Справа № 807/3625/14
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2015 року м. Київ К/800/27586/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С. , Швець В.В. , розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2015р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2015р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України та просила суд скасувати рішення Державної міграційної служби України (надалі - ДМС України) від 10 листопада 2014 року № 608-14 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2015р. в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2015р. апеляційну скаргу позивачки залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2015р. в адміністративній справі № 807/3625/14 залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позивних вимог суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що надана позивачем інформація та матеріали перевірки органу міграційної служби дають підстави для встановлення відсутності загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, а відтак обставини, на які посилається позивач є надуманими та необґрунтованими.

У касаційній скарзі позивач, з посиланням на порушення норм матеріального і процесуального права, допущених судами, просить судові рішення скасувати.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про відхилення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 отримала Повідомлення №60 Головного управління ДМС України в Закарпатській області від 19.11.2014р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У Повідомленні зазначено, що відповідно до абз. 4, ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Підставою Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було Рішення Державної міграційної служби України № 445-14, від 04.09.2014р.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VІ від 08.07.2011р. (далі - Закон № 3671-VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VІ біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом п. 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач добровільно покидала Узбекистан через те, що там у неї нікого і нічого немає, поверталася туди для оформлення пенсії, перебувала там протягом тривалого часу, де могла звертатися до державних установ за захистом або наданням певної допомоги, легально виїхала звідти, що доводить факт відсутності будь-яких переслідувань щодо ОСОБА_2 з боку держави через релігійну приналежність чи з інших причин.

Доказів переслідування позивача через релігійні переконання, загрози її життю, здоров'ю, безпеці та свободі при поверненні до Узбекистану до судів першої та апеляційної інстанцій в ході судового розгляду, а також до касаційної скарги не надано.

Згідно з абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VІ не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частин шостої - дев'ятої статті 8 Закону № 3671-VІ рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову, так як рішення відповідача як суб'єкта владних повноважень є законними, прийнятими у відповідності до норм чинного законодавства, прийнятим за відсутності критеріїв, за наявності яких особі може бути надано статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно встановили обставини справи, дали їм належну юридичну оцінку, правильно застосували норми матеріального і процесуального права, тому відсутні підстави для скасування або зміни прийнятих ними рішень.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 18.03.2015р. та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.05.2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Кочан В.М.

судді

Пасічник С.С.

Швець В.В.