Справа № 826/10784/15
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючої-судді: Желтобрюх І.Л.,

суддів: Мамчура Я.С.,

Шостака О.О.,

при секретарі: Вітковській К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «Трудова Співдружність» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «Трудова Співдружність» до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Громадська організація «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «Трудова Співдружність» звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради та просила скасувати рішення відповідача «Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок» від 02 квітня 2015 року № 317/1182.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, а висновки, викладені ним в оскаржуваній постанові, не відповідають обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, які з'явилися у судове засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши й проаналізувавши доводи апеляційної скарги і докази на їх підтвердження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 24 квітня 2015 року на офіційному сайті Державної регуляторної служби України розміщено проект рішення Київської міської ради «Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок», яким передбачено забезпечення вжиття заходів щодо недопущення самовільного розміщення тимчасових споруд та їх незаконної реконструкції під об'єкти нерухомого майна, а також вжиття заходів щодо забезпечення недопущення самочинного будівництва інших об'єктів в м. Києві, забезпечення взаємодії структурних підрозділів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо вжиття заходів по демонтажу самовільно розміщених тимчасових споруд та інших об'єктів самочинного будівництва, а також забезпечення відшкодування збитків завданих об'єктам благоустрою внаслідок самовільного розміщення тимчасових споруд та здійснення самочинного будівництва.

Проект вказаного рішення оприлюднений разом з пояснювальною запискою.

Позивач, вважаючи неправомірними дії відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення, а рішення таким, що порушує його права та законні інтереси, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Київської міської ради від 02 квітня 2015 року № 317/1182 «Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок» не підпадає під поняття регуляторного акта у зв'язку з тим, що воно не є нормативно-правовим актом, має персоніфікований характер, не встановлює, не змінює та/або не скасовує норми права, а тому критерії відповідності, на які посилається позивач, на це рішення не розповсюджуються, і відповідач при прийнятті такого рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції колегія суддів виходить з такого:

Статтею 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» передбачено, що регуляторний акт - це прийнятий повноважним регуляторним органом нормативно-правовий акт, який (або окремі положення якого) спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який (або окремі положення якого) спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Згідно статті 12 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання.

В свою чергу, згідно з пунктом 1.4 розділу 1 Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року №34/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 року за № 381/10661, нормативно-правовий акт - офіційний письмовий документ, прийнятий уповноваженим на це суб'єктом нормотворення у визначеній законодавством формі та за встановленою законодавством процедурою, спрямований на регулювання суспільних відносин, що містить норми права, має неперсоніфікований характер і розрахований на неодноразове застосування.

Як вбачається з матеріалів справи, 24 квітня 2015 року на офіційному сайті Державної регуляторної служби України розміщено проект рішення Київської міської ради «Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок».

З пункту 5 пояснювальної записки до вказаного проекту рішення Київської міської ради «Про забезпечення недопущення самочинного будівництва та самовільного зайняття земельних ділянок» вбачається, що проект рішення в загальному не стосується інтересів інших органів, але окремі його положення мають рекомендаційний характер для органів державного архітектурно-будівельного контролю та органів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Більше того, зазначено, що проект рішення не підлягає громадському обговоренню, не є регуляторним актом, не визначає права та обов'язки суб'єктів господарювання та громадян, а спрямований на узагальнення індивідуально-конкретних приписів на підставі існуючих та діючих нормативно-правових актів, які регулюють відповідну сферу правового регулювання.

Дослідивши сам текст оскаржуваного рішення колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що таке рішення не регулює суспільні відносини, що містять норми права, має персоніфікований та розпорядчий характер виключно для структурних підрозділів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та інших органів, віднесених до сфери управління Київської міської ради та її виконавчого органу (Київської міської державної адміністрації), а тому воно не підпадає під поняття регуляторного акта у зв'язку з тим, не є нормативно-правовим актом, з огляду на що погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, суд апеляційної інстанції при вирішенні вказаної апеляційної скарги, враховує наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Водночас, п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України зазначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюються перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, захист прав, свобод та інтересів слід відрізняти від їх охорони. Охорона прав та інтересів має на меті запобігти їх порушенню. Охорона здійснюється шляхом встановлення відповідних норм права, правових стимулів, заборон тощо. Натомість, захист прав здійснюється виключно у разі їх порушення.

Таким чином, під час розгляду справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, а позивачу при зверненні до суду із позовом до суб'єкта владних повноважень в порядку адміністративного судочинства слід довести попереднє виникнення між сторонами у справі публічно-правових відносин та порушення своїх прав.

Водночас, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не вказує на те, які саме його права були порушені, прийняттям оскаржуваного рішення, а лише зазначає про їх ймовірне порушення у майбутньому, що суперечить основним засадам адміністративного судочинства, оскільки судове рішення не може ставитись в залежність від настання або ненастання обставин, що можуть виникнути в майбутньому.

В свою чергу, звернення до суду з позовом особи, якій не належить право вимоги (неналежний позивач), є підставою для відмови у задоволенні такого позову, оскільки права, свободи чи інтереси цієї особи у сфері публічно-правових відносин не порушено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не виявлено, суд повно і правильно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини, що склалися між сторонами, і дав їм належну правову оцінку, - з огляду на що підстави до скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Всеукраїнська спілка працівників торгівлі та послуг «Трудова Співдружність» залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 15 грудня 2015 року.

.

Головуючий суддя Желтобрюх І.Л.

Судді: Шостак О.О.

Мамчур Я.С