, що посадові особи міграційної служби дійшли висновку про те, що зазначені заявником у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в Сирії, як конвенційний біженець, оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни свого громадянського походження заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками. Інформація щодо політичної діяльності позивача на Батьківщині не знайшла свого підтвердження та скоріш за все була вигадана задля обґрунтування причин звернення за захистом, отже особа не причетна до подій, через які б мала обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, нелюдського поводження чи дискримінації. Ситуація військового конфлікту в Сирії та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак за аналізом наданих матеріалів, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника, співробітники міграційної служби дійшли висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Загострення ситуації в Сирії не розглядалось міграційною службою в якості підстави для отримання міжнародного захисту, оскільки заявник виїхав до України задовго до початку виникнення збройного конфлікту в Сирії, в якості причин звернення надав неправдоподібні відомості, які не зміг обґрунтувати під час повторного звернення за захистом. Заявник не надав жодних пояснень щодо неможливості повернення до безпечних регіонів країни або виїзду до матері в Ліван, який приймає сирійських біженців за безпечним шляхом між столицями Сирії (м. Дамаск) та Лівану (м. Бейрут).

У відповідності до абз. 4 ч. 1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» посадовими особами Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок від 17.03.2015 року про доцільність відмови ОСОБА_1 в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Проте висновок Державної міграційної служби України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту колегія суддів вважає помилковим з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

На підставі п. 12 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

У відповідності до ст. 6 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

За правилами ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю виїзду на Батьківщину через громадянську війну, а також побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач Державний кордон України перетинав легально (14 грудня 2007 року вилетів авіарейсом м. Дамаск (Сирія) - м. Київ (Україна) на підставі національного паспорту НОМЕР_1 та одноразової візи типу НОМЕР_2. З 2007 року до країни громадянського походження не повертався.

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

На теперішній момент в країні громадянського походження позивача та зокрема у його рідному місті склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Таким чином ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Водночас, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Отже, висновок відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом, є помилковим, оскільки його виїзд до України в 2007 році не був пов'язаний з конфліктом у Сирії та інформація про ускладнення ситуації в районі Аль-Ярмук м. Дамаск (адреса останнього постійного проживання позивача на Батьківщині) підтверджується, проте більшість центральних районів м. Дамаск залишаються безпечними для життя.

Згідно пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Таким чином відповідачем не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, які здійснюються сирійською владою та формуваннями "шаббиха", відтак беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року і протоколу 1976 року, що стосуються статусу біженця (п.43) побоювання стати жертвою переслідувань не повинні обов'язкового ґрунтуватися на особистому досвіді заявника. Те, що, наприклад, сталося з його друзями, родичами та іншими членами тієї ж расової або соціальної групи, може бути свідченням того, що його побоювання стати рано чи пізно жертвою переслідувань цілком обґрунтовані.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в ході співбесід із співробітниками міграційної служби зазначив, що він є військовозобов'язаним та протягом 2, 5 років проходив службу в армії (1996-1998 рр. в м. Латакія), з огляду на що має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до Сирії та бути мобілізованим до лав армії. При цьому, позивач пояснив, що не бажає приймати участь у бойових діях під час громадянської війни та виступати проти власного народу. Однак під час прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем зазначеним обставинам оцінка не надавалась.

Таке формальне ставлення відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту.

Порушення хоча б одного з цих критеріїв дає підстави для задоволення позову.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає поновленню шляхом скасування рішення Державної міграційної служби України від 27 квітня 2015 року №365-15 та зобов'язання визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, що узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України у постанові Пленуму від 25 червня 2009 року № 1.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач не надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян