Справа № 826/17993/14
Суддя: Бистрик Г.М.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

16 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді: Бистрик Г.М.,

суддів: Межевича М.В., Сорочка Є.О.,

при секретарі: Гуменюк Т.В.,

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою відповідача Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Пакистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Пакистану ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2015 року вимоги позивача задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог позивача.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, учасників судового засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення вимог позивача.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що громадянин Пакистану ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України від 20 жовтня 2014 року №539-14 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, щодо якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Вирішуючи правомірність спірного рішення відповідача, колегія суддів зважає на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що громадянин Пакистану ОСОБА_1, є громадянином Пакистану; за національністю - панджабі, за віросповіданням - ахмаді. Територію країни громадянської належності залишив 14 грудня 2012 року, до України прибув літаком, легально, на підставі візи, через Об'єднані Арабські Емірати.

У своїй заяві про надання статусу біженця, відповідній анкеті та під час співбесіди в міграційній службі позивач вказав причини, через які він не може повернутися до країни громадянської належності: «Я був змушений покинути Пакистан і не можу туди повернутися через свою Релігію Ахмаді. А саме тому, що у Пакистані був прийнятий закон Анти-Ахмаді, згідно з яким нас не вважають мусульманами і тому переслідують і вбивають. У 2008 р. у Мірпурхазі був вбитий відомий доктор через те, що належав до релігії Ахмаді. Мій брат працював з ним у лікарні, де він був вбитий і він став свідком його вбивства, після чого нашій родині почали погрожувати вбивством. Я був змушений тікати через страх бути вбитим по причині своєї релігії Ахмаді у Пакистані».

Апелянт вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що причиною звернення за захистом в Україні позивач зазначив побоювання стати жертвою релігійних переслідувань, проте, з наданої ним інформації не вбачається підстав вважати, що позивач переслідується в Пакистані за ознакою віросповідання. Зокрема, позивачем надано суперечливу інформацію щодо переслідування його та його родини на релігійній підставі, не пояснив, які конкретно факти підтверджують його переслідування, та отримував погрози протягом тривалого часу, проте, вирішив виїхати з країни громадянського походження лише у 2010 році.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

За змістом до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в тому числі, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно із ч. ч. 3 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань на релігійному ґрунті в Пакистані.

Крім того, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.09.2013 року №826/11700/13-а зазначено про необхідність додаткового дослідження обставин, пов'язаних з кримінальним переслідуванням представників релігійної громади Ахмаді, до якої належить позивач.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано достатньо доказів правомірності дій щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 158, 160, 167, 195, 196, 198, 199, 200, 205, 206, 212, 254, КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача Державної міграційної служби України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 червня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки передбаченні ст. 212 КАС України.

Повний текст ухвали суду виготовлено 17.12.2015 року.

Головуючий суддя: Бистрик Г.М.

Судді: Межевич М.В.

Сорочко Є.О.

Головуючий суддя Бистрик Г.М.

Судді: Межевич М.В.

Сорочко Є.О.