Справа № 2а-9853/10/1570
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" грудня 2015 р. м. Київ К/800/24624/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа - Відділ освіти Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області про скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, третя особа - Відділ освіти Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області про скасування розпорядження, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначав, що розпорядження голови Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області № 65/к-2010 від 14 вересня 2010 року щодо його звільнення з посади начальника відділу освіти Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області, є незаконним, оскільки висновки, зафіксовані в акті ревізії, що стала причиною звільнення, не підтверджують факт одноразового грубого порушення ним трудових обов'язків - порушення фінансової дисципліни. Тому посилаючись на вимоги Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) просив про його скасування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що розпорядження голови Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області № 65/к-2010 від 14 вересня 2010 року відповідає вимогам Закону, і підстав для його скасування і поновлення позивача на вказаній посаді немає.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

У відповідності зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що контрольно-ревізійним відділом в Татарбунарському районі контрольно-ревізійного управління в Одеській області (далі - КРУ) проведено ревізію фінансово-господарської діяльності відділу освіти Татарбунарської райдержадміністрації за період з 1 червня 2008 року по закінчений звітний період 2010 року, за результатами якої встановлено ряд порушень, у тому числі фінансової дисципліни на суму 2 млн. 845 тис. 770 грн., інші порушення стосовно закупівель на суму 1 млн. 396 тис. 425 грн. тощо, про що складено відповідний акт № 470-15/24 від 29 червня 2010 року.

На зазначений акт позивачем подано заперечення, яке висновком КРУ в Одеській області від 27 липня 2010 року частково задоволено та встановлено порушення фінансової дисципліни на суму 604636,38 грн.

Після чого, на підставі доповідної та пояснювальної записок від 4 серпня та 14 вересня 2010 року, прийнято спірне розпорядження голови Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області № 65/к-2010 від 14 вересня 2010 року, яким ОСОБА_4 звільнено з посади начальника відділу освіти Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області за одноразове грубе порушення трудових обов'язків - порушення фінансової дисципліни, з підстав пункту 1 статті 41 КЗпП України.

Так, згідно пункту 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності.

Вирішуючи питання про законність звільнення позивача з роботи, необхідно виходити із того, що у справах про поновлення на посаді осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, необхідно з'ясовувати, в чому конкретно виявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом 1 статті 41 КЗпП України, та чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 147, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень.

В порушення зазначених норм Закону суди не встановили, якими діями чи бездіяльністю ОСОБА_4 вчинив одноразове грубе порушення фінансової дисципліни, які конкретно збитки завдані державі саме внаслідок протиправних дій чи бездіяльності позивача.

Судами також не було встановлено ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, не враховано характер дій або бездіяльності позивача, не з'ясовано чи було вчинено порушення умисно або з необережності та суттєвість наслідків порушення: негативні наслідки, які настали, або такі, що ймовірно могли настати із завданням роботодавцю значної матеріальної або моральної шкоди.

Отже, звільнення керівника за пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України можливе за умов вчинення ним разового грубого порушення своїх трудових обов'язків, таке порушення має бути чітко зазначене та письмово зафіксоване, а наказ про звільнення за цією нормою має бути мотивований та містити відомості щодо конкретних дій працівника, що призвели до негативних наслідків.

Окрім цього, суди, посилаючись на те, що 16 серпня 2010 року ОСОБА_4 притягнуто до адміністративної відповідальності за порушення законодавства з фінансових питань згідно статті 164-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення, не надали належної правової оцінки цьому судовому рішенню та не з'ясували, чи стосується таке саме порушень виявлених під час зазначеної ревізії КРУ. Також, суди не навели відповідних мотивів щодо того, чи вступила дана постанова в законну силу, з огляду на посилання позивача щодо її оскарження в апеляційному порядку.

Суди також мали надати належну правову оцінку й положенням частини 3 статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», якою визначено, що Депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду.

Суди мали врахувати посилання ОСОБА_4 про те, що він був депутатом Татарбунарської районної ради Одеської області п'ятого скликання і з'ясувати наявність належних і допустимих доказів цим посиланням. Такі обставини суди повинні були перевірити з урахуванням гарантій прав позивача щодо правомочності звільнення.

Тому з урахуванням цих тверджень позивача слід було навести відповідні мотиви щодо дотримання положень вказаного Закону під час звільнення останнього з посади.

З огляду на викладене, висновок судів щодо законності спірного розпорядження про звільнення позивача є передчасним.

За приписами статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, мотивувальна частина рішення суду повинна містити встановлені обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів. Визнаючи одні і відхиляючи інші докази, суд має це обґрунтувати.

Отже, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу скаргою ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 січня 2011 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 2 квітня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк

В.В. Тракало