Справа № 800/135/15
Суддя: Терлецький О.О.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Терлецького О.О.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Коротких О.А., Кривенди О.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Самсіна І.Л., -
при секретарі судового засідання Ключник А.Ю.,

за участю:

позивачів - ОСОБА_10, ОСОБА_11,

представників: відповідача - Гуцала Д.С.

третіх осіб - Краснощока А.І., Лаптєва А.М., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_10 та ОСОБА_11 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, треті особи: Верховна Рада України (далі - ВРУ), Центральна виборча комісія (далі - ЦВК), про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_10 та ОСОБА_11 звернулися до Вищого адміністративного суду України, як до суду першої інстанції з позовом до Президента України Порошенка П.О., в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просили визнати протиправною бездіяльність Президента України Порошенка П.О., що полягає у невиконанні тривалий час та в розумний строк своїх повноважень відповідно до статті 106 Конституції України щодо внесення подання до ВРУ про звільнення членів ЦВК, термін перебування на посадах яких закінчився 1 червня 2014 року (всього 12 членів), і відповідного подання про призначення нових членів замість тих, які підлягають звільненню внаслідок закінчення повноважень, у період з 27 листопада 2014 року і до цього часу; зобов'язати Президента України Порошенка П.О. внести до ВРУ подання про звільнення членів ЦВК, термін перебування на посадах яких закінчився 1 червня 2014 року, і відповідне подання про призначення нових членів замість тих, які підлягають звільненню внаслідок закінчення повноважень.

На обґрунтування позовних вимог зазначили, що відповідно до частини восьмої статті 6 Закону України від 30 червня 2004 року № 1932-IV «Про Центральну виборчу комісію» строк повноважень члена ЦВК - 7 років. Так, 1 червня 2014 року у 12 з 15 членів ЦВК строк повноважень закінчився.

Разом з тим Президент України на порушення вимог статей 85, 106 Конституції України в розумний строк не звернувся до ВРУ з поданням про звільнення з посад членів ЦВК та не виконав свої обов'язки.

Повноваження Президента України щодо виниклих правовідносин визначаються статтею 106 Конституції України.

Позивач ОСОБА_10 послався на те, що вищезгаданою бездіяльністю Президента України порушені його, ОСОБА_10, а також інших громадян України права, публічний інтерес. Позивачка ОСОБА_11 послалась на порушення своїх виборчих прав та публічного інтересу щодо належного забезпечення виборчого процесу.

Підсумовуючи зміст заявлених вимог, Вищий адміністративний суд України, виходив із того, що позов подається для захисту позивачами як громадянами України спільного публічно-правового інтересу щодо додержання відповідачем конституційного правопорядку, наявність і дотримання якого гарантує права всіх громадян України та українського народу, з метою відновлення принципу верховенства права, забезпечення дотримання всіма посадовими особами органів влади норм Конституції України.

Вищий адміністративний суд України постановою від 13 липня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відмовив.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 та ОСОБА_11, суд виходив із того, що: правовідносини щодо звільнення та призначення членів ЦВК виникають між ВРУ, Президентом України та членами ЦВК. Позивачі не входять до кола осіб, на яких поширюються вказані правовідносини; позивачі не навели доказів порушень своїх виборчих чи інших прав, свобод чи інтересів.

У заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 просять скасувати постанову Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши доводи, наведені ОСОБА_10 та ОСОБА_16 у заяві та безпосередньо в судовому засіданні, заслухавши пояснення представників відповідача та третіх осіб, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 (справа щодо оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту. Конституційний Суд України у своїх рішеннях послідовно підкреслював значущість положень статті 55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

Аналіз вищезгаданих норм права дає підстави вважати, що судовому захисту підлягають порушені права, свободи та інтереси, належні безпосередньо заявникам. При розгляді справи Вищим адміністративним судом України як судом першої інстанції таких порушень не встановлено, як не встановлено їх і при перегляді справи колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України на підставі пункту 4 частини першої статті 237 КАС.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування оскаржуваного судового рішення немає, оскільки постанова Вищого адміністративного суду України від 13 липня 2015 року відповідає вимогам чинних норм процесуального та матеріального права.

Керуючись частиною шостою статті 171-1, статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

У задоволенні заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий О.О. Терлецький

Судді: О.Ф. Волков О.А. Коротких В.Л. Маринченко О.Б. Прокопенко М.І. Гриців О.В. Кривенда П.В. Панталієнко І.Л. Самсін