Справа № 308/625/15-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року Справа № 876/7700/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участі секретаря - Бадівської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України в м.Ужгороді Закарпатської області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області та ОСОБА_1 на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Ужгороді Закарпатської області та Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області про визнання незаконною бездіяльності та скасування постанов, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Ужгороді Закарпатської області (далі - УПФ) та Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області (далі - ВПВР) в якому, просив визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця Секерня В.М. у виконавчому провадженні ВП №27897247 та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 19.06.2014 (далі - Постанова), визнати незаконною бездіяльність начальника ВПВР Мікор Ю.Ю. та скасувати його постанову від 17.07.2014 про відмову в задоволенні його скарги, зобов'язати ВПВР відновити виконавче провадження, стягнути з УПФ та ВПВР моральну шкоду в розмірі 50000грн з кожного.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідачами протиправно не виконується рішення суду, яке набрало законної сили. Зазначає, що оскаржувана ним Постанова прийнята незаконно, оскільки виконавчий лист був на виконанні у ВПВР та у встановлені строки ним не виконаний, а начальником ВПВР при розгляді його скарги не враховано фактичних обставин, що призвело до порушення його прав.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року у справі №308/625/15-а заявлений позов задоволено частково.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржили УПФ та ВПВР, які покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданій апеляційній скарзі покликаються на те, що виконавчий лист повинен виконуватися органами казначейства, а ВПВР не є належним відповідачем у справі, оскільки не є органом державної влади в розумінні закону. Більше того, вважають, що ВПВР діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством.

ОСОБА_1 також не погодився із судовим рішенням в частині відмови у задоволенні його позову, та покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення в цій частині, яким задовольнити позов в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що своїми протиправними діями та рішеннями відповідачі завдали йому моральної шкоди, яка не відшкодована судом безпідставно. Більше того, враховуючи обставини справи, вважає, що належним способом захисту його прав повинно бути зобов'язання відповідачів виконати рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а апеляційні скарги УПФ та ВПВР належить задовольнити.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ВПВР вчинило бездіяльність щодо направлення постанови про відновлення виконавчого провадження до суду для отримання виконавчого листа, а відтак і закінчено виконавче провадження на підставі п.13 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-XIV) без належним на те підстав.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного судового рішення виходив із незаконної бездіяльності та рішень ВПВР, однак, ним не було враховано наступного.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Указом Президента України від 06.04.2011 №385/2011 затверджено «Положення про Державну виконавчу службу України», відповідно до п.7 якого Державна виконавча служба України (далі - ДВС України) здійснює свої повноваження безпосередньо та через структурні підрозділи головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районних, міських (міст обласного значення), районних у містах, міжрайонних та міськрайонних управлінь юстиції, що забезпечують реалізацію повноважень ДВС України.

Відповідно до ч.3 ст.181 КАС України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби.

Статтею 2 Закону №606-XIV зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про державну виконавчу службу» (далі - Закон №202/98-ВР) визначено, що органами державної виконавчої служби є:

- Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень;

- управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

- районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Отже, в цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби у зв'язку з тим, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, відділи примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - не визначені Законом №202/98-ВР як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

Ураховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, в разі подання позовної заяви до державних виконавців або інших посадових осіб органів державної виконавчої служби чи до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами ст.52 КАС України здійснювати заміну первинного відповідача на належного - відповідно Державну виконавчу службу України, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, або, у разі наявності заперечень позивача, залучати вказаний орган як другого відповідача.

Відтак, апеляційний суд вважає, що ВПВР не є органом ДВС України в розумінні Закону №606-XIV та Закону №202/98-ВР, а тому позивач звернувся з позовом до неналежного відповідача в цій частині.

Вказане також узгоджується із постановою пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Згідно п.9 ч.1 ст.3 КАС України відповідач - суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

За змістом частин 1, 3 ст.52 КАС України суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача.

За змістом цих норм допустити заміну належної сторони у справі може виключно суд першої інстанції. КАС України не передбачено заміни неналежної сторони судом апеляційної інстанції.

Приймаючи оскаржувану постанову, суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.52 КАС України, не провів заміну первинного відповідача - ВПВР на належного - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Закарпатській області (далі - Управління), а також не залучив його як другого відповідача, у зв'язку із чим фактично допустив порушення вищезазначених вимог процесуального законодавства та позбавив позивача права на судовий захист передбачений ст.6 КАС України шляхом пред'явлення адміністративного позову до належного відповідача.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині вимог до ВПВР та його посадових осіб, у зв'язку із тим, що такий заявлений не до належного відповідача, а відтак правомірність рішень, дій чи бездіяльності повинна бути перевірена судом під час розгляду позову заявленого із тих же підстав до Управління, за умови, що позивач скористається своїм правом щодо заявлення такого.

В частині позовних вимог до УПФ, апеляційний суд звертає увагу на те, що такі зводяться лише до стягнення з такого моральної шкоди, а відтак не підлягають до задоволення, оскільки не встановлено та в матеріалах справи немає жодних підтверджень того, що незаконними діями УПФ йому була спричинена моральна шкода, не обґрунтовано її розмір і не надано доказів, які б підтвердили факт переживання ним моральних страждань, їх тривалість та інтенсивність, завдання будь-якої шкоди здоров'ю саме з вини УПФ. При цьому, слід врахувати, що позовних вимог щодо протиправності рішень, дій чи бездіяльності УПФ позивачем не заявлялось, а відтак вимога про відшкодування шкоди згідно ч.2 ст.21 КАС України не може бути задоволена адміністративним судом, оскільки заявлена без вимог про вирішення публічно-правового спору з УПФ. Фактично усі доводи ОСОБА_1 зводились лише щодо незаконної бездіяльності та рішень ВПВР, а не УПФ.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 з наведених вище підстав та наголошує на його праві звернення із позовом до належного відповідача із аналогічним позовом задля захисту своїх прав, свобод та інтересів, оскільки суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати правову оцінку рішенням, діям чи бездіяльності ВПВР у розглядуваній справі.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, апеляційні скарги ВПВР та УПФ задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Також, враховуючи, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2015 року відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги ВПВР, яка задоволена цим рішенням в повному обсязі, то в силу вимог ст.94 КАС України, судовий збір стягненню з такого не підлягає.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги Управління Пенсійного фонду України в м.Ужгороді Закарпатської області та Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Закарпатській області задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 30 червня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 14 грудня 2015 року.