Справа № 802/3886/15-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 грудня 2015 р. Справа № 802/3886/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Руслани Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Могиль Тетяни Олександрівни

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області

про: визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_3 з адміністративним позовом до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 (далі - позивач), звернулась із заявою до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (далі - відповідач) про внесення змін до актового запису №2820 від 30.09.2014 року про реєстрацію шлюбу з громадянином ОСОБА_4 в частині внесення змін до прізвища дружини після державної реєстрації шлюбу. В даній заяві позивач просила змінити встановлене актовим записом за нею прізвище Назарова, набуте після реєстрації шлюбу, на своє дошлюбне прізвище Сеідова. Проте відповідач відмовив, посилаючись на відсутність прямої норми закону, яка б дозволяла внести зміни у відповідний актовий запис про шлюб. Позивач вважає таке рішення суб'єкта владних повноважень протиправним, а відтак, була змушена звертатися до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що в частині зобов'язання відділу державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області позов визнає. Додатково наголосила, що заперечує проти вимог в частині визнання протиправною відмову, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для внесення змін до актового запису щодо зміни прізвища дружини після державної реєстрації шлюбу для не громадянина України немає.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про укладення шлюбу, 30 вересня 2014 року громадянин України ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження: Азербайджан, місто ОСОБА_2) та громадянка ОСОБА_5 Азербайджан (ІНФОРМАЦІЯ_2, місце народження: Азербайджан, місто ОСОБА_2) уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 30.09.2014 р. складено відповідний актовий запис №2820. Після укладення шлюбу присвоєні прізвища: чоловікові Назаров, дружині ОСОБА_4. Місцем реєстрації є відділ державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області (а.с. 9).

16 жовтня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до відповідача із заявою, про внесення змін до актового запису про шлюб №2820 від 30.09.2014 року про реєстрацію шлюбу з громадянином ОСОБА_4 в частині внесення змін до прізвища дружини після державної реєстрації шлюбу, в якій просила змінити встановлене актовим записом за нею прізвище Назарова, набуте після реєстрації шлюбу, на своє дошлюбне прізвище Сеідова.

Відповідач, своїм повідомленням від 16.10.2015 року за №4777-06.01-68 відмовив в задоволенні заяви про внесення змін до актового запису, посилаючись на відсутність прямої норми закону, яка б дозволяла внести зміни у відповідний актовий запис про шлюб. Разом з тим, відповідач рекомендував позивачу звернутись до суду для вирішення порушеного в заяві питання.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" (далі - Закон) державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 цього Закону, правила проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання затверджуються Міністерством юстиції України.

Пунктом 2.13.2 Наказу Міністерства юстиції "Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання" від 12.01.2011 № 96/5 визначені підстави для внесення змін в актові записи цивільного стану, згідно яких, однією з підстав є постанова адміністративного суду.

З аналізу вищезазначених Правил пряма норма, яка б дозволяла внести зміни у відповідний актовий запис про шлюб за наведених обставин відсутня.

Суд зазначає, що при прийнятті рішення субєкт владних повноважень повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відтак, суд приходить до висновку про відмову в частині задоволення вимог щодо визнання відмови протиправною.

Водночас, статтею 269 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) закріплено, що особисті немайнові права належать кожній особі за народженням або за законом.

Згідно із ст. 271 ЦК України зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя.

Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду.

У справі "Гарнага проти України" (Заява №20390/07) від 16 травня 2013 року Європейський суд зазначає, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24), що свідчить про те, що питання зміни по батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається законодавством України. Слід зауважити, що українська система зміни імен видається доволі гнучкою та особа може змінити своє ім'я, дотримуючись спеціальної процедури, яка передбачає тільки мінімальні обмеження, які застосовуються у дуже конкретних випадках, здебільшого пов'язаних з кримінальним судочинством (див. пункт 22). У той самий час, як видається, будь-яких ширших міркувань для накладення обмежень на зміну імені особи - таких як точний облік населення або зв'язок носіїв певного імені з сім'єю - державними органами не висувається. За такої ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться (див. пункт 38), вони не виконали своє позитивне зобов'язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя.

Відповідно до частин 1-3 статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Таким чином, суд приходить до висновку, про те, що належним способом захисту прав та інтересів позивача у даному випадку є звернення до суду із вимогою про зобовязання вчинити дії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2007 №915 "Про затвердження Порядку розгляду заяв про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) фізичної особи" передбачено, що підставами для відмови у наданні дозволу на зміну імені є: здійснення стосовно заявника кримінального провадження або його перебування під адміністративним наглядом; наявність у заявника судимості, яку не погашено або не знято в установленому законом порядку; офіційне звернення правоохоронних органів іноземних держав про оголошення розшуку заявника; подання заявником неправдивих відомостей.

Відмова у наданні дозволу на зміну імені може бути в установленому порядку оскаржена у суді.

Судом встановлено, що відносно позивача відсутні обставини, які передбачає вище зазначена норма закону, а тому відсутні перешкоди для задоволення вимог позивача, щодо внесення змін до актового запису.

На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та необхідність їх задоволення в частині зобовязання відповідача внести зміни до актового запису.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 1, 2 ст. 71 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України якщо позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються відповідно до задоволеної частини вимог.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області внести зміни до актового запису цивільного стану №2820 про укладення шлюбу від 30.09.2014 року в частині зміни прізвища дружини після державної реєстрації шлюбу з "Назарова" на "Сеідова".

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (ДРФОПП НОМЕР_1) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 487,20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя./підпис/. ОСОБА_6

Копія вірна.

Суддя:

Секретар: