Справа № 813/6254/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2015 року №813/6254/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника відповідача Кавалець Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про стягнення одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, в якому просить стягнути одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 12 180,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що Указом Президента України від 14.02.2015 року №81/2015 «Про переведення суддів» її було переведено на посаду судді Галицького районного суду м.Львова. Позивач у позові вказала, що оскільки ст.120 КЗпП України передбачені гарантії і компенсації при переїзді, тому відповідачем протиправно було відмовлено позивачу у виплаті одноразової допомоги з посиланням на необхідність домовленості і погодження сторін для виплати допомоги, а також на відсутність відповідного фінансування. Позивач вважає посилання відповідача незаконними, тому просить суд стягнути з відповідача в якості одноразової грошової допомоги вищевказану суму.

Ухвалами судді від 30.11.2015 року було відкрито провадження у справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення позовних вимог до суду відповідачем було подано письмові заперечення проти прозову, в яких останній обґрунтував свою правову позицію, виходячи із наступного.

Відповідач вказав, що ч.3 ст.120 КЗпП України встановлено, що працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін. Розміри компенсацій, порядок їх виплати та надання гарантій особам при переїзді на роботу в іншу місцевість передбачені ст. 120 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та постановою Кабінету Міністрів України «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» від 02.03.1998 року №255.

Згідно із ч.2 ст.120 КЗпП України, працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім'ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Однак, як наголошує відповідач, ч.3 зазначеної вище статті встановлено, що працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Здійснення територіальним управлінням виплати одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_2 погоджено не було, зокрема, через відсутність бюджетних асигнувань на вказані цілі. Так, згідно з вимогами Інструкції щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 12.03.2012 року №333, виплати працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, здійснюється відповідно до ч.11 пп.2.5.3 Код 2730 «Інші виплати населенню» п.2.5 Код 2700 «Соціальне забезпечення». Станом на сьогодні, в кошторисі видатків на 2015 рік за КПКВ 0501040 «Здійснення правосуддя місцевими загальними судами» по КЕКВ 2730 «Інші виплати населенню» коштів не передбачено.

Відповідно до вимог ст.48 Бюджетного кодексу України, розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами, враховуючи необхідність виконання бюджетних зобов'язань минулих років, узятих на облік органами Казначейства України. Згідно із ч.4 цієї ж статті, зобов'язання, взяті учасником бюджетного процесу без відповідних бюджетних асигнувань або з перевищенням повноважень, встановлених Бюджетним Кодексом України та законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет), не вважаються бюджетними зобов'язаннями (крім витрат, що здійснюються відповідно до ч.б цієї статті) і не підлягають оплаті за рахунок бюджетних коштів. Взяття таких зобов'язань є порушенням бюджетного законодавства. Витрати бюджету на покриття таких зобов'язань не здійснюються.

Згідно з ч.1 та ч.12 ст.23 БК України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду.

Відповідач у запереченнях вказує, що у територіального управління немає ні підстав, ні можливостей виплатити судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_2 одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість. Крім того, відповідач звертає увагу на те, що у наказі Галицького районного суду м.Львова «Про приступлення ОСОБА_2 до виконання обов'язків судді Галицького районного суду м.Львова» від 25.02.2015 року №13/К не зазначено про відшкодування позивачу витрат та компенсації, у зв'язку з переведенням на роботу в іншу місцевість, передбачених ст.120 КЗпП України.

Позивач у судове засідання не з'явилася, проте у позові просила розглянути справу у її відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, надала пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях та просила суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Судом із матеріалів справи встановлено, що з 21.03.2011 року позивач працювала на посаді судді Торезького міського суду Донецької області.

Указом Президента України від 14.02.2015 року №81/2015 позивача було переведено на посаду судді Галицького районного суду м.Львова.

Згідно довідки від 10.03.2015 року № про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, ОСОБА_2 була зареєстрована та постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1.

Наказом голови Галицького районного суду м.Львова від 25.02.2015 року №13/К «Про приступлення до виконання обов'язків судді ОСОБА_2» позивач була переведена у межах п'ятирічного строку на роботу на посаду судді Галицького районного суду м.Львова та приступила до виконання своїх посадових обов'язків з 25 лютого 2015 року із зарахуванням її до облікового складу цього суду.

Місячний посадовий оклад позивача на цей період становив 12 180,00 грн. (10 мінімальних заробітних плат).

12.08.2015 року ОСОБА_2 звернулася із заявою до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області про виплату їй одноразової грошової допомоги в розмірі місячного посадового окладу за новим місцем роботи.

Однак, листом Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області від 02.09.2015 року позивача було повідомлено, що у зв'язку з відсутністю попереднього погодження на відшкодування одноразової допомоги при переведені та бюджетних асигнувань за КЕКВ 2700 «Соціальне забезпечення» виплатити їй одноразову допомогу при переїзді немає можливості.

Таким чином, вважаючи порушеним своє право на виплату одноразової допомоги при переїзді в іншу місцевість та не погоджуючись із фактичною відмовою відповідача у здійсненні такої виплати, позивач звернулася до суду з означеним позовом.

