Справа № 4485/11/2070
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2011-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 серпня 2011 р. Справа № 2-а- 4485/11/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Котеньова О.Г., суддів: Бабаєва А.І., Бідонько А.В.,

при секретарі судового засідання Бондаренко Ю.В.,

за участі сторін:

позивача - Касонго Бібі,

представника відповідача - не прибув,

перекладача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за адміністративним позовом громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Касонго Бібі до Державного комітету України у справах національностей та релігій про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, громадянин ДР Конго Касоного Бібі, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, в якому просить суд скасувати рішення відповідача від 10.01.2010 року №45-11 про відхилення скарги на рішення Управління міграційної служби в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні та наказ Управління міграційної служби в Харківській області №275-о від 06.12.2010 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; зобов'язати відповідача прийняти рішення, яким зобов'язати підпорядкований орган міграційної служби - Управління міграційної служби в Харківській області - прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця .

В обґрунтуванні своїх вимог позивач зазначає, що приїхав до Україна з ОСОБА_2 ОСОБА_3. Підставою прибуття до України були обґрунтовані побоювання за власну безпеку, до країни походження повернутись не бажає. У звязку з чим звернувся до Управління міграційної служби в Харківській області з заявою про надання статусу біженця, однак отримав відповідь про відмову в оформлені для вирішення питання щодо надання статусу біженця. Не погодившись з таким рішенням позивач подав скаргу до Державного комітету України у справах національностей та релігій. Рішенням №45-11 від 10.01.2010 року Державного комітету України у справах національностей та релігій було відхилено скаргу позивача, про що йому стало відомо з повідомлення Управління міграційної служби у Харківській області №17/01-04-67 від 12.04.2010 року. Позивач не погоджується з рішенням відповідача та просить його скасувати.

Відповідачем були надані письмові заперечення проти позову, в обґрунтування яких зазначено, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до законодавства, оскільки під час розгляду заяви позивача та проведення з ним передбаченої законом співбесіди, позивачем не було надано жодного документу який би посвідчував його особу, та жодних доказів та фактів на підставі яких у нього могли виникнути побоювання повертатись до країни походження, що суперечить Позиції УВКБ ООН "Про обовязки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16.12.1998 року. Просить відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач свого представника до судового засідання не направив, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 16.11.2010 року звернувся до Управління міграційної служби в Харківській області з заявою про надання статусу біженця.

Наказом Управління міграційної служби в Харківській області від 06.12.2010 року №275-о було відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Зазначене рішення було оскаржене позивачем до Державного комітету України у справах національностей та релігій.

Рішенням №45-11 від 10.01.2011 року Державного комітету України у справах національностей та релігій було відхилено скаргу позивача.

Перевіривши, оскаржуване позивачем рішення відповідача, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України суд встановив наступні обставини.

Відповідно до абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців" від 21.06.2001 року № 557-111 (який був чинним на час виникнення спірних відносин) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

16.11.2010 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Харківській області з заявою про надання йому статусу біженця.

Згідно ч.1 ст.12 Закону України "Про біженців" - протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Процедуру оформлення документів, необхідних для вирішення питань про надання, втрату, позбавлення статусу біженця на території України визначено Тимчасовою інструкцією про оформлення документів, необхідних для вирішення питань про надання, втрату, позбавлення статусу біженця, затвердженою Наказом Державного комітету України у справах національностей та міграції, від 29.04.2002 року №20, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 11 травня 2002 року за №422/6710 (далі - Інструкція).

На виконання приписів ст.12 Закону України "Про біженців" та в порядку передбаченому Інструкцією, спеціалістом Управління міграційної служби в Харківській області 18.11.2010 року було проведено співбесіду, яку було зафіксовано протоколом №2010HAR00071-01.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та протокол співбесіди, суд встановив наступне.

Касонго Бібі 11.11.2010 року незаконно перетнув державний кордон України поза пунктом пропуску в пошуках кращих умов життя.

До своєї заяви в Управління міграційної служби в Харківській області Касонго Бібі не надав жодного документу який би посвідчував його особу, до заяви додав інформацію по своїй країні походження. Однак, ця інформація не містить жодних даних щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності. Крім того в ході співбесіди позивач повідомив, що ця інформація особисто його не стосується: "Зі мною такого не було" (протокол співбесіди, стор. 10).

Касонго Бібі визначив себе громадянином ДР Конго та повідомив, що постійно мешкав у провінції Північне Ківу, р-н Кітару, с. Вула. Доказів у підтвердження свого громадянства не надав. На співбесіді стверджував, що паспорт він ніколи не отримував, на батьківщині у нього залишились свідоцтво про народження, сертифікат про закінчення школи. У ході співбесіди позивач виявив певне знання географічного розміщення країни, державної символіки, природних та кліматичних особливостей своєї батьківщини. Позивач володіє державною мовою ДР Конго (французькою). Таким чином, твердження позивача щодо громадянської приналежності можливо розглядати лише в аспекті, ДР Конго - як країни постійного проживання. За національною ознакою позивач визначив себе конголезцем. Твердження позивача щодо національності можливо вважати вірогідним, оскільки позивач визначив себе конголезцем та пояснив, що належить до етнічної групи тутсі. За віросповіданням позивач визначив себе християнином, католиком. Зважаючи на те, що релігійна приналежність конголезців 50% - католики, це твердження позивача можливо вважати правдивим.

Щодо твердження позивача про напад на його село "військового угрупування Ребель", на співбесіді та в судовому засіданні позивач не виявив поінформованості щодо назви, складу, місцезнаходження, діяльності, та етнічної приналежності угрупування. Крім того не виявив володіння інформацією щодо загальної ситуації в країні. Більше того, позивача не було в цей час (липень - серпень 2010 року) у селі, про ці події він дізнався від односельчан. Таким чином позивач небезпеці на батьківщині не піддавався, загрози життю не мав.

Позивач повідомив, про загибель батька від рук "Ребель", про що нібито дізнався від своєї матері, з якою зустрівся у лісі, де ховався разом з братом та іншими людьми. При цьому з інформації ЗМІ (містяться в матеріалах особової справи позивача) вбачається, що "ребель" у перекладі з французької - повстанець, тобто військове угрупування про яке повідомив позивач, це повстанські війська народу тутсі. А з матеріалів особової справи позивача видно, що етнічна приналежність заявника та його родини - тутсі. Таким чином посилання позивача на небезпеку через напад "Ребель" з урахуванням загальної ситуації в ДР Конго не аргументовані, ніяких доказів позивач не навів.

У доповнення до вищезазначеного заслуговує уваги також те, що позивач спростував саму наявність будь-яких субєктивних підстав щодо побоювань за своє життя на батьківщині. Посилань на побоювання особистих переслідувань заява не містить. Слід зазначити, що позивач безперешкодно подорожував по території ДР Конго, був у Кіншасі, при цьому жодних проблем не мав.

Позивач виявив певну достатність деталей і специфіки щодо обставин проживання в ДР Конго, але інформація надана ним при викладенні причин виїзду, через які він не може повернутися до країни громадянської належності, є непослідовною. Документів у підтвердження обґрунтованості звернення він не надав.

Проаналізувавши наведене, суд має зазначити, що відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обовязки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Матеріали особової справи, в тому числі й протокол співбесіди №2010HAR00071-01 від 18.11.2010 року, свідчать, що Касонго Бібі не навів фактів, які б свідчили про утиски щодо нього особисто за жодною з ознак, визначених Конвенцією про статус біженців. Позивач не перебував членом жодної релігійної, військової або громадської організації, учасником інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов'язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, він не був, вільно пересувався країною, працював.

Також суд зазначає, що згідно з п.164 А глави V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобовязань у сфері прав людини.

За час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців", в країні його громадянської належності не виникло.

Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Позивач не довів, що його особисто будуть переслідувати в ДР Конго за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не наддав ні під час розгляду Управлінням міграційної служби в Харківській області його заяви від 16.11.2010 року, ні у суді.

У відповідності з абз.7 ст.11 Закону України "Про біженців", до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків щодо позивача, які б відповідали вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців", позивачем не надано.

Під час судового розгляду позивач не надав доказів, які б спростовували висновки Управління міграційної служби у Харківській області та підтвердили зазначені в позові обставини. Разом з тим, доводи, викладені в позовній заяві та обставини, повідомлені позивачем у судовому засіданні, не спростовують висновки, зазначені в Рішенні №45-11 від 11.01.2011 року. Документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків щодо позивача, які б відповідали вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців", Касонго Бібі не надано.

Відповідно до ч.6 ст.10 Закону України "Про біженців" статус біженця, крім інших, не надається особі яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Отже, суд приходить до висновку, що Рішення №45-11 від 11.01.2011 року Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову в наданні статусу біженця - є цілком законним, докази, зібрані та покладені у висновок відповідача були отримані з належних джерел, в тому числі з пояснень позивача, з огляду на що відповідачем зроблений обґрунтований висновок, що позивач не відповідає критерію включення за Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 року та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 року.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 9, 71, 94, 159, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_2 ОСОБА_3 Касонго Бібі до Державного комітету України у справах національностей та релігій про скасування рішення - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного проваджені або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова в повному обсязі виготовлена 05 вересня 2011 року.

Головуючий суддя Котеньов О.Г.

Судді Бабаєв А.І.

ОСОБА_4