Справа № 814/3850/13-а
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року м. Київ К/800/50999/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Олексієнка М.М. (доповідач), Рецебуринського Ю.Й., Штульман І.В.,

здійснивши в касаційному порядку попередній розгляд справи за адміністративним позовом Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Миколаїв (далі - Фонд) до Територіальної державної інспекції з питань праці у Миколаївській області (далі - Інспекція) про скасування припису за касаційною скаргою представника відповідача на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року представник Фонду звернувся до суду з позовом, у якому просив скасувати припис Інспекції від 08.08.2013 року №14-01-004/0464-0293 про усунення виявлених порушень законодавства.

Посилався на незаконність оскаржуваної вимоги, оскільки відповідачем допущено порушення не лише при здійсненні перевірки, а й невірно витлумачено законодавство про страхові виплати.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року в задоволенні позову відмовлено.

Одеський апеляційний адміністративний суд рішенням від 11 березня 2014 року постанову суду першої інстанції скасував і ухвалив нову про задоволення позову. Скасовано припис Інспекції від 8 серпня 2013 року №14-01-004/0464-0293.

У касаційній скарзі представник відповідача, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені апеляційним судом, просить рішення цього суду скасувати і залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вказує на неправомірність відмови у призначення страхових виплат ОСОБА_4, оскільки остання не працює та доглядає дітей потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні касаційної скарги з урахуванням наступного.

Як установлено судами попередніх інстанцій, 08.08.2013 року Інспекцією внесено припис № 14-01-004/0464-0293 про зобов'язання приведення у відповідність до матеріалів справи та частини третьої статті 33 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» постанови начальника відділення Фонду від 15.01.2013 року № 1404/1114/1114/6 про призначення щомісячних страхових сум утриманцям потерпілого від нещасного випадку на виробництві.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що громадянка ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Залів Шиц Дизайн», проте не працює (не виконує роботу обумовлену трудовим договором), оскільки здійснює догляд за дитиною, тому має право на одержання страхових сум.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, прийшов до висновку, що ОСОБА_4 немає правових підстав до отримання страхових виплат у зв'язку із смертю чоловіка від нещасного випадку на виробництві, а отже відноситься до осіб, які працюють, тому вимога, викладена в приписі, який є предметом спору, безпідставна.

Висновок апеляційного суду, на відміну від суду першої інстанції, відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Правова основа, економічний механізм та організаційна структура загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві визначається Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Відповідно до статті 33 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом "д" пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Такими непрацездатними особами є:

1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;

2) жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють;

3) інваліди - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності;

4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов'язаний виплачувати аліменти;

5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку.

Пенсія у разі смерті годувальника призначається і виплачується згідно із законодавством.

Суб'єктом владних повноважень, як того вимагає частина друга статті 72 КАС України, не доведено правомірність свого рішення (Припису) щодо протиправності постанови начальника відділення Фонду від 15.01.2013 року № 1404/1114/1114/6 про призначення щомісячних страхових сум утриманцям потерпілого від нещасного випадку на виробництві.

Згідно фактичних обставин справи, встановлених судами, ОСОБА_4, дружина особи, яка померла внаслідок нещасного випадку на виробництві, перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Залив Шип Дизайн» та знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Виходячи із зазначеного, суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про протиправність припису Інспекції.

Відпустка - це один з видів часу відпочинку, що надається працівнику на встановлений законом строк. На час відпустки за працівником зберігаються його місце роботи, посада і середньомісячний заробіток. У разі відпустки "за власний рахунок" за працівником його середньомісячний заробіток не зберігається.

За правилами статтеі 173 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) на підставі медичного висновку жінкам надається оплачувана відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами тривалістю 70 календарних днів до пологів і 56 (у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів - 70) календарних днів після пологів, починаючи з дня пологів.

Тривалість відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами обчислюється сумарно і становить 126 календарних днів (140 календарних днів - у разі народження двох і більше дітей та у разі ускладнення пологів). Вона надається жінкам повністю незалежно від кількості днів, фактично використаних до пологів.

За бажанням жінки їй надається відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Підприємства, установи та організації за рахунок власних коштів можуть надавати жінкам частково оплачувану відпустку та відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною більшої тривалості.

Аналіз наведених норм права дає підстави до висновку, що держава гарантує жінкам право на декретні відпустки, які оплачуються відповідно до законодавства.

Оплата усіх видів відпусток передбачена Розділом V Закону України від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР «Про відпустки», тобто гарантується законодавством.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, висновок апеляційного суду не спростовують і не дають підстав вважати рішення суду таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу територіальної державної інспекції з питань праці у Миколаївській області відхилити, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає, проте може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: