Справа № 170/383/15-а 2-а/170/21/15
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року Справа № 876/7756/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Бадівської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України в Шацькому районі Волинської області та ОСОБА_1 на постанову Шацького районного суду Волинської області від 26 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Шацькому районі Волинської області про зобов'язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

В червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шацькому районі Волинської області (далі - УПФ) в якому, просив зобов'язати відповідача не стягувати з нього податок 15 відсотків, як працюючого пенсіонера та зробити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з квітня 2015 року, за місяці, які було незаконно нараховано цей податок.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що він не здійснював адвокатської діяльності, оскільки призупинив таку, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру адвокатів, однак відповідач незважаючи на це виплачував належне йому довічне грошове утримання у меншому розмірі та з відрахуванням податку в розмірі 15 відсотків.

Постановою Шацького районного суду Волинської області від 26 червня 2015 року у справі №170/383/15-а заявлений позов задоволено частково. Зобов'язано УПФ не стягувати з позивача податок 15 відсотків як з працюючого пенсіонера та провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 01.04.2015 за місяці, які було нараховано цей податок.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржило УПФ, яке покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликається на те, що призупинення адвокатської діяльності позивачем не змінює його статусу самозайнятої особи, а відтак такий вважається працюючим.

ОСОБА_1 також не погодився із судовим рішенням в частині відмови у задоволенні його позову, та покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що суддя отримує неоподатковуване щомісячне довічне грошове утримання, а при прийнятті нових законів не допускається звуження змісту існуючих прав.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу УПФ належить задовольнити.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не був працюючим пенсіонером, оскільки призупинив адвокатську діяльність, а відтак стягнення з нього податку є протиправним.

Проте, висновки суду першої інстанції лише частково відповідають фактичним обставинам справи з таких міркувань.

Судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач з 21.03.1994 по 28.07.2004 працював на посаді судді Шацького районного суду Волинської області, у зв'язку із чим 12.03.2013 йому призначено щомісячне довічне грошове утримання судді, розмір якого перераховано 24.02.2015 у відповідності до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 03 листопада 2014 року у справі №876/11400/13.

Відповідачем з щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 утримується податок на доходи фізичних осіб у розмірі 15 відсотків та військовий збір у розмірі 1,5 відсотка. Більше того, згідно ч.5 ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №2453-VI), тимчасово з 01.04.2015 по 31.12.2015, в період роботи, щомісячне довічне грошове утримання позивача, розмір якого перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Не погодившись із такими діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду із цим адміністративним позовом.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 7 БК України передбачено, що бюджетна система України ґрунтується на принципі збалансованості, відповідно до якого повноваження на здійснення витрат бюджету повинні відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIІI, відбулися зміни в ПК України, які стосуються оподаткування пенсійних виплат та щомісячного грошового утримання.

Введення податку на доходи фізичних осіб з базою оподаткування, до якої віднесено суми пенсій (включаючи суму індексації, доплат, підвищень та ін.) або щомісячного грошового утримання, розмір яких перевищує 3654грн на місяць - у частині такого перевищення, запроваджено з метою дотримання вимог ст.7 БК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що оподаткуванню підлягає виключно сума перевищення, а не сума пенсії або щомісячного грошового утримання, як зазначає позивач, посилаючись на порушення відповідачем ч.2 ст.138 Закону №2453-VI (в редакції від 07.07.2010).

Відповідно до ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Разом з тим, відповідно до ст.67 Основного Закону кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно пп.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються, зокрема суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (у розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплат.

Ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, зокрема, нарахованих (виплачених, наданих) у вигляді щомісячного грошового утримання, якщо база оподаткування для місячного оподатковуваного доходу перевищує три розміри мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року (далі у цьому пункті - мінімальна заробітна плата).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» від 28.12.2014 №80-VIII встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218грн, а тому згідно з ПК України та Закону №71-VIІI, базою оподаткування у 2015 році є суми перевищення пенсій або щомісячного довічного грошового утримання у частині, що перевищує 3654,00грн на місяць.

