Справа № 2-а/489/253/15
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 2-а/489/253/15

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Середа І.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва, про визнання дій протиправними, скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

24 липня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії.

В обгрунтування позову зазначено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва щодо нарахування позивачу пенсії державного службовця з 21 січня 2011 року без врахування, при визначенні розміру пенсії, виплат матеріальної допомоги на оздоровлення, виплат матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і сум індексації та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва провести, з 21 січня 2011 року, позивачу перерахунок розміру пенсії державного службовця, включивши до заробітку для обчислення розміру пенсії суми матеріальної допомоги на оздоровлення, суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і суми індексації, відповідно до довідки Миколаївської митниці від 13 листопада 2012 року №03-20/6550. Листом Управління ПФУ в Ленінському районі від 12.11.2014 року позивачу було повідомлено, що на виконання постанови суду від 14.05.2014 року управлінням 23 травня 2014 року проведено перерахунок розміру пенсії з 21 січня 2011 року, та включено до заробітку для обчислення розміру пенсії суми матеріальної допомоги на оздоровлення, суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і суми індексації відповідно до довідки Миколаївської митниці від 13.11.2012 року. Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень від 20.05.2015 року було відкрито виконавче провадження №47593421. 07.05.2015 року вказаним державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. В даній постанові зазначено, що рішення суду виконано в повному обсязі згідно з виконавчим документом. Також, позивач вказала на те, що до теперішнього часу розмір пенсійної виплати не збільшився. Боржник лише нарахував суму, але не здійснює її виплату, а тому законні підстави для закінчення виконавчого провадження у державного виконавця були відсутні. Посилаючись на ці обставини, позивач просила суд визнати протиправними дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 23 жовтня 2014 року щодо зобов'язання проведення позивачу перерахунку пенсії, скасувати винесену постанову від 07.07.2015 року та зобов'язати відновити виконавче провадження.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року у адміністративному позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю. Враховуючи, що зазначених клопотань від усіх учасників процесу не надходило та те, що справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, її розглянуто в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії державного службовця з 21 січня 2011 року без врахування, при визначенні розміру пенсії, виплат матеріальної допомоги на оздоровлення, виплат матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і сум індексації та зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва провести, з 21 січня 2011 року, перерахунок розміру пенсії державного службовця - ОСОБА_1, включивши до заробітку для обчислення розміру пенсії суми матеріальної допомоги на оздоровлення, суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і суми індексації, відповідно до довідки Миколаївської митниці від 13 листопада 2012 року № 03-20/6550.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Мельник М.В. 20.05.2015 року було відкрито виконавче провадження щодо виконання вказаної постанови та направлено її для виконання боржнику.

На виконання даної постанови Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Миколаєва 29.05.2015 року було винесено розпорядження та протокол, якими було проведено перерахунок та нарахування сум пенсії ОСОБА_1 з врахуванням суми матеріальної допомоги на оздоровлення, суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань і суми індексації в розмірі 21029,82 грн., а копії даних документів направлено відділу примусового виконання рішень.

07.07.2015 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Мельник М.В. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з наступного, з чим погоджується апеляційний суд.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

А згідно ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду.

Відповідно до вимог ст. 14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Як слідує зі змісту вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З положень ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що державний виконавець зобов'язаний вживати усіх заходів примусового виконання рішень, встановлених Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

А згідно з приписами ст. 7 цього ж Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати усі надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Відповідно до вимог ст.ст. 2, 3, 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу (яка входить до системи органів Міністерства юстиції України) і здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Як вбачається зі змісту приписів ст. 25 цього ж Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Далі, державний виконавець протягом 3-х робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до 15-ти днів)та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Також, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У відповідності до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Як слідує зі змісту приписів ст. 75 даного Закону, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення.

З приписів п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова державного виконавця від 07.07.2015 року про закінчення виконавчого провадження була винесена з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, посилання позивача та її представника на те, що фактичне проведення боржником перерахунку пенсії позивачу не є повним виконанням винесеної постанови суду є необґрунтованим, оскільки ні постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2014 року про перерахунок пенсії позивача, ні виданий судом виконавчий лист, не містить покладеного на боржника - управління ПФУ в Ленінському районі м. Миколаєва обов'язку проводити виплату перерахованої пенсії.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов