Справа № 592/9409/15-а
Суддя: Моісеєнко О. М.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 592/9409/15-а
Провадження № 2-а/587/76/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Сумський районний суд Сумської області у складі:

Головуючого - судді Моісеєнко О.М.,

З участю секретаря Землюк А.П.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу

за адміністративним позовом

ОСОБА_1

До Управління Пенсійного фонду України в Сумському району

Сумської області,

Про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

Встановив:

Позивач звернулась до суду з тих підстав, що вона працює суддею Апеляційного суду Сумської області і перебуває на обліку як пенсіонер по інвалідності в Управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області, оскільки у 2014 році їй була призначена пенсія по інвалідності загального захворювання. З 1 квітня 2015 року виплата пенсії їй була припинена відповідно до ст. 12 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року, ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Вказаною статтею було передбачено, що тимчасово, у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Відповідно до п. 5 Перехідних положень до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до законів України, у тому числі - «Про судоустрій і статус суддів». Верховною Радою України до 1 червня 2015 року не було прийнято закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах, з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне грошове утримання) призначалися відповідно до ряду законів, зокрема - «Про судоустрій і статус суддів». Вважає, що з 1 червня 2015 року відпали підстави для припинення виплати їй пенсії по інвалідності, оскільки з зазначеної дати вона не є особою, яка має право на призначення пенсії у порядку спеціального закону. З цього приводу позивач 23 вересня 2015 року звернулась до відповідача з заявою про відновлення виплати раніше призначеної пенсії, на що їй було відмовлено з мотивів продовження роботи на посаді судді. Просила визнати дії відповідача щодо відмови у відновленні виплати раніше призначеної пенсії протиправними та зобов'язати Управління відновити виплату раніше призначеної пенсії по інвалідності з 1 червня 2015 року.

У письмовій заяві до суду позов підтримала повністю та просила стягнути на її користь судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала повністю, подала до суду письмові заперечення про наступне. Законом України ««Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», який набрав чинності, тимчасово з 1 квітня по 31 грудня 2015 року не виплачуються призначені пенсії особам, які працюють на посадах, що дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання відповідно до законів, зокрема, Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Управління було зобов'язане і припинило виплату пенсії по інвалідності позивачу. Скасування норм, які регулюють призначення «спеціальних пенсій» з 1 червня 2015 року не впливає на тимчасове припинення виплати пенсій. Позивачка не належить до категорії осіб, визначених законом, до яких таке обмеження не застосовується. Крім того, соціальний захист державою осіб, які мають право на соціальне забезпечення, держава здійснює в межах її соціально-економічних можливостей. Управління діяло відповідно до закону, тому у задоволенні позову просив відмовити. Крім того, у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Управління судових витрат просила відмовити через відсутність бюджетного фінансування за цими витратами.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає повному задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 17 березня 1998 року по теперішній час працює на посаді судді Апеляційного суду Сумської області (а.с.12). За висновком МСЕК 8 травня 2014 року їй встановлена ІІІ група інвалідності загального захворювання (а.с.10). Згідно повідомлення УПФ України в Сумському районі від 16 травня 2014 року, позивачу з 8 травня 2014 року призначена пенсія по інвалідності до 31 травня 2017 року (а.с.11).

З 1 квітня 2015 року відповідач, з посиланням на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, зупинив виплату позивачу пенсії, призначеної на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. 23 вересня 2015 року позивач звернулась до відповідача з заявою про поновлення виплати їй пенсії по інвалідності з 1 червня 2015 року. Управління Пенсійного фонду України в Сумському районі 28 вересня 2015 року за № 4824/03-33 надало позивачу відповідь про відсутність підстав для поновлення раніше призначеної пенсії відповідно до Закону України ««Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (а.с.9).

Вирішуючи даний спір суд виходить з наступного. Відповідно до приписів ч.3 ст.2КАС Україниу справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: «Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою». Стаття 1 Першого протоколу Конвенції визначає «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». У справі «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив: «Суд повторює, що стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо «користування правами та свободами», що гарантуються цими основними положеннями. Таким чином, заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати. Якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства».

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Статею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та іншими нормативно-правовим актами.

У правовій позиції Конституційного Суду України, висловленій ним у Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій),від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), Конституційний Суд України наголошує, що ч.3 ст.22 Конституції України установила, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

2 березня 2015 року було прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", який набрав чинності з 1 квітня 2015 року. Вказаним Законом внесені зміни в ст. 47 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" за якими тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи осіб (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України, зокрема - «Про судоустрій і статус суддів» пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється. Згідно п.2 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» вказаного Закону, порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Станом на 1 квітня 2015 року посада, на якій працює позивач надавала право на призначення щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», у зв'язку з чим відповідачем на підставі Закону №213 -VIII було припинено виплату пенсії позивача з 1 квітня 2015 року.

Відповідно до п.5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України № 213-VIII визначено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) призначаються відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, до 1 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати формально втратили чинність норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо пенсійного забезпечення і станом на час розгляду справи пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) за цим Законом не призначаються. Тобто, з 1 червня 2015 року посада судді , на якій працює позивач, формально не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу» та щомісячного довічного грошового утримання на умовах, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», у зв'язку з чим відпали підстави передбачені ч. 1 ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для зупинення виплати позивачеві пенсії по інвалідності і з цієї ж дати виплата пенсії, призначеної позивачу відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», підлягає відновленню у зв'язку з відсутністю підстав для її невиплати.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають повному задоволенню. В частині стягнення на користь позивача судових витрат у вигляді сплаченого судового збору, суд виходить з того, що ця сума підлягає стягненню з Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.11,159-163, 167 КАС України, ст.ст.22,24,46 Конституції України, суд

Постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Сумському районі Сумської області щодо відмови ОСОБА_1 у відновленні виплати раніше призначеної пенсії по інвалідності з 1 червня 2015 року.

Зобов'язати управління Пенсійного фонду України в Сумському районі Сумської області відновити з 1 червня 2015 року виплату ОСОБА_1 раніше призначеної пенсії по інвалідності.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 487,20 грн. судових витрат у вигляді сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання її повної копії.

Суддя О.М. Моісеєнко