Крім того, відповідно до п.16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» ПК України об'єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, зокрема загальний місячний оподатковуваний дохід, визначений пп.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПК України, тобто суми пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, якщо їх розмір перевищує три розміри мінімальної заробітної плати (в розрахунку на місяць), встановленої на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення.

Тобто, з 01.01.2015 встановлено військовий збір, платниками якого є особи, визначені п.162.1 ст.162 ПК України, тобто фізичні особи - резиденти, які отримують доходи з джерела походження в Україні, і іноземні доходи.

Обов'язки нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету відповідно до пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України покладено на податкового агента, який нараховує (виплачує) оподатковуваний дохід на користь платника податку та зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу, що підлягає зарахуванню до бюджету згідно з нормами Бюджетного кодексу України.

Відповідно до пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, ст.168 та п.16-1 розділу 10 «Перехідних положень» ПК України, органи Пенсійного фонду України набули статусу податкового агента.

Як орган державної влади, відповідно до вимог ст.19 Конституції України, УПФ зобов'язане діяти на підставі, в межах та в спосіб, передбачений законами України.

У разі наявності колізій між нормами законів, що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той із них, який прийнято пізніше.

Відповідно до положень ст.141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній станом на 01.04.2015), тимчасово у період з 01.04.2015 по 31.12.2015 у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на інших посадах/роботах щомісячне довічне грошове утримання, розмір якого перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність..

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне наголосити, що норми ПК України не суперечать Закону №2453-VI, не звужують прав і свобод позивача, оскільки, як зазначено вище, оподаткуванню підлягає виключно сума перевищення, а не сума пенсії чи довічного грошового утримання.

Вказані норми були і є чинними, у встановленому порядку не скасовані та неконституційними не визнавались, а тому підлягають виконанню відповідачем, як органом державної влади, а також застосуванню до правовідносин, які склалися з позивачем.

Рішенням Конституційного суду України від 03 жовтня 1997 року у справі №18/183-97 визначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

Відтак, враховуючи, що відбулися зміни у пенсійному законодавстві та ст.141 Закону №2453-VI викладена в новій редакції, то УПФ правомірно проводить виплату пенсії позивачу, як самозайнятій особі в розмірі 85 відсотків призначеної пенсії, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Оскільки позивач належним чином зареєструвався у податкових органах як особа, що здійснює незалежну професійну адвокатську діяльність, та звітує щодо отриманих доходів, то на нього розповсюджуються і положення ПК України, якими регулюється оподаткування діяльності фізичної особи-підприємця, що здійснює адвокатську діяльність, тобто самозайнятої особи.

Відповідно до норм пп.14.1.226 п.14.1 ст.14 ПК України самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб;

Оподаткування адвокатів здійснюється на підставі вимог ст.178 ПК України.

Згідно з вимогами п.178.1 ст.178 ПК України особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов'язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із ст.65 цього Кодексу. Після отримання свідоцтва на право на заняття адвокатською діяльністю - адвокат в строк до 10 діб повинен стати на облік за своїм місцем знаходження в якості платника податків і зборів в органи доходів і зборів України.

«Порядком обліку податків і зборів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 №1588 (зареєстрованого Міністерством юстиції України від 29.12.2011 за №1562/20300), передбачене отримання зареєстрованою особою довідки про взяття на облік в якості платника податків і зборів за формою №4-ОПП, яка є додатком №2 до визначеного порядку.

Згідно з вимогами п.178.2 ст.178 ПК України, доходи громадян (адвокатів), отримані протягом календарного року від провадження незалежної професійної діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в п.167.1 ст.167 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п.178.4. ст.178 ПК України фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, подають податкову декларацію за результатами звітного року відповідно до цього розділу у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб. Така податкова декларація про майновий стан і доходи подається до органів Міністерства доходів і зборів за місцем реєстрація платника за результатами звітного року відповідно до розділу IV ПК України у строки, передбачені для платників податку на доходи фізичних осіб, тобто до 1 травня року, що настає за звітним

Форма податкової декларації, яку повинен подавати адвокат, затверджена наказом Міністерства фінансів України від 07.11.2011 №1395 (в редакції наказу від 03.02.2012 №84 та від 06.07.2012 №806).

Остаточний розрахунок податку на доходи фізичних осіб за звітний податковий рік здійснюється платником податку самостійно згідно з даними, зазначеними в податковій декларації. При цьому до 1 серпня року, що настає за звітним, самозайнята особа зобов'язана самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену в поданій податковій декларації (п.179.7 ст.179 ПК України).

Таким чином, податкове законодавство України прирівнює фізичну особу-підприємця, та особу, що здійснює незалежну професійну діяльність, у тому числі й адвокатську діяльність, щодо їх реєстрації, звітування (в тому числі й за формою 4-ОПП) та оподаткування.

Хоча у чинному пенсійному та податковому законодавстві немає чіткого визначення поняття «працююча особа», згідно зі ст.11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), є застрахованими особами.

Також, відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) є особи, які провадять незалежну професійну діяльність, в тому числі адвокатську, та отримують дохід від цієї діяльності. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про зайнятість населення», зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом.

Державна реєстрація фізичних осіб-підприємців - це засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Згідно із ч.3 ст.46 цього ж Закону, фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Відповідно до ст.65 ПК України фізичні особи, умовою ведення незалежної професійної діяльності яких згідно із законом є державна реєстрація такої діяльності у відповідному уповноваженому органі та отримання свідоцтва про реєстрацію чи іншого документа (дозволу, сертифіката тощо), що підтверджує право фізичної особи на ведення незалежної професійної діяльності, протягом 10 календарних днів після такої реєстрації зобов'язані стати на облік в органи державної податкової служби за місцем свого постійного проживання.

Облік самозайнятих осіб здійснюється шляхом внесення до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків (далі - Державний реєстр) записів про державну реєстрацію або припинення підприємницької діяльності, незалежної професійної діяльності, перереєстрацію, постановку на облік, зняття з обліку, внесення змін стосовно самозайнятої особи, а також вчинення інших дій, які передбачені Порядком обліку платників податків, зборів.

Отже, самозайняті особи, зокрема, фізичні особи-підприємці та особи, що здійснюють незалежну професійну діяльність, вважаються працюючими до дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності чи незалежної професійної діяльності.

Таким чином, у разі якщо фізична особа, яка провадить незалежну професійну (у тому числі й адвокатську) діяльність не припинила свою діяльність відповідно до норм законодавства, ця особа вважається такою, яка працює.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 зареєстрований особою, що здійснює незалежну професійну адвокатську діяльність (а.с.4, 31) правомірними слід вважати дії відповідача щодо нарахування йому довічного грошового утримання з 01.04.2015 в розмірі 85% передбаченому для працюючих осіб згідно ст.141 Закону №2453-VI.

Той факт, що в Єдиному реєстрі адвокатів України зазначено про зупинення права на зайняття адвокатської діяльності ОСОБА_1 з 13.03.2015, не є достатнім доводом для висновку про те, що він не проводить професійну діяльність та не вважається самозайнятою особою.

Для встановлення даного розміру довічного грошового утримання визначальним є не наявність права на здійснення адвокатської діяльності, а відповідна державна реєстрація самозайнятої особи.

Щодо посилань позивача на те, що відповідач, застосувавши положення ст.141 Закону №2453-VI (в редакції, чинній станом на 01.04.2015), звужує права позивача щодо отримання довічного грошового утримання у належному розмірі, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

В рішенні від 03 червня 2014 року (Заява №43331/12, справа «Валентина Ніканорівна Великода проти України») Суд зауважив на змінюваності законодавства про соціальне забезпечення, а також наголосив на тому, що положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення… та не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі.

Суд також зазначив, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансовими труднощами, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, які є предметом спору, та економічною політикою. Суд не вважає, що таке зменшення є непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

За таких обставин, застосування відповідачем чинних норм законодавства не може вважатися звуженням прав позивача та не є підставою для задоволення його позовних вимог.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу УПФ задовольнити, а оскаржувану постанову в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові в цій частині.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шацькому районі Волинської області задовольнити.

Постанову Шацького районного суду Волинської області від 26 червня 2015 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову в цій частині відмовити.

В решті постанову Шацького районного суду Волинської області від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 14 грудня 2015 року.