Справа № 2а/0270/3941/12
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2015 р. м. Київ К/800/1961/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого Рецебуринського Ю.Й.,

Суддів Ємельянової В.І.,

Стародуба О.П.,

секретаря судового засідання Горбатюка В.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2 до управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній Залізниці про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу,

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2012 року,

В С Т А Н О В И ЛА:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненим, про: визнання незаконними і скасування наказів УМВС України на Південно-Західній залізниці №147 о/с та №148 о/с від 16 липня 2012 року в частині накладення на ОСОБА_2 дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ; поновлення на посаді інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниці УМВС України на Південно-Західній залізниці з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2012 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Судами встановлено, що наказом УМВС України на Південно-Західній залізниці №148 о/с від 16 липня 2012 року, відповідно до підпункту «є» пункту 63 (за порушення дисципліни) сержанта міліції ОСОБА_2, інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції, звільнено з органів внутрішніх справ у запас з постановкою на військовий облік. Як вбачається з даного наказу, підставою його прийняття був наказ УМВС України на Південно-Західній залізниці №147 о/с від 16 липня 2012 року (а. с. 65).

Відповідно до пункту 2 наказу УМВС України на Південно-Західній залізниці №147 о/с від 16 липня 2012 року за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився у порушенні вимог статей 124, 140 Статуту патрульно-постової служби міліції України, затвердженого наказом МВС України від 28 липня 1994 року №404 та частини 2 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22 лютого 2006 року №3460-IV, на інспектора патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця Управління МВС України на Південно-Західній залізниці сержанта міліції ОСОБА_2 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни.

Прийняттю даного наказу передувало проведення службового розслідування, результати якого викладені у висновку від 16 липня 2012 року. З висновку вбачається, що в ході 13 липня 2012 року з 20:00 год. до 08:00 год. наступного дня на чергування по охороні громадського порядку на території залізничного вокзалу станції Вінниця (маршрут №342) заступив інспектор патрульної служби групи патрульної служби лінійного відділення на станції Вінниця сержант міліції ОСОБА_2 Того ж дня о 03:00 год. до вказаного працівника міліції звернулися громадяни з повідомленням про те, що в залі очікування залізничного вокзалу станції Вінниця спить невідомий чоловік, в подальшому було встановлено, що це громадянин ОСОБА_4, з явними ознаками алкогольного сп'яніння. Підійшовши до зазначеного громадянина, ОСОБА_2 намагалися його розбудити, однак, він не реагував та продовжував спати. Намагаючись підняти останнього, працівник міліції не втримав його та він впав на підлогу.

При перевірці службової документації лінійного відділення на станції Вінниця встановлено, що 14 липня 2012 року вказану особу до чергової частини не доставляли та адміністративні матеріали відносно нього не складалися. Про вказаний факт сержант міліції ОСОБА_2 керівництву не доповів.

Таким чином, в ході проведення службового розслідування встановлено, що позивач не вжив заходів щодо припинення вказаного порушення та не доповів керівництву підрозділу, чим порушив вимоги статей 124, 140 Статуту патрульно-постової служби міліції України від 28 липня 1994 року №404 та частини 2 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанцій виходили з того, що підстави притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності відповідають дійсним обставинам справи, а отже звільнення є законним.

Однак, колегія суддів вважає, що такі висновки судів ґрунтуються на неповно встановлених обставинах справи.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22 лютого 2006 року №3460-IV (далі - Статут), на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень: 1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 14 Статуту встановлено, що при визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

У разі вчинення незначного порушення службової дисципліни начальник може обмежитись усним попередженням особи рядового або начальницького складу щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни.

У разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.

У разі повторного вчинення особою рядового або начальницького складу незначного проступку з урахуванням його нетяжкості, сумлінного ставлення цієї особи до виконання службових обов'язків, нетривалого перебування на посаді (до шести місяців) та з інших поважних причин начальник може обмежитися раніше накладеним на таку особу дисциплінарним стягненням.

Дисциплінарні стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь на осіб, які мають перші спеціальні звання, і звільнення з посади на осіб, які обіймають посади найнижчого рівня, не накладаються.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Як вбачається із послужного списку ОСОБА_2, за час проходження служби в органах внутрішніх справ, дисциплінарні стягнення на позивача не накладалися. Натомість 16 грудня 2011 року ОСОБА_2 оголошено подяку.

Таким чином, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій не надали оцінку наведеним обставинам та не врахували, що відповідач, при визначенні виду дисциплінарного стягнення, мав врахувати тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяну шкоду, попередню поведінку особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо.

Крім того, з висновком судів попередніх інстанцій про те, що позивач порушив вимоги статей 124, 140 Статуту патрульно-постової служби міліції України, колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Статтею 124 Статуту патрульно-постової служби міліції України визначено, що патрульні і постові наряди забезпечують належний громадський порядок і безпеку на своїх маршрутах і постах відповідно до чинних законів і встановлених правил поведінки. Вони повинні підтримувати нормальну обстановку і порядок на вулицях, площах, в парках, на транспортних магістралях, в аеропортах та в інших громадських місцях, вживаючи при цьому своєчасних заходів щодо виявлення, запобігання й припинення порушень громадського порядку. Патрульні і постові наряди зобов'язані, зокрема, виявляти, запобігати, припиняти та розкривати злочини, вживати з цією метою профілактичні та розшукові заходи, передбачені чинним законодавством; припиняти адміністративні правопорушення; виявляти причини й умови, що сприяють вчиненню правопорушень, вживати в межах своєї компетенції заходів до їх усунення.

Відповідно до положень статті 140 Статуту патрульно-постової служби міліції України у взаємовідносинах з громадянами міліціонери повинні виявляти високу культуру і такт.

Згідно з частиною 2 статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України у разі виявлення порушень законодавства, зловживань чи інших правопорушень у службовій діяльності, особа рядового або начальницького складу повинна вжити заходів щодо припинення цих порушень та доповісти про це безпосередньому або старшому прямому начальникові.

З пояснень позивача судом вбачається, що він не намагався затримати ОСОБА_4, а припинив правопорушення з його боку, що допускається шляхом попередження та винесення вимоги про припинення правопорушення на місці згідно з пунктом "а" статті 133 Статуту патрульно-постової служби міліції, тоді, як в разі невиконання зазначених вимог застосовуються передбачені Законом України «Про міліцію»заходи примусу.

Крім того, відповідно до статті 251 Статуту патрульно-постової служби міліції доставляння в органи внутрішніх справ особи, яка скоїла адміністративне правопорушення, є обмеженням особистої свободи правопорушника і перед тим, як застосувати цей захід, слід зробити все необхідне, щоб безпосередньо на місці ретельно розібратися в обставинах правопорушення і вжити відповідних заходів: вимагати припинення правопорушення і винести на місці усне попередження. Якщо умови не дозволяють вжити дієвих заходів на місці, то необхідно затримати правопорушника і доставити його в орган внутрішніх справ.

Підстав для доставки порушника порядку в органи внутрішніх справ та для його затримання, як повідомив позивач, він не вбачав.

Крім того, як вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 24 липня 2012 року, сам ОСОБА_4 в ході перевірки спростував будь-який тиск на нього, спричинення йому тілесних ушкоджень чи інших страждань, або принижень та повідомив, що, виконуючи зауваження працівника міліції, покинув приміщення вокзалу.

З наведеного вбачається, що позивач діяв в межах службових повноважень, виконуючи вимоги статті 144 розділу 6 Статуту патрульно-постові служби міліції України, яка зобов'язує підтримувати нормальну обстановку і порядок в громадських місцях, вживаючи при цьому своєчасних заходів для припинення порушень громадського порядку, припиняти адміністративні правопорушення, ретельно і уважно розбиратися на місці з порушниками громадського порядку, коли порушник на зроблені зауваження реагує збуджено, дати йому час заспокоїтись, попросити пояснення з приводу його дій, роз'яснити їх неправомірність, і тільки після цього прийняти рішення про складання протоколу, накладення штрафу на місці, доставляння порушника в міліцію або можливості обмежитись зауваженням.

Частиною першою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі статтею 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 1 жовтня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2012 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.Й. Рецебуринський

Судді В.І. Ємельянова

О.П. Стародуб