Справа № 2а-7275/11/1370
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" грудня 2015 р. м. Київ К/800/22733/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі

Калашнікової О.В.,

Васильченко Н.В.,

Леонтович К.Г.,

розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною скаргою Жидачівського районного центру зайнятості на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року у справі за позовом Жидачівського районного центру зайнятості до ОСОБА_4 про стягнення та перерахунок соціальних виплат, -

в с т а н о в и л а :

Жидачівський районний центр зайнятості звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, в якому просив стягнути з відповідача на користь Жидачівського районного центру зайнятості суму отриманої, обманним шляхом допомоги з безробіття у розмірі 4 233,48 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 03.08.2010 року відповідачу було надано статус безробітної, проте перевіркою щодо отримання доходів гр.ОСОБА_4 у ФОП ОСОБА_5 встановлено, що відповідач з 08.09.2010 по 30.09.2010 року, перебуваючи на обліку як безробітна, одночасно працювала і отримувала дохід. У зв'язку з вищенаведеним, на підставі Закону України «Про зайнятість населення»та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» кошти, отримані відповідачем у період перебування на обліку у центрі зайнятості як безробітної, підлягають поверненню.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2012 року, залишеною без змін та ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року, у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями, Жидачівський районний центр зайнятості звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 03.08.2010 ОСОБА_4 звернулася до РЦЗ за сприянням у працевлаштуванні у зв'язку із звільненням з роботи.

На підставі заяви від 03.08.2010 відповідачу було надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю на період з 03.08.2010 по 28.07.2011.

Згідно акту розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 10.05.2011 №30, за результатами перевірки, проведеної Новороздільським міським центром зайнятості (далі - МЦЗ) на підставі листа РЦЗ, встановлено, що відповідач перебувала у трудових відносинах із ФОП з 08.09.2010 по 30.09.2010 без укладення трудового договору та отримувала заробітну плату, що підтверджується податковим розрахунком ФОП форми 1ДФ.

У зв'язку із наведеним 26.05.2011 центром зайнятості прийнято наказ №84 про стягнення зайво виплаченого матеріального забезпечення на випадок безробіття та вартості наданих соціальних послуг.

27.05.2011 ОСОБА_4 було направлено копію вищевказаного наказу та запропоновано у добровільному порядку повернути кошти в сумі 4233,48грн.

Оскільки відповідач у встановлений для добровільної сплати строк зазначених коштів не повернула РЦЗ звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що оскільки відсутні належні докази роботи відповідача у ФОП, то позов є Жидачівського районного центру зайнятості безпідставним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Приписам наведеної норми кореспондують положення частини четвертої статті 21 КАС, згідно з якими вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 18.06.2013 року у справі № 21-204а13.

За встановлених судами попередніх інстанцій обставин вбачається, що предметом позовних вимог являється стягнення коштів, безпідставно отриманих відповідачем.

Згідно ч.1 ст.17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Ураховуючи наведене, суди дійшли помилкового висновку, що позов, предметом якого є стягнення зайво виплаченого матеріального забезпечення, не може бути розглянутий за правилами КАС.

Відповідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, якщо провадження за позовною заявою, яку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства було помилково відкрито, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 4 ст. 220-1 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 223 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і закрити провадження.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 220-1, 223, 231 КАС України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Жидачівського районного центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 21 квітня 2015 року скасувати.

Провадження у справі - закрити.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно

Помічник судді Ю.М. Дрибас