Так, згідно ст.12 Закону України «Про оплату праці», норми оплати праці і гарантії для працівників, а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Статтею 120 Кодексу законів про працю України передбачено гарантії і компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з переведенням, прийняттям або направленням на роботу в іншу місцевість.

Працівникам при переведенні їх на іншу роботу, коли це зв'язано з переїздом в іншу місцевість, виплачуються: вартість проїзду працівника і членів його сім'ї; витрати по перевезенню майна; добові за час перебування в дорозі; одноразова допомога на самого працівника і на кожного члена сім'ї, який переїжджає; заробітна плата за дні збору в дорогу і влаштування на новому місці проживання, але не більше шести днів, а також за час перебування в дорозі.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийомом їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються компенсації і надаються гарантії, зазначені в частині другій цієї статті, крім виплати одноразової допомоги, яка цим працівникам може бути виплачена за погодженням сторін.

Розміри компенсації, порядок їх виплати та надання гарантій особам, зазначеним у частинах другій і третій цієї статті, а також гарантії і компенсації особам при переїзді їх в іншу місцевість у зв'язку з направленням на роботу в порядку розподілу після закінчення учбового закладу, аспірантури, клінічної ординатури або в порядку організованого набору, встановлюються законодавством.

Загальні положення щодо видів компенсацій та механізму їх виплати містить постанова Кабінету Міністрів України від 02.03.1998 року №255 «Про гарантії та компенсації при переїзді на роботу в іншу місцевість» (надалі по тексту - Постанова №255).

Згідно з п.1 Постанови №255, установлено, що працівникам у зв'язку з переведенням їх на іншу роботу, якщо це пов'язано з переїздом в іншу місцевість (в інший населений пункт), зокрема виплачуються одноразова допомога самому працівникові - в розмірі його місячного посадового окладу (тарифної ставки) за новим місцем роботи і кожному члену сім'ї, який переїжджає, - в розмірі 25 відсотків одноразової допомоги самого працівника.

Працівникам, які переїжджають у зв'язку з прийняттям їх (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, виплачуються суми компенсації і надаються гарантії, передбачені підпунктами «а», «б», «в» і «д» цього пункту. Одноразова допомога цим працівникам може виплачуватися за погодженням сторін.

У даному випадку, суд зауважує, що відповідачем було помилково здійснено підміну понять «переведення на іншу роботу в іншу місцевість» та «прийом на роботу в іншу місцевість».

При цьому, суд наголошує, що при зверненні із заявою до відповідача щодо здійснення виплати позивач посилалась на ч.2 ст.120 КЗпП України, яка регулює саме виплати при переведенні на іншу роботу в іншу місцевість, у той час, як відповідач у своєму листі у відповідь на вказану заяву невірно посилається на ч.3 ст.120 КЗпП України, яка лише регулює виплати при переїзді, у зв'язку з прийомом працівників (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість.

Більш того, суд, позитивно оцінюючи доводи позивача, відзначає, що обставини переведення позивача на роботу у іншу місцевість, не стосуються переїзду, у зв'язку з прийняттям її (за попередньою домовленістю) на роботу в іншу місцевість, оскільки ОСОБА_2 переведена на роботу на посаду судді, згідно Указу Президента України «Про переведення суддів», і постановлене в Указі Президентом України її переведення на роботу на посаду судді не передбачає будь-якої попередньої домовленості.

Отже, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для виплати позивачу одноразової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Відповідно до п.4 Постанови №255, усі витрати на виплату сум компенсації несе те підприємство, установа або організація, до яких переводиться, направляється, або якими приймається працівник.

Частиною 1 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI, з наступними змінами та доповненнями (надалі по тексту - Закон №2453-VI) визначено, що Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Згідно з ч.1 ст.151 Закону №2453-VI, територіальними органами Державної судової адміністрації України є територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Водночас, суд не бере до уваги доводи відповідача щодо відсутності бюджетних асигнувань на відшкодування одноразової грошової допомоги, як підстави для відмови у її виплаті, з огляду на таке.

Відповідно до преамбули Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», цей Закон регулює відносини, що виникають у зв'язку з обов'язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

В силу ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейським судом з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як причину невиконання своїх зобов'язань.

Відтак, відсутність коштів не може бути підставою для відмови у виплаті одноразової грошової допомоги при переїзді на роботу в іншу місцевість.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Так, у даному випадку суд зазначає, що докази, надані позивачем, підтверджують обставини, на які вона посилається в адміністративному позові та які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і у матеріалах справи, однак не були спростовані доводами органу доходів і зборів.

Тож, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Питання щодо розподілу судових витрат за приписами ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судом не вирішується, оскільки із врахуванням позовних вимог позивач звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст.7-14, 18, 19, 69-72, 86, 94, 128, 143, 158, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) одноразову допомогу при переїзді на роботу в іншу місцевість у розмірі 12 180 (дванадцять тисяч сто вісімдесят) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 21 грудня 2015 року.