Справа № 804/12894/15
Суддя: Коренев Андрій Олексійович
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Коренева А.О., розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпропетровську в приміщенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нафтаторг» (далі - позивач) до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області (далі - відповідач, ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
Позивач звернувся до суду з позовом про скасування податкових повідомлень - рішень відповідача від 18.08.15 № 000033201, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в сумі 83 944 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 20 986 грн., та № 000034201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість: за основним платежем - 2 702 737 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 351 369 грн. На обгрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що кожна господарська операція з ТОВ «Агро-Нафта» підтверджена документами первинного бухгалтерського та податкового обліку, складеними відповідно до встановлених вимог, підписаними повноважними представниками сторін та скріплених печатками. Звинувачення відповідача у невиконанні обов'язку по реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних не тільки не чим не обґрунтовані, а навпаки - суперечать нормам законодавства, що діяло протягом перевіряємого періоду, оскільки обов'язку по реєстрації всіх податкових накладних ще не існував у перевіряємий період. Так, протягом всього перевіряємого періоду в Єдиному реєстрі податкових накладних не реєструвалися: - податкові накладні, що виписувалися покупцям, які не були платниками ПДВ; - податкові накладні, що виписувалися у випадку здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку); - податкові накладні, що виписувалися при здійсненні операцій з постачання не акцизних товарів і в яких сума ПДВ була менше ніж 10 тисяч гривень. Лише з 01.01.15, після внесення відповідних змін до п. 11 підрозділу 2 розділу XX Перехідних положень ПК України реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних підлягають всі податкові накладні. До канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.
Відповідач проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що спірні рішення прийняті на підставі акту перевірки позивача, з висновками якого останнім порушені приписи податкового законодавства щодо визначення та сплати податкових зобов'язань з податку на прибуток на податку на додану вартість (том 4 а.с.95-97). В судове засідання 15.12.15 представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не прибув.
Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Враховуючи наведене, суд вказує на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Вивчивши доводи позову, письмових пояснень позивача та заперечень та письмових пояснень відповідача, заслухавши пояснення представників сторін в судовому засіданні 10.11.15, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд при винесені постанови виходить з наступних підстав та мотивів.
Зі змісту оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 18.08.15 № 000033201, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання по податку на прибуток приватних підприємств за основним платежем в сумі 83 944 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 20 986 грн., та від 18.08.15 № 000034201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість: за основним платежем - 2 702 737 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 1 351 369 грн., вбачається, що вони прийняті на підставі акту від 10.07.15 №78-22.01-30815686.
За висновками вказаного акту, складеного за результатами проведеної планової виїзної документальної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 р. по 31.12.14, позивачем порушені п. 138.1, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.198.3, п. 198.6 ст.198, 185, 187, п. 201.1 ст. 201 ПКУ та занижений податок на прибуток за 2013 р. в сумі 83 944 грн. та податок на додану вартість в сумі 2 702 737,25 грн., у тому числі в листопаді 2013 р. в сумі 88 362,25 грн. в грудні 2013р. - 833 193 грн. та в грудні 2014 р. в сумі 1 781 182 грн.
Підставою для означених висновків слугували: - акт ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 16.06.2014 р. за № 98/05-28-22-01-11- /25328121 «Про проведення зустрічної звірки ТОВ «Агро-Нафта», - відомості АС «Співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів», за якими встановлено відхилення ПДВ в сумі 88 362,25 грн.; - доводи про те, що перевіркою ТОВ «Агро-Нафта» неможливо підтвердити реалізацію ПММ на ТОВ «Нафтаторг» безпідставно сформовано валові витрати всього в сумі 441 811,25 грн. по накладним, податковим накладним, які не можуть розглядатися в якості належного підтвердження податкових зобов'язань ТОВ «Агро-Нафта», оскільки ці податкові накладні не мають статусу юридично значимих; - відомості АС «ЄРПН в розрізі товарів», за якими було встановлено, що ТОВ «Нафтаторг» здійснював придбання та реалізацію ПММ які, відповідно до п. 11 підрозділу 2 розділу 20 Перехідних положень ПКУ підлягають обов'язковій реєстрації в єдиному реєстрі податкових накладних незалежно від розміру податку на додану вартість в одній податковій накладній (стор. 18 акту). Посадовими особами ДПІ зазначено в акті, що в ході перевірки не підтверджено наявність поставок ТМЦ по ланцюгу ТОВ «Агро-Нафта» - ТОВ «Нафтаторг», що свідчить про нереальність господарських операцій між ТОВ «Нафтаторг» та ТОВ «Агро-Нафта» (стор. 14 акту).
Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість вказаних висновків відповідача і винесених на їх підставі спірних актів індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, проаналізувавши положення законодавчих актів, якими врегульовані спірні правовідносини, суд зауважує на наступному.
Судом встановлено, що спірні суми витрат (2013р.) та податкового кредиту (листопад, грудень 2013р., грудень 2014р.) сформовані позивачем за взаємовідносинами з ТОВ «Агро-Нафта» за операціями на підставі договору № 1612/1 від 16.12.2010 р. та від 18.12.13 №1812/1 про придбання позивачем у ТОВ «Агро-Нафта» компонентів моторних палив та палива моторні альтернативні.
Суд зазначає, що правове регулювання відносин між державою та платником податків з приводу формування останнім за звітний (податковий) період показників податкового кредиту та сум грошових зобов'язань з ПДВ, що підлягають сплаті до бюджету, а також витрат та сум грошових зобов'язань з податку на прибуток, що підлягають сплаті до бюджету, здійснюється відповідно до приписів ПКУ.
Приписами п.14.1 ст.14 ПКУ визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).
Згідно з п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.
Відповідно до п. 201.1, 201.4, 201.6 ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один із способів, визначених в п.201.1. ст.201 ПКУ; податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця; податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.
Пунктом 200.1 ст. 200 згаданого Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1 ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 Кодексу).
Відповідно до п.201.10. ст.201 ПКУ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.
За приписами абз.9 п.201.10 ст.201 ПКУ відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період.
Згідно з п. 138.1. ст. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.
Відповідно до пп. 138.1.1. п. 138.1. ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
За приписами п. 138.2 ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.
Відповідно до п. 138.8 ст. 138 ПК України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну);
Згідно з пп. 139.1.9 п. 139.1. ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення; фінансова звітність - бухгалтерська звітність, що містить інформацію про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства за звітний період. Згідно зі ст. 3 Закону № 996-XIV метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Приписами ст.9 Закону № 996-XIV визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Системний аналіз наведених правових норм дає суду підстави для висновку, що законодавцем безумовно презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку. Таким чином, право платника податку на віднесення вартості товарів (послуг) до складу витрат та включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як: придбання платником податку у інших платників цього податку товарів чи послуг, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям господарської діяльності платника податку - отримання доходу, тобто досягнення розумної економічної мети; підтвердження податковою накладною, виписаною постачальником - платником податку на додану вартість.
Суд зазначає, що зміст наведених вище первинних документів, які виступили підставою внесення відповідних записів до документів бухгалтерського та податкового обліку, формування витрат та податкового кредиту, та копії яких наявні в матеріалах адміністративної справи, в повній мірі відповідають вимогам ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", а саме, містять назву документа, дату і місце складання, назви підприємств, від імені яких складено документи, відомості про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особисті підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (такі дані містяться в Договорах та актах).
Також суд зважує на те, що означені документи були досліджені відповідачем в ході перевірки та відображені в Акті, відповідачем не заперечується, що наведені податкові накладні, спірні суми ПДВ за якими віднесені позивачем до податкового кредиту, виписані платником податків, який на час їх оформлення знаходився в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців та був зареєстрований платником податку на додану вартість.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивачем надані всі належні первинні документи, що підтверджують реальність та факт придбання позивачем у ТОВ «Агро-Нафта» товару за спірними операціями, які призначені для використання у господарській діяльності позивача, а відповідачем - суб'єктом владних повноважень не надано доказів, що вказані договори визнані в установленому порядку недійсними. Отже, позивачем було повністю дотримано всіх вимог ПК України з реалізації права на податковий кредит та витрат по операціях з означеним контрагентом, а задекларовані позивачем суми з ПДВ та витрати підтверджені наявними у матеріалах справи первинними бухгалтерськими документами.
Суд зазначає про безпідставність на хибність посилань відповідача на акт ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві від 16.06.2014 р. за № 98/05-28-22-01-11-/25328121 «Про проведення зустрічної звірки ТОВ «Агро-Нафта» та на дані АС «Співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів», як слугували підставою для висновків про нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Агро-Нафта».
Так, Податковий кодекс України не ставить право платника ПДВ на податковий кредит та формування витрат в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів. Якщо контрагенти не виконали свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.
Суд відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», позивач та контрагенти позивача є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість та податку на прибуток. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст. ст. 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.
Саме така правова позиція викладена Європейським Судом з прав людини (рішення від 22.01.2009 у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03), а також Верховним Судом України (постанова від 09.09.2008 у справі №21-500во08, постанова від 01.06.2010 у справі № 21-573во10, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ЗАТ "Мукачівський лісокомбінат" до Мукачівської ОДПІ про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, постанова від 31.01.2011 у справі за позовом ТОВ "Фірма "ВІК" до ДПІ у м. Херсоні про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень).
Відповідачем не наведено переконливих доводів та не подано доказів, які б безспірно підтверджували недобросовісність саме позивача як платника податків.
Окремо суд відзначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути: - або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України); - або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст. 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином); - або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч. З ст. 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави та суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).
Втім, відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб позивача або за викладеними у акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочинів між позивачем та ТОВ «Агро-Нафта» недійсними.
З приводу доводів відповідача щодо завищення позивачем сум податкового кредиту за грудень 2013р. та грудень 2014р. у зв'язку із включенням до складу податкового кредиту сум податку, що не підтверджені належним чином оформленими податковими накладними, які підлягали обов'язковій реєстрацій в Єдиному реєстрі податкових накладних та в порушення приписів п.11 підрозділу 2 розділу 20 Перехідних положень ПКУ не були зареєстровані продавцем в ЄР, а також не містили даних щодо вхідного УКТ ЗЕД при реалізації, суд зазначає наступне.
За змістом п. 11 підрозділу 2 розділу 20 Перехідних положень Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація податкових накладних платниками податку на додану вартість - продавцями в Єдиному реєстрі податкових накладних запроваджується для платників цього податку, у яких сума податку на додану вартість в одній податковій накладній становить: понад 1 мільйон гривень - з 1 січня 2011 року; понад 500 тисяч гривень - з 1 квітня 2011 року; понад 100 тисяч гривень - з 1 липня 2011 року; понад 10 тисяч гривень - з 1 січня 2012 року. Податкова накладна, в якій сума податку на додану вартість не перевищує 10 тисяч гривень, не підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних. Податкова накладна, виписана при здійсненні операцій з постачання підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України, з 1 січня 2012 року підлягає включенню до Єдиного реєстру податкових накладних не залежно від розміру податку на додану вартість в одній податковій накладній.
Відповідно до п. 215.1 ст. 215 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до підакцизних товарів належали: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; нафтопродукти, скраплений газ; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли.
Відповідно до п. 215.1 ст. 215 ПК України (в редакції, чинній з 01.01.2015 р.) до підакцизних товарів належать: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; нафтопродукти, скраплений газ, речовини, що використовуються як компоненти моторних палив, паливо моторне альтернативне; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли, транспортні засоби, призначені для перевезення 10 осіб i більше, транспортні засоби для перевезення вантажів.
За змістом пп. і) п.201.1 ст.201 ПКУ у податковій накладній зазначається такий обов'язковий реквізити як код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).
Аналіз наведених законодавчих приписів дозволяє стверджувати, що протягом перевіряємого періоду, в тому числі в грудні 2013р. та грудні 2014р., такий реквізит податкової накладної як - код товару згідно з УКТ ЗЕД є обов'язковим при реалізації продавцем таких підакцизних товарів як: спирт етиловий та інші спиртові дистиляти, алкогольні напої, пиво; тютюнові вироби, тютюн та промислові замінники тютюну; нафтопродукти, скраплений газ; автомобілі легкові, кузови до них, причепи та напівпричепи, мотоцикли.
Як зазначено вище, спірні суми податкового кредиту сформовані позивачем у зв'язку із придбанням у ТОВ «Агро-Нафта» палива моторного альтернативного. Суд зазначає, що оскільки паливо моторне альтернативне до 01.01.15 не було віднесено законодавцем до підакцизних товарів, у платника податку - продавця був відсутній як обов'язок із проставлення у відповідних податкових накладних даних щодо коду товару згідно з УКТ ЗЕД, так і обов'язок із реєстрації таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, адже сума податку на додану вартість в таких накладних становить менше 10 тисяч гривень.
Виходячи з наведеного, суд доходить до висновку, що фактичні обставини справи та наявні у позивача первинні документи, копії яких наявні в матеріалах справи, об'єктивно засвідчують здійснення господарських операцій в 2013р. та в грудні 2014р. між позивачем та ТОВ «Агро-Нафта», а також правомірність віднесення позивачем спірних сум ПДВ та витрат до податкового кредиту та витрат відповідно.
З огляду на відсутність порушення позивачем порядку формування податкового кредиту з ПДВ та витрат, відсутні підстави для донарахування позивачу податку на додану вартість, податку на прибуток підприємств та відсутні підстави для застосування контролюючим органом штрафних санкцій.
Згідно з вимогами ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справа про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 18.08.15 № 00003320 та №000034201 підлягають скасуванню, адже є протиправними.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до приписів ст. 94 КАС України.
Керуючись ст.ст. 2, 8-12, 69, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
Адміністративний позов задовольнити.
Скасувати податкові повідомлення-рішення Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 18.08.15 № 00003320 та №000034201.
Присудити на користь ТОВ «Нафтаторг» сплачений судовий збір в розмірі 487,20 грн. (чотириста вісімдесят сім гривень 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, визначеними ст.186 КАС України.

Постанова суду набирає законної сили згідно зі ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України

Суддя А.О. Коренев