Справа № 802/3874/15-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

14 грудня 2015 р. Справа № 802/3874/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

представника позивача: Степка Д.В

представника відповідача: Василишиної Т.В.

третя особа: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ"

до: Староміського ВДВС Вінницького МУЮ, третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3

про: скасування постанови в частині

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - позивач, товариство) до Староміського ВДВС Вінницького МУЮ (далі - відповідач, Староміський ВДВС), третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 (далі - третя особа, позичальник, ОСОБА_3) про скасування постанови в частині.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно прийнято постанову №43801857 від 24.06.2014 року, а саме в частині накладення арешту на нерухоме майно, квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

На обґрунтування позову зазначено, що 25 березня 2008 року ОСОБА_3 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір №0, на забезпечення виконання якого також між цими особами укладено іпотечний договір від 25.03.2008 року, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

02 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив товариству, згідно договору факторингу №1 свої права вимоги за зобов'язаннями відповідача по кредитному договору.

22 жовтня 2015 року позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на нерухоме майно, яка є предметом іпотеки за Іпотечним договором, накладено арешт на підставі постанови виконавчої служби №43801857 від 24.06.2014 року.

На думку позивача, таке рішення державного виконавця підлягає скасуванню, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. В свою чергу, Закон України «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладає обов'язок повідомлення заставодержателя про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувача, які не є заставодержателями, не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно знаходиться у заставі, та роз'яснити заставодержателю право звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Однак, відповідач не повідомляв позивача про накладення арешту на майно боржника, яке перебуває у заставі (іпотеці), та, відповідно, не роз'яснив про право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із вказаного майна.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо по такі обставини.

За наведених обставин, вважаючи своє право щодо іпотечного майна порушеним, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити на підставі та в межах заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, зазначивши, що Староміський ВДВС діяв згідно у межах та у спосіб до вимог чинного законодавства.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, уповноваженого представника представляти свої інтереси не направила, хоча належним чином була повідомлена про місце, час та дату проведення судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 62, 112, 113).

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з огляду на наступне.

12 грудня 2011 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" укладено договір факторингу №1 за умовами якого перший зобов'язався передати у власність другому, права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження банка за плату та на умовах, визначених цим Договором.

Цього ж дня сторони договору факторингу укладали договір відступлення вимоги за договорами іпотеки, згідно якого Банк передав права вимоги, зокрема, за договором іпотеки від 25 березня 2008 року укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та ОСОБА_3

В свою чергу, предметом зазначеного договору іпотеки є квартира за адресою АДРЕСА_1.

22 жовтня 2015 року позивач звернувся до нотаріуса з метою отримання відомостей про іпотечне майно, та отримав "інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна", з якої видно, що іпотечне майно знаходиться під арештом на підставі постанови Староміського ВДВС №43801857 від 24.06.2014 року.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується ЗУ «Про виконавче провадження» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону виконавче провадження це - сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Керуючись ч.1 ст. 2 Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (ч. 2 ст. 2 Закону).

Згідно ст. 5 Закону вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Статтею 8 Закону передбачено, що сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право:

проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна; звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; звертатися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, про роз'яснення змісту документа; звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; застосовувати під час провадження виконавчих дій відеозапис, фото- і кінозйомку; у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об'єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням; у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами (ст. 11 Закону).

Керуючись ст. 17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом, а саме:

виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; судові накази та ін.

Статтею 18 Закону визначаються вимоги до виконавчого документа, а саме зазначається:

назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові за наявності) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; резолютивна частина рішення; дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; строк пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Судом досліджено, що на момент винесення постанови, якою накладено арешт на заставлену квартиру, товариство було заставодержателем, адже право вимоги виникло в нього в 2011 р. після підписання відповідної угоди.

Проте, суд, в ході судового засідання встановив, що відсутні будь - які докази про те, що державну виконавчу службу було належним чином повідомлено про зміну заставодержателя.

В свою чергу, суд встановив, що в контексті вищезазначеного, державний виконавець діяв у спосіб та в межах чинного законодавства, а саме вчиняв дії, спрямовані на виконання винесенної Вінницьким міським судом ухвали про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1. Дана ухвала суду підлягала негайному виконанню.

Відтак, відсутні підстави ставити в провину відповідачу неповідомлення ним позивача про накладення арешту на заставлене майно.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено судом, при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом України "Про виконавче провадження" , та з дотриманням критеріїв визначених у статті 2 КАС України.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання винести постанову про зняття арешту з нерухомого майна, то суд враховує наступне.

Відповідно до статті 60 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч.2 ст. 60 Закону у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна

арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

За наведених обставин, враховуючи відсутність судового рішення про зняття арешту з заставленої квартири, відсутні підстави у відповідача й приймати постанову про таке зняття.

Окрім того, вирішуючи даний спір, суд, керуючись положеннями статті 60 Закону виходить з того, що нею чітко визначено умову, за якої державний виконавцеь приймає відповідне рішення про зняття арешту. Зокрема, виключно до компетенції державного виконавця віднесено прийняття постанови про зняття арешту у разі наявності відповідного судового рішення.

За таких обставин, суд не може підміняти державний орган та давати вказівки, які б свідчили про вирішення судом питань, які належать до виключної компетенції суб'єкта владних повноважень, а в даному випадку, зобов'язувати приймати наперед визначене рішення.

А тому, за сукупністю наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про скасування постанови в частині накладення арешту на нерухоме майно та зобов'язання винести постанову про зняття арешту не підлягають задоволенню.

Згідно ст. 94 КАС України судові витрати, здійснені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна