Справа № 2а-10675/10/1370
Суддя: Гулкевич Ірена Зіновіївна
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2015 року № 2а-10675/10/1370

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гулкевич І.З.

секретар судового засідання Капустинська Н.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» до Сокальської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Львівська вугільна компанія» звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №/2, №/2, №/2 від 28.10.2010 року, №/2 від 27.10.2010 року, №/2/2 від 25.11.2010 року Сокальської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2015 року, позовні вимоги задоволено частково, скасовано податкове повідомлення-рішення №/2 від 28.10.2010 р в частині 5659414,16 грн з податку на прибуток, в решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.07.2015 року касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Львівська вугільна компанія» та Сокальської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області задоволено частково, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.04.2015 року та постанову Львівського окружного адміністративного суду від 04.06.2014 року скасовано, а справу скеровано на новий розгляд до Львівського окружного адміністративного суду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Позовні вимоги обґрунтовані безпідставністю виставлення відповідачем вказаних податкових повідомлень-рішень, оскільки у підприємства є всі належним чином оформлені документи, що підтверджують дійсність господарських операцій з контрагентами, тому вимог податкового законодавства позивач не порушував.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, з підстав наведених у письмових запереченнях та додаткових поясненнях у справі, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі факти, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та надав їм правову оцінку. 18.05.2010 року ДПІ у Сокальському районі проведена виїзна планова перевірка ПАТ Львівська вугільна компанія з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 року по 31.12.2009 року. За результатами перевірки складено акт № 453/2301/35879807 від 18.05.2010 року, з якого вбачається, що перевіркою встановлено наступні порушення: пп.4.1.1.п.4.1.ст.4 ,пп.5.2.1.ёп.5.2 ,п.п.5.3.9.п.5.3.. п.5.1.,5.5. ст.5 Закону України „Про оподаткування прибутку підприємств від 22.05.1997 р. № 283/97-ВР /із змінами та доповненнями/в результаті чого зменшено відємне значення обєкту оподаткування за 2009 рік в сумі 97776 грн., та встановленно заниження податку на прибуток всього у сумі 9320830 грн.,в т.ч. за 111 кв.2009 року у сумі 6281220 грн.,за 1У кв.2009 року -3039610 грн.; пп.7.4.1.,п.п.7.4.5. п.7..4. ст.7 Закону України Про податок на додану вартість вiд 03.04.1997 № 168/97-ВР (далі Закону №168)в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді,що перевірявся ,на загальну суму 4914363 грн.в т.ч. за квітень 2009 року-8119 грн.,травень 2009 р.-10810 грн.,червень 2009 р.-131685 грн.,липень 2009 р.-38464 грн.,серпень 2009 р.-1547507 грн.,вересень 2009 р.1895280 грн.,жовтень -498849 грн.,листопад 2009 р.-764787 грн.,грудень 2009 р.-18862 грн; пп.4.2.1.,пп.4.2.9. п.4.2 ст.4, п.7.1 ст.7 пп.8.1.1.,пп.8.1.4.,п.8.1.,ст.8 пп.16.3. ст.16 ,п.17.2. ст.17 Закону України „Про податок з доходів фізичних осіб від 22 травня 2003 року №889-1У із змінами та доповненнями,в результаті чого допущено порушення вимог податкового законодавства під час перевірки питань щодо правильності утримання та своєчасності перерахування податку з доходів фізичних осіб до бюджету на загальну суму 6890 грн.; пп.8.6.1.,п.8.6. ,ст.8 Закону України„Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами від 21.12.2000 року за №2181-ІІІ, з наступними змінами та доповненнями,оскільки без згоди податкового органу здійснено операцїї з: -купівлі активів без попередньої згоди з податковим органом на загальну суму 758964 грн., -видачі активів без попередньої згоди з податковим органом трьох простих векселів на суму 11200093,60 грн; -п.1.4.р.1,п.3.1. р.3,п.5.4. р.5 Інструкцїї „Про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього середовища та ядерної безпеки України,затвердженої ДПА України,Міністерства екологїї та природних ресурсів України від 19 липня 1999 року № 162/379, в результаті чого занижено збір за забруднення навколишнього природного середовища у розмірі 9652153,50 грн.,

На підставі акту перевірки ДПІ у Сокальському районі прийняті податкові повідомлення-рішення: №/2 від 28 жовтня 2010 року за платежем з податку на прибуток на загальну суму 16473533, 00 грн., №/2/2 від 25 листопада 2010 року за платежем на прибуток приватних підприємств на загальну суму 41555,23 грн., №/2 від 28 жовтня 2010 року за платежем з податку на додану вартість на загальну суму 7360438,50 грн., №/ від 28 жовтня 2010 року за платежем із збору за забруднення навколишнього природного середовища на загальну суму 18268732,89 грн., №/2 від 27 жовтня 2010 року за платежем з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 20672,75 грн.

Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

При прийнятті рішення суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що за період, що охоплювався перевіркою ВАТ Львівська вугільна компанія мала господарські відносини із ДП Львіввугілля, ПАТ Державний експортно - імпортний банк України, ТОВ Старт-капітал, ТОВ „Новіком".

Як передбачено Законом України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, підприємство самостійно визначає за погодженням з власником (власниками) або уповноваженим ним органом (посадовою особою) відповідно до установчих документів облікову політику підприємства; обирає форму бухгалтерського обліку як певну систему регістрів обліку, порядку і способу реєстрації та узагальнення інформації в них з додержанням єдиних засад, встановлених цим Законом, та з урахуванням особливостей своєї діяльності і технології обробки облікових даних; розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій, визначає права працівників на підписання бухгалтерських документів; затверджує правила документообороту і технологію обробки облікової інформації, додаткову систему рахунків і регістрів аналітичного обліку; може виділяти на окремий баланс філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, які зобов'язані вести бухгалтерський облік, з наступним включенням їх показників до фінансової звітності підприємства; визначає доцільність застосування міжнародних стандартів (крім випадків, коли обов'язковість застосування міжнародних стандартів визначена законодавством).

Відповідно до Інструкції Мінвуглепрому України "Порядок обліку, розробки, переробки і використання ресурсів вторинного палива" КД 12.05.001-99, Типового положення з планування, обліку і калькулювання собівартості продукції (робіт, послуг) у промисловості, затвердженого Постановою КМУ України від 26.04.1996 року №473, Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 Витрати, затвердженого Наказом МФУ 31.12.1999 №318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за №27/4248 методики розрахунку собівартості однієї тонни тонких відходів не визначено.

Таким чином, підприємство самостійно розробляє систему і форми внутрішньогосподарського (управлінського) обліку, звітності і контролю господарських операцій.

Як вбачається із матеріалів справи основним замовником позивача по наданню послуг зі збагачення рядового вугілля є ДП Львіввугілля.

Відповідно до договорів про закупівлю послуг по збагаченню рядового вугілля укладених між ВАТ Львівська вугільна компанія та ДП Львіввугілля як замовником, ВАТ Львівська вугільна компанія здійснювало переробку та збагачення давальницької сировини (вугілля) для ДП Львіввугілля. За умовами згаданих вище договорів передбачено, що власністю замовника є лише рядове вугілля та вугільний концентрат, одержаний в результаті переробки рядового вугілля. Відповідно, відходи вуглезбагачення залишаються у розпорядженні та власності виконавця - ВАТ Львівська вугільна компанія.

В матеріалах справи наявний розрахунок собівартості однієї тонни відходів вуглезбагачення (тонких відходів), утворених в процесі переробки та збагачення давальницької сировини на ВАТ Львівська вугільна компанія у розмірі 2,10 гривень, затверджений Головою правління АТ Львівська вугільна компанія, який на думку суду є обґрунтований, належним чином розрахований, відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується також висновком судової економічної експертизи.

12 листопада 2009 року підприємством було укладено з ПАТ Державний експортно-імпортний банк України кредитний договір за № 151109К46, відповідно до якого банк надав ВАТ Львівська вугільна компанія кредит шляхом відкриття невідновлюваної кредитної лінії на суму 94 700 000,00 грн. з кінцевим терміном погашення 15.11.2010 року. Додатковою угодою від 25.12.2009 року ліміт кредитної лінії було збільшено до 104 700 000,00 грн. Кредитним договором визначено ціль кредиту фінансування витрат, повязаних з основною діяльністю позичальника.

Кредитні кошти підприємством були перераховані ТзОВ Старт-капітал на виконання укладених договорів доручення, відповідно до яких ТзОВ Старт-капітал (повірений) зобовязувалось від імені та за рахунок підприємства (довіритель) вчиняти правочини щодо:- купівлі/придбання сировини зі вмістом вугілля - договір №08/09/09 від 08.09.2009р. - купівлі/придбання товарів (магнетит, масло індустріальне, масло трансформаторне, магнаток, магнафлок)- договір №10/09/09 від 10.09.2009 року.

Перелік основних видів діяльності ВАТ Львівська вугільна компанія визначено у п.3.2 розділу 3 Мета та предмет діяльності товариства Статуту позивача, затвердженого загальними зборами акціонерів ВАТ Львівська вугільна компанія, протокол №2 від 24.11.2009 року.

У Акті перевірки не встановлено, що господарські операції по взаєморозрахунках між ВАТ Львівська вугільна компанія та ТзОВ Старт-капітал, які фінансувались за рахунок кредиту (договір за № 151109К46 ) суперечать положенням Статуту ВАТ Львівська вугільна компанія.

У матеріалах справи відсутні документи, відповідно до яких ПАТ Державний експортно імортний банк України встановив нецільове використання ВАТ Львівська вугільна компанія кредитних коштів згідно кредитного договору за № 151109К46 від 12.11.2009 року. Тому висновок ДПІ у Сокальському районі про використання кредитних коштів, отриманих згідно кредитного договору за № 151109К46 від 12.11.2009 р. не за цільовим призначенням, не обгрунтовується матеріалами справи.

Представлені позивачем бухгалтерські відомості та банківські виписки у АТ Укрексімбанк за кредитним договором № 151109К46 від 12.11.2009 року з ПАТ Державний експортно імортний банк України, в яких задокументовано нарахування та сплата ВАТ Львівська вугільна компанія за період листопад-грудень 2009 року відсотків за користування кредитом на загальну суму 2969175,02, вказують на підставність та обгрунтованість віднесення позивачем до складу витрат, витрати на сплату відсотків за користування кредитом згідно Договору від 12 листопада 2009 року з ПАТ Державний експортно-імпортний банк України на загальну суму 1 008 721, 00 грн.

Судом встановлено, що всього за період з квітня по грудень 2009 року позивачем було придбано товарів, робіт і послуг у ТОВ Новіком на загальну суму 29486186,20 грн. (в тому числі ПДВ - 4914364,37 грн.), яку ВАТ Львівська вугільна компанія включила до складу валових витрат.

На виконання умов угод, укладених ВАТ Львівська вугільна компанія із ТОВ Новіком отримало від ТОВ Новіком сировину зі вмістом вугілля на загальну суму 27 006 000 грн., в т.ч. ПДВ 20%, обладнання на суму 292 080 грн., в т.ч. ПДВ 20%, та роботи (послуги) на загальну суму 2 188 106 грн., в т.ч. ПДВ 20%. На підтвердження реальності означених господарських угод позивачем надані копії документів, які долучені до матеріалів справи: накладна №19 від 31.10.2009 (обладнання), накладна №5 від 31.08.2009 (сировина), накладна №6 від 31.08.2009 (сировина), накладна №7 від 31.08.2009 (сировина), накладна №8 від 31.08.2009 (сировина), накладна №9 від 31.08.2009 (сировина), накладна №11 від 04.09.2009 (сировина), Накладна №12 від 04.09.2009 (сировина), накладна №13 від 04.09.2009 (сировина), Накладна №14 від 04.09.2009 (сировина), накладна №14/1 від 04.09.2009 (сировина), накладна №15 від 04.09.2009 (сировина), накладна №15/1 від 04.09.2009 (сировина), накладна №17 від 31.10.2009 (сировина), накладна №18 від 31.10.2009 (сировина), Накладна №19 від 31.10.2009 (сировина), накладна №20 від 31.10.2009 (сировина), накладна №0000021 від 30.11.2009 (сировина), Акт №4 за квітень (очистка хвостосховища), Акт №5 за червень (очистка хвостосховища), Акт №6 за липень (очистка хвостосховища), Акт №7 за серпень (очистка хвостосховища), Акт №8 за вересень (очистка хвостосховища), Акт №10 за жовтень (очистка хвостосховища), Акт №12 за листопад (очистка хвостосховища), Акт №0000025 за грудень (очистка хвостосховища), Рахунок-фактура №5 та Акти №1,2,3 за квітень (транспортні послуги), Рахунок-фактура №6 та Акти №4,5,6 за травень (транспортні послуги), Рахунок-фактура №7 та Акти №7,8,9 за червень (транспортні послуги), Рахунок-фактура №10 та Акт №6/1 за липень (транспортні послуги), Акт №8 за серпень (транспортні послуги), Акт №9 за вересень (транспортні послуги), Акт №10 за жовтень (транспортні послуги), Акт №13 за листопад (транспортні послуги), Акт №1 за грудень (підрядні роботи).

Оплата вартості наданих послуг, виконаних робіт підтверджується виписками банку. Товарно-матеріальні цінності від ТОВ Новіком були отримані через ОСОБА_3 на підставі довіреностей: №254 від 01.08.2009 року, №369 від 30.09.2009 року, №440 від 30.10.2009 року та №441 від 31.10.2009 року. ТОВ „Новіком" виконував означені договори через субпідрядників, зокрема, ТОВ „Еліта", ТОВ Пульсар.

В акті перевірки податковий орган прийшов до висновку про неправомірність відображення складі валових витрат підприємства ТМЦ та отриманих послуг від ТОВ „Новіком" оскільки , у ТОВ „Новіком" відсутні основні фонди, складські приміщення, транспортні засоби, що робить неможливим виконання взятих на себе зобовязань з приводу поставки обладнання, чи зберігання вугілля, ремонту гірничо-збагачувального обладнання,тощо. Тому податковим органом в акті перевірки позивача відображено висновок про неможливість поставок обладнання, чи зберігання вугілля, ремонту гірничо-збагачувального обласднання, тощо для ВАТ «Львівська вугільна компанія» від ТОВ «Новіком», що свідчить про укладення договорів між ними без мети настання реальних наслідків та здійснення удаваних операцій. Вказано, що зазначені правочини відповідно до п.п.1, 2ст. 215, п.п. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України є нікчемними і в силу статті 216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, які повязані з їх недійсністю.

В акті перевірки також зазначено, що документів, які підтверджують транспортування, а саме товарно-транспортних накладних не надано.

Такий висновок є помилковим, оскільки відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. У пункті 24 Постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009 року Верховний Суд України вказав, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел ВАТ «Львівська вугільна компанія» на укладення договору без наміру створити наслідки, які ним передбачені. Не надано цих доказів і під час судового розгляду справи. Та навпаки документально доведено виконання господарської операції. Тому протиправного умислу сторін, зокрема позивача, на укладення фіктивного правочину не встановлено, що виключає його кваліфікацію як недійсного. З огляду на відсутність доказів умислу сторін, вищезгадані правочини не можуть вважатися нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а не актами податкових перевірок. Вказані в актах перевірки недоліки, допущені суб'єктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

Крім того, відповідач стверджував про неможливість здійснення господарської діяльності з причин відсутності у ТОВ «Новіком» необхідних об'єктів, фондів, ресурсів.

На вимогу суду про надання письмових доказів, які б свідчили, що на момент здійснення господарської операції з ВАТ «Львівська вугільна компанія» у його контрагента - ТОВ «Новіком» були відсутні технічні та технологічні можливості, контрагент не знаходився за місцем реєстрації, не мав активів, необхідних для роботи в реальному секторі економіки, економічних ресурсів, тощо відповідачем не надано жодного документа.

Тому суд не бере до уваги такі заперечення відповідача, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, які не підтверджені жодними доказами. Податковим органом цих обставин не встановлено та під час судового розгляду не доведено.

Суд вважає, що за наявності первинних документів між ВАТ «Львівська вугільна компанія» та ТОВ «Новіком» безпідставно стверджувати про безтоварність цих операцій. Доказів які б спростовували товарність операцій не надано. Фактично висновки перевірки ґрунтуються на припущенні про неспроможність контрагента позивача здійснювати господарську операцію.

Суд зазначає, що достатньою підставою для правомірного формування податкового кредиту за умови реальності проведених господарських операцій є наявність у платника податку - покупця належно оформленої податкової накладної, яка є водночас податковим і розрахунковим документом, та сплата продавцю вартості товару з податком на додану вартість.

Усі податкові накладні оформлені згідно з вимогами чинного законодавства, недоліків заповнення яких при перевірці не встановлено.

З огляду на принцип персональної відповідальності платника позивач не може нести відповідальність за невиконання чи неналежне виконання обов'язку щодо сплати податків, зборів (обов'язкових платежів) іншими платниками податків, якщо інше прямо не встановлено законом, а тому у разі невиконання контрагентом позивача своїх зобов'язань щодо декларування та сплати необхідних сум податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Згідно з пунктом 1.3 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» платника податку визначено як особу, яка згідно із цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особу, яка імпортує товари на митну територію України.

Згідно з пунктом 10.2 статті 10 цього Закону платники податку, визначені у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність їх внесення до бюджету відповідно до закону.

Правом видачі податкової накладної користується виключно платник податку на додану вартість, зареєстрований як такий на підставі статті 2 Закону України «Про податок на додану вартість».

ТОВ «Новіком» на момент виписки податкових накладних було зареєстроване відповідно до чинного законодавства, не перебувало в процесі припинення, щодо нього не було внесено відомостей про відсутність за місцем реєстрації, та було зареєстроване як платник податку, в тому числі податку на додану вартість.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Європейський суд з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03 у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України, а згідно з ч. 2 цієї ж статті, невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Відповідач не підтвердив своєї позиції про безтоварність господарської операції, як і висновок про наявність протиправної мети при вчиненні правочинів належними доказами чи відповідними судовими рішеннями.

Отже висновки відповідача викладені в акті перевірки щодо безтоварності господарських операцій між позивачем та його контрагентом не підтверджуються належними та допустимими доказами і спростовуються фактичними обставинами, встановленими судом під час розгляду справи.

Зазначене свідчить про необґрунтованість та упередженість висновків податкового органу щодо встановлених порушень.

Господарські операції позивача підтверджені належним чином оформленими первинними документами, а правочини не визнані у встановленому законом порядку недійсними. На момент укладення договорів, виписки податкових накладних та проведення господарських операцій контрагенти позивача були зареєстрованими в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку мали свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість.

Відповідачем у встановленому законом порядку не спростовано презумпцію правомірності правочинів, добросовісності платника податку та достовірності поданих документів.

Надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Враховуючи викладене вище та норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена зокрема в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 року у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 року у справі № К/9991/66857/11.

Щодо нарахування відповідачем грошового зобовязання ПАТ Львівська вугільна компанія із збору за забруднення навколишнього середовища суд зазначає, що ВАТ Львівська вугільна компанія в періоді, охопленому перевіркою, правомірно не нарахувало та не сплатило збір за забруднення навколишнього природного середовища за відходи вуглезбагачення, розміщені на зберігання у хвостосховищах підприємства відповідно до договору зберігання, укладеного 26.06.2008 року із ТзОВ Новіком в кількості 1 120 000 тонн.

Порядок встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору затверджено постановою Кабінету Міністрів України №303. Відповідно до п.2 Порядку №303 збір за забруднення навколишнього природного середовища справляється за розміщення відходів. В абзаці другому п.4 Порядку №303 зазначено, що суми збору, який справляється за розміщення відходів,обчислюються платниками збору самостійно на підставі затверджених лімітів на розміщення відходів, виходячи з фактичних обсягів розміщення відходів, нормативів збору та коригуючих коефіцієнтів.

Наказом Міністертсва охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Державної податкової адміністрації України від 19.07.99 р. №162/379, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09.08.99р. за №544/3837, затверджено Інструкцію «Про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища», зі змінами і доповненнями, яка визначає єдиний порядок обчислення, сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища та подання податкових розрахунків зі збору. Так, відповідно до п.2.1 Інструкції №162 платниками збору є суб»єкти господарювання, незалежно від форм власності, включаючи їх об»єднання, філії, відділення та інші відокремлені підрозділи, що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої територіальної громади; бюджетні, громадські та інші підприємства, установи та організації; постійні представництва нерезидентів, які отримують доходи в Україні; громадяни, які здійснюють на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони викиди і скиди забруднюючих речовин у навколишнє природне середовище та розміщення відходів. Згідно з п.6.4 Інструкції №162 суми збору, який справляється за розміщення відходів, обчислюються платниками самостійно щокварталу наростаючим підсумком з початку року на підставі затверджених лімітів, виходячи з фактичних обсягів розміщення відходів, нормативів збору та коригуючих коєфіцієнтів, наведених у таблицях 2.4,2.5 додатка до Порядку №303.

Відповідно до п.4 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України №303, у розрахунках збору за розміщення відходів мають бути вказані саме фактичні обсяги відходів, що дійсно розміщуються на території суб»єкта господарської діяльності і на які у цього суб»єкта є дозвіл на розміщення.

Відповідно до дозволу Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Львівській області №87 підприємству встановлено ліміт на утворення та розміщення у 2009 році відходів вуглезбагачення в кількості 260 000 тонн.

Судом встановлено, що позивачем у 2009 році було нараховано та сплачено збір за утворення та розміщення фактичних відходів, утворених в процесі вуглезбагачення у кількості 98 850 тонн на загальну суму 97 861,50 грн, при цьому підприємство не перевищило ліміт на розміщення відходів.

Вказані факти підвержуються податковим розрахунком збору за забруднення навколишнього природного середовища за 1 півріччя 2009 року, податковим розрахунком збору за забруднення навколишнього природного середовища за 9 місяців 2009 року, податковим розрахунком збору за забруднення навколишнього природного середовища за 2009 рік, дозволом Державного управління охорони навколишнього природного середовища у Львівській області № 87 на розміщення відходів у 2009 році.

Тонкі відходи вуглезбагачення, що ТОВ «Новіком» (поклажодавець) передавало на зберігання у 2008 та 2009 роках, були утворені та розміщені у хвостосховищах №1 та №2 впродовж попередніх років, ще до моменту приватизації ДП «Центральна збагачувальна фабрика «Червоноградська», що була здана в оренду ЗАТ «Львівсистеменерго». На ДП «ЦЗФ «Червоноградська» обліковуються тонкі відходи вуглезабезпечення в кількості 10 545 975 тонн, з них 10 100 597 тонн утворилися в період з дати створення ДП «ЦЗФ «Червоноградська» до дати її реорганізації (04.04.2001), а решту 445 378 тонн в період з 04.04.2001 по 29.02.2008 року. Це підтверджують і актт оцінки майна ЦМК ДП «ЦЗФ «Червоноградська», і передавальний та сформований баланси ДП ЦЗФ «Червоноградська».

Судом встановлено, що після приватизації ЦМК ДП ЦЗФ Червоноградська спільним рішенням відділення Фонду державного майна України та ЗАТ Львівсистеменерго було створено підприємство ВАТ Львівська вугільна компанія, яке таким чином стало новим власником активів колишньої ДП ЦЗФ Червоноградська, в тому числі й тонких відходів, розміщених у хвостосховищах № 1 та №2.

Позивачем було прийнято рішення про реалізацію накопичених тонких відходів. Внаслідок цього було укладено угоди про продаж таких «старих» відходів ТзОВ «Стратегія груп» та ТОВ «Новіком». Оскільки ТОВ «Новіком» немало власних хвостосховищ, тому відповідно до укладеного договору зберігання від 26.06.2008 року №26/06-08/1 передавало придбані накопичені (а не новоутворені) тонкі відходи на зберігання підприємству ВАТ «Львівська вугільна компанія».

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що ВАТ Львівська вугільна компанія в періоді, охопленому перевіркою,правомірно не нарахувало та не сплатило збір за забруднення навколишнього природного середовища за відходи вуглезбагачення, розміщені на зберігання у хвостосховищах підприємства відповідно до договору зберігання, укладеного 26.06.2008 року із ТзОВ Новіком в кількості 1 120 000 тонн.

ВАТ Львівська вугільна компанія уклало цивільно-правовий договір з головою наглядової ради ОСОБА_4 терміном дії з 25.05.2009 по 25.05.2012 року. Умовами цього договору передбачено компенсацію виплат у звязку із службовими відрядженнями, які включають добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати з найму жилого приміщення в порядку і розмірах установлених чинним законодавством України.

Незважаючи на те, що за формою (назвою) підприємством було укладено цивільно-трудовий договір, за своїм змістом цей договір є трудовим. Предмет договору цивільно-правового характеру є конкретний вид послуг (роботи) та її кінцевий результат, що має кількісну та якісну визначеність. Договором з ОСОБА_4 передбачено трудову функцію, процес праці та її організація, що регулюються трудовим законодавством. Відповідно, оподаткування нарахованої суми винагороди проводилося аналогічно як і оподаткування заробітної плати. Із суми винагороди, що належала до виплати утримувався податок з доходів фізичних осіб, збір в пенсійний фонд, збір до фонду зайнятості, збір до фонду соціального страхування.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд відповідно до ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи зі змісту наведеної норми, саме на податкові органи покладається обовязок надати достатні докази на обґрунтування висновків про порушення платником податків норм податкового законодавства, на підставі яких такому платникові визначено відповідні грошові зобовязання.

Відповідачем конкретних доказів, на підставі яких можна дійти висновку про порушення платником податків норм податкового законодавства, суду надано не було.

Згідно зі статтею 162 КАС України суд вправі постановою визнати протиправним рішення субєкта владних повноважень чи окремі його положення, дії чи бездіяльність і скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення.

Сукупність вищенаведених встановлених обставин справи дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, і такими що підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 7-14, 69-71, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України суд

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №/2, №/2, №/2 від 28.10.2010 року, №/2 від 27.10.2010 року, №/2/2 від 25.11.2010 року Сокальської об»єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Гулкевич І.З.