Справа № 826/23598/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-12-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом Громадської організації «Антикорупційний підприємницький фронт»

до відповідача Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»

про визнання протиправними дій, зобов»язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація «Антикорупційний підприємницький фронт» звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в якому просить суд визнати протиправними дії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» стосовно надання неповної інформації на запит на інформацію позивача від 03.09.2015 р. вих. № 3/9/15-2, а також зобов'язати відповідача надати на вказаний запит повну інформацію про штатний розпис апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», включаючи посадові оклади працівників.

Позов обґрунтовано тим, що надавши із листом вих. № 4930 від 10.09.2015 р. копію штатного розпису апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» без зазначення посадових окладів, зазначене державне підприємство надало на запит позивача неповну інформацію.

При цьому позивачем зазначено, що Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» є розпорядником публічної інформації відповідно до ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», з огляду на зміст ст. ст. 1, 15, 16 Закону України «Про морські порти України», а зокрема, з урахуванням того, що це підприємство утворене з метою утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, здійснює інші визначені законом управлінські функції, а фінансування діяльності, Адміністрації морських портів України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України та портових зборів, що справляються нею, зокрема, портового (адміністративного) збору, віднесеного до доходів Державного бюджету України п. 37 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України.

Разом з тим, у позовній заяві відмічено, що фінансування посадових окладів працівників апарату управління Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «АМПУ») здійснюється за рахунок бюджетних коштів і користування та розпорядження державним майном, штатний розпис не передбачає зазначення персональних даних осіб, які займають відповідні посади за цим штатним розписом, а тому не є інформацією конфіденційною або інформацією з обмеженим доступом.

Під час судового засідання 26.11.2015 р. заявлені позовні вимоги представником позивача підтримано у повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав до суду письмові заперечення.

Так, як йдеться у запереченнях, ДП «АМПУ» не с суб'єктом владних повноважень, а штатний розпис апарату управління ДП «АМПУ» не є публічною інформацією в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації». ДП «АМПУ» не є бюджетною установою та не утримується за рахунок державного чи місцевого бюджету.

Окрім цього, також відповідачем зауважено, що згідно до п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» ДП «АМПУ» є розпорядником інформації як суб'єкт господарювання, який є суб'єктом природної монополії, однак лише стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. А відтак, на переконання відповідача, оскільки запитувана позивачем у запиті від 03.09.2015 р. вих. №3/9/15-2 інформація не є інформацією щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них, тому ДП «АМПУ» не є розпорядником інформації в розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Під час судового засідання 26.11.2015 р. представником позивача заявлено клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження, проти задоволення якого представник відповідача не заперечував.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

З огляду на зазначені вище обставини суд прийшов до висновку про продовження розгляду справи у порядку письмового провадження.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Під час письмового провадження 07.12.2015 р. відповідачем скеровано до суду додаткові письмові пояснення у справі, в яких серед іншого зазначено про те, що доводи позивача стосовно фінансування діяльності ДП «АМПУ» за рахунок коштів Державного бюджету України та портових зборів, що справляються ним, зокрема, портового (адміністративного) збору, віднесеного до доходів Державного бюджету України п. 37 ч. 2 ст. 29 Бюджетного кодексу України, є помилковими, адже ДП «АМПУ» не є бюджетною установою та не утримується за рахунок державного чи місцевого бюджету.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно до п. 1.1 затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України від 24.03.2014 р. №149 Статуту ДП «АМПУ» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, створене відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.03.2013 р. №133-р «Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних міністерств морського транспорту» та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

03.09.2015 р. Громадська організація «Антикорупційний підприємницький фронт» звернулася з інформаційним запитом вих. №3/9/15-2 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», в якому просила надати штатний розпис (розклад) центрального апарату Державного підприємства «Адміністрація морських портів України».

У відповідь листом від 10.09.2015 р. №4930 Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» повідомило позивачу про надання копії штатного розпису апарату управління.

Як встановлено судом, наданий відповідачем штатний розпис, копія якого наявна у справі, затверджений наказом голови ДП «АМПУ» від 20.05.2015 р. №156-к.

В той же час, як зазначено позивачем, ознайомившись із отриманою копією штатного розпису, ним виявлено, що в даному штатному розписі приховано розміри посадових окладів працівників структурних підрозділів апарату управління ДП «АМПУ».

Відтак, вважаючи, що в порушення законних прав та інтересів позивача відповідачем на запит про надання публічної інформації надано неповну інформацію, за їх захистом Громадська організація «Антикорупційний підприємницький фронт» звернулася до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представників сторін та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 №2939-VI (далі - Закон №2939) встановлено, що публічною інформацією є відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Доступ до інформації серед іншого забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (ч. 2 ст. 5 Закону №2939).

Частиною 1 ст. 6 Закону №2939 передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Згідно до положень ч. 2 цієї статті обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог:

1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя;

2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам;

3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо він правомірно оприлюднив її раніше (ч. 3).

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше(ч. 4).

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину (ч. 5).

Не належать до інформації з обмеженим доступом відомості, зазначені у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданій відповідно до Закону України "Про запобігання корупції", крім відомостей, зазначених в абзаці четвертому частини першої статті 47 вказаного Закону (ч. 6).

Обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений (ч. 7).

Як встановлено положеннями ч. 1 ст. 13 Закону №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються:

1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання;

2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів;

3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків;

4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Згідно ч. 2 цієї статті до розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 20.04.2000 р. №1682-III «Про природні монополії» природна монополія - стан товарного ринку, при якому задоволення попиту на цьому ринку є більш ефективним за умови відсутності конкуренції внаслідок технологічних особливостей виробництва (у зв'язку з істотним зменшенням витрат виробництва на одиницю товару в міру збільшення обсягів виробництва), а товари (послуги), що виробляються суб'єктами природних монополій, не можуть бути замінені у споживанні іншими товарами (послугами), у зв'язку з чим попит на цьому товарному ринку менше залежить від зміни цін на ці товари (послуги), ніж попит на інші товари (послуги) (далі - товари).

Згідно до абз. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №1682 суб'єктом природної монополії визначається суб'єкт господарювання (юридична особа) будь-якої форми власності, який виробляє (реалізує) товари на ринку, що перебуває у стані природної монополії.

Як передбачено ч. 1 ст. 5 Закону №1682 відповідно до цього Закону регулюється діяльність суб'єктів природних монополій у сферах спеціалізованих послуг у річкових, морських портах, морських рибних портах та аеропортах відповідно до переліку, визначеного Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону №2939 на розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.

Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч. 4 ст. 13 Закону №2939).

Згідно з ч. 2 ст. 19 Закону №2939 запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.

Запит на інформацію має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі (ч. 5 ст. 19 Закону №2939).

Так, як визначено положеннями ст. 20 Закону №2939 розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 1). У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту (ч. 2).

У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту (ч. 4).

Між тим, як зазначено Вищим адміністративним судом України у довідці про вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами положень Закону України "Про доступ до публічної інформації" від 01.06.2013 р. (далі - Довідка), юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі спори щодо правовідносин, пов'язаних з доступом до публічної інформації, в яких оскаржуються рішення, дії чи бездіяльність розпорядників публічної інформації, в тому числі й у разі, якщо і такими розпорядниками є не суб'єкти владних повноважень.

Разом з тим, Вищим адміністративним судом України зауважено, що характерними ознаками, які виокремлюють публічну інформацію з-поміж інших видів інформації, є наступні:

1) готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

2) заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

3) така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації;

4) інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків;

5) інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків. Щодо несуб'єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації.

Для з'ясування того, чи є інформація публічною, суди досліджують підстави одержання чи створення інформації суб'єктами владних повноважень.

Для вирішення цього питання суди з'ясовують підстави отримання чи створення запитуваної інформації та враховують те, що публічна інформація одержується чи створюється суб'єктами владних повноважень на виконання обов'язків, визначених чинним законодавством.

Як закріплено положеннями п.п. 1 п. 1 ст. 1 Закону України від 17.05.2012 р. №4709-VI «Про морські порти України» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об'єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Беручи до уваги наведені вище доводи, виходячи зі змісту норми ч. 1 ст. 5 Закону №1682, а також проаналізувавши визначені Статутом ДП «АМПУ» мету і предмет діяльності підприємства, суд погоджується із обгрунтуванням відповідача стосовно того, що ДП «АМПУ» являється суб»єктом природної монополії.

З огляду на встановлені обставини, суд погоджується із доводами відповідача стосовно того, що в силу положень п. 4 ч. 1 ст. 13 Закону №2939 ДП «АМПУ» розпорядником інформації для цілей цього Закону визнається стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

А відтак, беручи до уваги наведені доводи, суд приходить до висновку, що запит позивача в даному випадку не відноситься до публічної інформації, розпорядником якої в розумінні Закону №2939 є ДП «АМПУ».

Таким чином, враховуючи наведене, а також виходячи із наявних у справі наданих сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська