Справа № 810/5069/13-а
Суддя: Тракало В.В.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" грудня 2015 р. м. Київ К/800/35923/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів Тракало В.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року у справі за позовом Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Державного авіаційного підприємства "Україна" про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року Київське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до суду із позовом до Державного авіаційного підприємства "Україна" про стягнення з відповідача на користь позивача адміністративно-господарських санкцій у сумі 2449685 грн. 12 коп. та пені у сумі 73491 грн. 00 коп., а всього - 2523176 грн. 12 коп.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ставиться питання про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Державне авіаційне підприємство «Україна» створено Указом Президента України від 15 липня 1997 № 664 «Про Державне авіаційне підприємство «Україна» та зареєстровано як юридичну особу 28 вересня 1997 року Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією, що підтверджується Свідоцтвом про Державну реєстрацію юридичної особи Серії А00 №798723 та статутом Підприємства. Відповідно до довідки з ЄДРПОУ серії АБ №660083 від 14 січня 2013 організаційно-правовою формою Державного авіаційного підприємства «Україна» за КОПФГ є державне підприємство, інституційний сектор економіки за KICE - S.11001 - державні нефінансові корпорації.

Державним авіаційним підприємством "Україна" до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів подано звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за формою 10-ПІ за 2012 рік із якого вбачається, що на підприємстві повинні працювати 19 осіб-інвалідів, працюють тільки 3, а вільними є 16 робочих місць.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що оскільки у 2012 році Державне авіаційне підприємство "Україна" повністю утримувалось за рахунок коштів державного бюджету, то положення ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року №875-XII щодо накладення адміністративно-господарських санкцій та нарахування відповідної пені не поширюються на це підприємство.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів не можна.

Згідно ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Всупереч вищенаведеній нормі закону висновки судів першої та апеляційної інстанцій зроблені без повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, до того ж, не ґрунтуються на законі.

Згідно ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Частиною 1 ст. 20 вказаного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування», а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито всіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Відповідно до Порядку подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року «Про реалізацію ст.ст. 19,20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів», інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття.

Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права міститься у постановах Верховного Суду України від 9 липня 2013 року та 19 листопада 2013 року (№№ 21-200а13, 21-397а13 відповідно), від 28 січня 2014 року (справа № 21-476а13).

Однак, про наявність вакантних місць роботодавці повинні повідомляти центри зайнятості, направляючи звітність у формі №3-ПН, затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420.

Проте суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, вищевказаних вимог закону не врахував, в порушення ст. 159 КАС України належним чином не з'ясував чи подавало щомісяця протягом 2012 року Державне авіаційне підприємство "Україна" до Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіти по формі № 3-ПН, якщо так, то якими письмовими доказами дані обставини підтверджуються. Тобто, чи виконав відповідач усі необхідні заходи, передбачені законодавством щодо недопущення правопорушення у сфері господарювання.

Крім того, всупереч вимог статей 76, 86 КАС України суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не перевірили доводів позивача про те, що положення ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" від 21 березня 1991 року №875-XII на відповідача не поширюються, оскільки підприємства, установи та організації, які підпадають під визначення неприбуткових, повинні бути внесені до Реєстру неприбуткових організацій та установ - автоматизованої системи збору, накопичення та обробки даних про неприбуткові організації та установи. Проте відповідач не надав доказів про внесення його до Реєстру, та не навели в рішеннях мотивів, за якими відхилили ці доводи. А Європейський суд з прав людини у пунктах 23 та 25 Рішення «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року вказав, що суди зобов'язані давати обґрунтування своїх рішень за аргументами, які сторона може представити в суд, та проаналізувати позов з точки зору цих аргументів.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно ч. 2 ст. 227 цього Кодексу підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення вищенаведених норм процесуального права, зокрема статей 79, 86, 159 КАС України, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу положень ст. 220 КАС України не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть залишатися без змін і підлягають скасуванню на підставі ч. 2 ст. 227 КАС України з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Київського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: В.В. Тракало Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк