Справа № К/9991/94881/11-С
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" грудня 2015 р. м. Київ К/9991/94881/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення заробітної плати за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2011 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, Міністерства юстиції України, Головного управління юстиції у Хмельницькій області, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати неправомірною бездіяльність відповідачів щодо неналежної оплати праці за червень-грудень 2005 року та незабезпечення службовим обмундируванням судді; стягнути з Міністерства фінансів України шляхом списання із розрахункового рахунку Головного управління Державного казначейства України на його користь компенсацію за невидане службове обмундирування за період з 20 березня 2002 року по 04 вересня 2003 року в сумі 2607 грн., невиплачену заробітну плату за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року в сумі 53061,35 грн., компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року в сумі 47585,83 грн.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 01 липня 2010 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної судової адміністрації України і зобов'язано Головне управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України провести видатки з Державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України, на користь ОСОБА_4 101 794,38 грн., з яких 53 061,35 грн. заборгованості по заробітній платі, 47 585,83 грн. компенсації, 1 147,20 грн. судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2011 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийнято у цій частині нову постанову, якою позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач пропустив встановлений Кодексом адміністративного судочинства України строк для звернення до суду.

Однак такий висновок суду апеляційної інстанції є передчасним та не відповідає нормам процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 2001 року працює на посаді судді, а з вересня 2002 року - на посаді судді Віньковецького районного суду Хмельницької області.

Вважаючи, що у період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року заробітна плата виплачувалася йому у неналежному розмірі, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частинами 1, 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України було встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Водночас, згідно з частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином висновок суду апеляційної інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості із виплати заробітної плати, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати суперечить викладеному вище та не ґрунтується на правильному застосуванні норм права.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом апеляційної інстанції допущено порушення норм процесуального права, зокрема статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового судового розгляду справи суду апеляційної інстанції необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07 листопада 2011 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало