Справа № 755/18359/15-а
Суддя: Катющенко В. П.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" грудня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинення певних дій, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з адміністративним позовом, в якому просить суд: визнати протиправним бездіяльність відповідача у здійсненні перерахунку та поновлення виплати їй пенсії за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року; зобов'язати відповідача відновити виплату раніше призначеної пенсії, з проведенням усіх перерахунків та індексації пенсії, з урахуванням індексу інфляції, відповідно до статей 27, 28, 40, 42, 43, 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV, у розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії, не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як непрацюючому пенсіонеру, з урахуванням матеріалів пенсійної справи і додатково наданих документів про страховий стаж за період з 07 липня 1989 року по 10 січня 1994 року, що не врахований в пенсійній справі та довідок про заробітну плату, і виплачувати пенсію на банківський рахунок, починаючи з 07 жовтня 2009 року; зобов'язати відповідача встановити і виплачувати їй підвищення до пенсії, у розмірі надбавки, встановленої для дітей війни, згідно Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV та Постанови КМУ від 28 грудня 2011 року № 1381, з 07 жовтня 2009 року; зобов'язати відповідача виплатити їй компенсацію втрати частини доходу, у зв'язку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дитині війни, за період з 07 жовтня 2009 року на день фактичної виплати; з метою швидкого захисту її життєво важливих інтересів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 256 КАСУ, допустити негайне виконання постанови суду, у повному обсязі позовних вимог, шляхом одноразового стягнення боргу по пенсії, за період з 07 жовтня 2009 року по день виконання судового рішення; зобов'язати відповідача, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 163 КАС України, представити суду протягом 14 днів з дня винесення рішення про негайне виконання - звіт про виконання судового рішення.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є громадянкою України, 81 рік, не працює і не перебуває на обліку в органі державної податкової служби, як фізична особа - підприємець. Проживала в м. Києві. З 07 липня 1989 року по 20 травня 1994 року перебувала на пенсійному обліку і отримувала пенсію за віком в УПСЗН Дніпровського району м. Києва. З 27 січня 1994 року постійно проживає за кордоном в Ізраїлі. Виплата пенсії за віком припинена з 20 травня 1994 року, внаслідок виїзду на ПМЖ за кордон, в порушення статей 24, 46 Конституції України, що гарантують рівність конституційних прав і свобод громадян перед законом, незалежно від місця проживання, право на пенсійне забезпечення в старості. Вона 08 вересня 2015 року звернулася до відповідача через представника за дорученням, із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком, виплату надбавки, встановленої для дітей війни, за формою дод. 2 до «Порядку», додавши оригінали необхідних документів: засвідчують особу і місце постійного проживання, документи про стаж та заробітну плату та ін. Листом УПФУ від 14 вересня 2015 року № 607/09/к-572 їй повідомлено про те, що заява розглянута, в її задоволенні відмовлено, зважаючи на відсутність законних підстав. Вона вважає дії/бездіяльність відповідача в перерахунку та поновленні виплати пенсії за віком, з 07 жовтня 2009 року - незаконними. Вона, як громадянин України, проживаючи за межами України, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України, міжнародне право і пенсійне законодавство не допускають обмеження права громадянина на соціальний захист, за ознакою місця проживання. Відсутність механізму законодавчого врегулювання порядку виплати пенсій громадянам, які обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідний договір, не може бути підставою для невиконання державою взятих на себе зобов'язань щодо забезпечення конституційного права людини на соціальний захист.

Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, з підстав викладених у запереченні на адміністративний позов, долученого до матеріалів справи (а.с. 74-77).

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має паво розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреб заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, в судовому засіданні 04 грудня 2015 року суд ухвалив про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами письмові пояснення та заперечення, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно ст. 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 вересня 2015 року до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва звернулась представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 із заявою про перерахунок та виплату пенсії за віком, починаючи з 07 жовтня 2009 року, до якої долучила, зокрема, заяву від 03 вересня 2015 року ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва про призначення/перерахунок пенсії, згідно якої просила перерахувати, поновити виплату пенсії з 07 жовтня 2009 року (а.с.17).

Відповідно до листа-відповіді Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 14 вересня 2015 року № 607/09/к-572, позивачу було роз'яснено, що виплата пенсії під час проживання за кордоном буде здійснюватись у разі прийняття Верховною Радою закону про ратифікацію за встановленим Угодою порядком, у випадку поновлення пенсії виплата буде здійснюватись у разі прийняття Верховною Радою закону про ратифікацію за встановленим Угодою порядком (а.с. 38-39).

