Справа № 2а/1870/3912/12
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 року м. Київ К/800/10547/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

розглянувши у попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 19.09.2012

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013

у справі №2а-1870/3912/12

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до Державної податкової інспекції у м. Сумах

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ у м. Сумах від 01.12.2011 № /0/96486 та № /0/96481.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 19.09.2012, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013, у задоволенні позову відмовлено.

ФОП ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове судове рішення про задоволення позову. Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ у м. Суми проведено планову виїзну документальну перевірку з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.12.2010, за результатами якої складено акт від 09.11.2011 № 8195/17-1016//169. Актом перевірки зафіксовано порушення позивачем вимог:

- ст. 13 розділу IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92, п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 22.05.1997 № 283/97-ВР, п.п. 19.12.1 п. 19.1 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-ІV, що слугувало підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 01.12.2011 № /0/96486 грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 13857,59 грн. основного платежу;

- п.п. 7.4.4, п.п. 7.4.5 п. 7.4, п.п. 7.7.1 п. 7.7. ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР, що слугувало підставою для визначення позивачу за податковим повідомленням-рішенням від 01.12.2011 № /0/96481 грошового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 30936,25 грн., в т.ч.: 11149 грн. основного платежу та 2787,25 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Порушення позивачем вказаних вимог законодавства, на думку податкового органу, полягали у неправомірному формуванні позивачем оподатковуваного доходу та податкового кредиту. При цьому вказує на те, що позивачем не включено до складу валових доходів коштів в сумі 28629 грн., отриманих від реалізації товарів, та неправомірно віднесено до складу валових витрат та податкового кредиту відповідно витрати в сумі 83515,97 грн. та податок на додану вартість за операціями, що не пов'язані з господарською діяльністю позивача, в т.ч.: щодо оплати послуг з прибирання прилеглих територій до орендованих позивачем приміщень; щодо розвантаження товарів, щодо транспортних послуг; щодо придбання будівельних матеріалів.

Податковий орган посилається на те, що позивачем до складу валових витрат включено витрати з оплати комунальних послуг орендованих приміщень в повній сумі, без врахування факту використання в господарській діяльності лише частини площі таких приміщень. Крім того, наголошує на тому, що первинні документи щодо реального здійснення операцій з ПВКП «Магнолія» щодо придбання послуг з прибирання територій, розвантаження товарів та транспортних послуг, не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996 XIV, оскільки не відображають змісту і обсягу операцій. Також посилається на відсутність доказів щодо підтвердження факту використання в господарській діяльності позивача придбаних будівельних матеріалів.

Окрім того, позивачем включено до складу податкового кредиту податок на додану вартість за операціями з ТОВ «Сумиобленерго» та ТОВ «Деметра» за відсутності первинних документів, які б підтверджували використання придбаних у вказаних контрагентів товарів в господарській діяльності позивача, а саме - для ремонту автомобілів.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «По податок на додану вартість» від 03.04.1997 № 168/97-ВР (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю на час виникнення спірних відносин регулювався розділом IV Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92. Згідно з цим розділом Декрету оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету.

Відповідно до ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 № 13-92 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву.

До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 22.05.1997 № 283/97-ВР (далі Закон - № 283/97-ВР) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Пунктом 5.1 та п.п. 5.2.1 п. 5.2. ст. 5, а також п. 5.11 ст. 5 Закону № 283/97-ВР передбачено, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Підпункт 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону № 334/94-ВР забороняв віднесення до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Таким чином, виходячи з положень вищевказаних норм законів, відсутність первинних бухгалтерських документів, якими підтверджується реальність здійснення господарської операції для використання у власній господарській діяльності, позбавляє платника податку права на включення понесених витрат до складу валових витрат.

За умови реального здійснення платником податків господарської операції з придбання товару (робіт, послуг), яка призвела до об'єктивної зміни складу активів такого платника (покупця), у межах господарської діяльності, за відсутністю з боку такого платника порушення вимог наведених норм останній має право на податковий кредит та витрати, які враховуються при розрахунку розміру сукупного чистого доходу громадян від здійснення підприємницької діяльності.

Як достовірно встановлено судами попередніх інстанцій, заниження позивачем задекларованих показників валових доходів пов'язане з допущенням ним арифметичної помилки при здійсненні обчислення. При цьому позивач не оспорює вказаних обставин.

Судами попередніх інстанцій з огляду на позицію податкового органу досліджено питання щодо мети придбання позивачем послуг та товарів за:

- операціями з Торгово-комерційної фірми Магазину № 4, ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_4 щодо оренди нежитлових приміщень;

- операціями з придбання у ПВКП «Магнолія» послуг з прибирання територій, розвантаження товарів, транспортних послуг, придбання будівельних матеріалів;

- операціями з придбання у ТОВ «Сумиобленерго» та ТОВ «Деметра» запчастин.

Судами на підставі ретельного дослідження первинних документів достовірно встановлено, що лише частина площі орендованих приміщень позивачем використовувалась в межах господарської діяльності. Зокрема, судами попередніх інстанцій досліджено такі первинні документи: договори оренди, договори суборенди, платіжні доручення тощо. Судами попередніх інстанцій також встановлено правомірність обчислень податкового органу щодо витрат та податку на додану вартість, які необхідно було віднести позивачем до складу валових витрат та податкового кредиту відповідно, пропорційно частинам площі орендованих приміщень, які використано позивачем в межах господарської діяльності.

Надані позивачем судам попередніх інстанцій в підтвердження фактичного понесення витрат за операціями з ПВКП «Магнолія» щодо придбання послуг з прибирання територій, розвантаження товарів та транспортних послуг та використання їх в господарській діяльності первинні документи оцінені судами як такі, що не конкретизують змісту та обсягу таких операцій. Зокрема, у договорі від 01.10.2009 щодо придбання ремонтних послуг не визначено переліку конкретних робіт, а договір від 01.01.2009 не містить умов щодо зобов'язань надати транспортних послуг, послуг з прибирання територій, навантаження та розвантаження товару. При цьому жодних інших документів на підтвердження таких операцій позивачем не надано.

Позивачем не надано судам доказів, які б підтверджували використання позивачем придбаних будівельних матеріалів в межах господарської діяльності.

Зважаючи на дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, повне встановлення обставин у справі та надану їм правову оцінку, діючи у межах, визначених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 220, 2201, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Сумського окружного адміністративного суду від 19.09.2012 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В. Ланченко

Ю.І. Цвіркун