Справа № 694/1057/15-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 694/1057/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Кравченко Т.М. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

15 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Василенка Я.М., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Звенигородському районі Черкаської області на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Звенигородського районного суду Черкаської області з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області (далі - Відповідач, Управління) про визнання неправомірною відмови у призначенні пенсії за вислугу років та зобов'язання Управління призначити Позивачу пенсію за вислугу років.

Постановою Звенигородського районного суду Черкаської області від 28.09.2015 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріалами справи підтверджується наявність у Позивача права на призначення пенсії за вислугу років як педагогічному працівнику, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права. Наголошує на тому, що суд не врахував відсутність посади викладача у Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою КМ України від 04.11.1993 року №909. Крім того, зазначає про безпідставність стягнення з Управління витрат на правову допомогу, оскільки такої вимоги до суду першої інстанції заявлено не було.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, Позивач 16.01.2015 року звернувся до Управління із заявою (вх. №13) про призначення пенсії за вислугу років відповідно до ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

При цьому Звенигородським районним судом Черкаської області встановлено, що, як вбачається зі змісту копії трудової книжки (а.с. 6-7) Позивач: у період з 01.08.1985 року по 04.09.1986 року працювала на посаді викладача по класу бандура в Матусівьскій школі мистецтв Шполянського району Черкаської області; у період з 09.07.1986 року по 01.10.2001 року, з 01.04.2002 року по 01.06.2003 року, з 02.01.2007 року по 12.01.2015 року - на посаді викладача класу бандури Катеринопільської дитячої музичної школи Черкаської області.

Листом від 09.02.2015 року №486/04 (а.с. 8) Відповідачем повідомлено Позивача про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років, оскільки установи, в яких працювала ОСОБА_2, не відноситься до закладів освіти, у зв'язку з чим Управлінням прийнято оформлене протоколом від 21.01.2015 року №51 (а.с. 49) рішення про відмову у призначенні пенсії на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення». До такого висновку Управління прийшло на підставі того, що згідно записів у трудовій книжці та довідок №4 від 19.01.2015 року, №9 від 19.01.2015 року всі установи, в яких працював Позивач, не належать до закладів освіти.

Крім того, листом Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 30.01.2015 року №33 (а.с. 26) повідомлено Управління про те, що рішення щодо відмови у призначенні пенсії Позивачу є обґрунтованим.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 21 Закону України «Про позашкільну освіту», а також ряду положень підзаконних нормативних актів, суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність відмови Відповідача у призначенні Позивачу пенсії за вислугу, оскільки право на призначення відповідної пенсії ОСОБА_2 підтверджується належними документами.

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон) право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення незалежно від віку за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 - не менше 25 років.

Положення абз. 3 ч. 4 ст. 21 Закону України «Про позашкільну освіту» закріплюють, що педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів мають право на пенсію за вислугою років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

При цьому згідно ст. 28 Закону України «Про освіту» система освіти складається із навчальних закладів, наукових, науково-методичних і методичних установ, науково-виробничих підприємств, державних і місцевих органів управління освітою та самоврядування в галузі освіти.

Приписи ст. 29 Закону України «Про освіту» визначають, що структура освіти включає, зокрема, позашкільну освіту.

Згідно п. 6 затвердженого постановою КМ України від 06.05.2001 року №4336 Переліку типів позашкільних навчальних закладів початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші) належать до позашкільних.

Суд першої інстанції вірно наголосив на тому, що належність Катеринопільської ДМШ до системи позашкільної освіти підтверджується, зокрема, довідкою від 24.09.2010 року №103 (а.с. 4). Посилання Апелянта на видану Катеринопільською ДМШ довідку від 19.01.2015 року №4 (а.с. 25) та відділом культури і туризму Шполянської районної державної адміністрації Черкаської області довідку від 19.01.2015 року №9 (а.с. 25) як на підставу для висновку про те, що дана школа не належить до закладів позашкільної освіти колегія суддів оцінює критично, оскільки такої інформації вказані документи не містять.

У Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою КМ України від 04.11.1993 року №909, зазначено такі посади в позашкільних навчальних закладах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи. Посада викладача в позашкільних закладах освіти цим Переліком не передбачена.

Проте, за клопотанням Міністерства соціального захисту населення України від 01.02.1995 року №01-3/133-02-2 Кабінет Міністрів України погодився поширити на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання порядок призначення пенсій за вислугу років, передбачений постановою КМ України №909 від 04.11.1993 року, без внесення змін до неї.

Наведене, на думку колегії суддів, свідчить, що поширення Кабінетом Міністрів України на викладачів позашкільних навчальних закладів порядку призначення пенсій за вислугу років навіть без реєстрації таких змін у встановленому законом порядку повністю відповідає закріпленій, зокрема, у статті 3 Конституції України меті діяльності держави.

Враховуючи, що згідно ст. 55 Закону перелік посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, суд першої інстанцій дійшли вірного висновку про те, що відсутність посади викладача дитячої музичної школи у постанові КМ України від 04.11.1993 року №909, за наявності даної посади в дорученні Кабінету Міністрів України від 06.01.1996 року № 397/21, не може слугувати підставою для відмови у призначенні пенсії за вислугу років.

Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалах 24.09.2015 року у справі № К/800/40161/15, від 26.05.2015 року у справі № К/800/49818/13, від 04.08.2015 року у справі № К/9991/39443/12, від 04.06.2015 року у справі №К/800/6706/15.

Крім іншого, судом апеляційної інстанції враховується, що і Переліком закладів, організацій та посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженого постановою РМ СРСР від 17.12.1959 року №1397, і Переліком посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, затвердженого постановою КМ України від 14.06.2000 року №963, посада викладача музичної школи включена до переліку посад педагогічних працівників.

З урахуванням наведеного судова колегія повністю погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у Відповідача правових підставі для прийняття рішення про відмову у призначенні Позивачу пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону.

Що стосується посилання Апелянта на безпідставність стягнення з Відповідача витрат Позивача на правову допомогу, оскільки зазначеної вимоги не було вказано у позові, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності.

Тобто, серед переліку вимог адміністративного позову процесуальний закон не передбачає можливість окремого заявлення вимоги про стягнення судових витрат.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тобто, за наслідками розгляду справи суд уповноважений вирішувати питання про розподіл судових витрат. При цьому подання окремої заяви щодо стягнення судових витрат процесуальним законом не вимагається.

Згідно ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи.

Приписи ст. 90 КАС України визначають, що витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно квитанції №15 від 14.02.2015 року (а.с. 17) витрати Позивача на правову допомогу склали 500,00 грн.. У зв'язку з чим судова колегія вважає обґрунтованим стягнення судом першої інстанції з Відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 40% мінімальної заробітної плати в сумі 487,20 грн., а також сплаченого судового збору в сумі 73,08 грн.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Крім іншого, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 року частково задоволено клопотання Управління та відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 28.09.2015 року у розмірі 80,39 грн. до ухвалення судом апеляційної інстанції рішення у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Приписи ч. 2 ст. 88 КАС України визначають, що витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність стягнення з Відповідача суми відстроченого до ухвалення рішення судового збору у розмірі 80,39 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 94, 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області - залишити без задоволення, а постанову Звенигородського районного суду Черкаської області від 28 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області про визнання неправомірною відмови та зобов'язання вчинити дії - без змін.

Стягнути з Управління Пенсійного фонду України в Звенигородському районі Черкаської області () суму відстроченого до ухвалення рішення у справі судового збору у розмірі 80 (вісімдесят) гривень 39 копійок.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді Я.М. Василенко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Василенко Я.М.

Шурко О.І.