В той же час, суд не може погодитися з даним твердженням відповідача, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів держаної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до довідки № 1/Ф-1555 від 25 вересня 2014 року, виданою Головним управлінням в місті Києві Державної міграційної служби України, ОСОБА_1 в липні 1993 року отримала дозвіл для виїзду на постійне проживання до Ізраїлю. Документована загальногромадянським паспортом для виїзду за кордон серії 40 № 1366784, виданий 21 вересня 1993 року з відміткою постійне проживання (а.с.11).

Згідно довідки № 1014 від 05 вересня 2014 року, виданою Житловою ремонтно-експлуатаційною організацією № 411, ОСОБА_1 була зареєстрована з 07 жовтня 1971 року за адресою: АДРЕСА_1. Знята з реєстраційного обліку 26 серпня 1993 року (а.с.12).

Відповідно до свідоцтва від 18 вересня 2015 року, виданого в м. Тель-Авів, Держава Ізраїль, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає в Державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.10).

За правилами ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України від 09.07.2003 р. № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Як вбачається з відомостей трудової книжки ОСОБА_1, наказом № 149 від 21 грудня 1993 року останню було звільнено з посади вчителя російської мови і літератури загальноосвітньої середньої школи № 4 у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.32).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України №1058-IV від 09.07.2003 року «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 вказаного Закону визначено, що у разі у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України..

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009, справа N 1-32/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір.

Зокрема, в пункті 3.3 цього рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

При цьому Конституційний Суд України звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення Європейський суд з прав людини є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Вищий адміністративний суд України у справах №№2а/0522/2583/12, 2а/521/425/13, 2а/316/44/14, зазначив, що відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не може бути підставою для позбавлення громадянина України гарантованого йому державою права на отримання пенсії у старості.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 12 травня 2015 року справа №21-180а15 та від 19 травня 2015 року, справа №21168а15, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону №1058-IV втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У відповідності до ч.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Таким чином, з прийняттям вищевказаного рішення Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання особи за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права ОСОБА_1 на виплату пенсій незалежно від місця її постійного проживання.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про протиправну бездіяльність відповідача, Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі в м. Києві, в частині поновлення виплати позивачу пенсії за віком.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

З огляду на викладене, враховуючи що будь-які нарахування пенсійних виплат здійснюється з дня звернення особи до відповідного управління пенсійного фонду, суд вбачає за можливе зобов'язати відповідача відновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії починаючи з 08 вересня 2015 року, з дня звернення уповноваженого представника позивача до відповідача із заявою про перерахування та поновлення виплати пенсії.

Щодо позовних вимог позивача в частині проведення усіх перерахунків та індексації пенсії, з урахуванням індексу інфляції, поновлення виплати пенсії, не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, як непрацюючому пенсіонеру, зобов'язання відповідача встановити і виплачувати позивачеві підвищення до пенсії у розмірі надбавки, встановленої для дітей війни, зобов'язання відповідача виплатити позивачеві компенсацію втрати частини доходу, у зв'язку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дитині війни, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки суд дійшов ґрунтовних висновків, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача відновити виплату раніше призначеної пенсії з 08 вересня 2015 року, що виключає можливість проведення правового аналізу наявності підстав для зобов`язання відповідача проводити перерахунок тих виплат, які відповідач, в силу своїх повноважень, не призначив. Такі позовні вимоги позивача не були предметом звернення позивача до відповідача, оскільки позивач зверталася до відповідача саме із заявою про поновлення виплати пенсії, при цьому заявлені позовні вимоги є окремим предметом спору та мають вирішуватися в порядку розгляду окремого позову у разі відмови відповідача у здійсненні індексації, у разі наявності підстав для її проведення, та виплати доплат позивачу.

Щодо заявлених позовних вимог в частині зобов'язання відповідача представити суду протягом чотирнадцяти днів з дня винесення рішення про негайне виконання - звіт про виконання судового рішення, то вказані вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Цій нормі кореспондують положення п.4 ч.1 ст. 163 КАС України, згідно з якими у резолютивній частині постанови суду зазначається встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіт про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

В той ж час, зобов'язання суб'єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, є правом, а не обов`язком суду.

Крім того, статтею 256 КАС України визначено вичерпний перелік постанов, які виконуються негайно, відповідно до якого, із встановлених судом обставин, зобов`язання відповідача, суб`єкта владних повноважень, відновити раніше призначену пенсію, негайному виконанню не підлягають.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 5, 11, 12, 70, 71, 158-163, 256, 267 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинення певних дій - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва у поновленні виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, починаючи з 08 вересня 2015 року.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва відновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1, починаючи з 08 вересня 2015 року.

Постанова суду може бути оскаржена сторонами до Київського апеляційного адміністративного суду через Дніпровський районний суд м. Києва у 10-ти денний термін з дня отримання копії постанови.

Суддя: