Справа № 802/3928/15-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 р. м. Вінниця справа № 802/3928/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі колегії суддів: головуючого судді Воробйової Інни Анатоліївни, суддів: Богоноса Михайла Богдановича, Слободонюка Михайла Васильовича

за участю: секретаря судового засідання: Мошняги В.І.

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідачів: Чернецького Р.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом: ОСОБА_1 до: Державної судової адміністрації України, територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області про: визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1, позивач) до Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України, відповідач 1), територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області (далі - ТУ ДСА у Вінницькій області, відповідач 2) з адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області щодо виплати суддівської винагороди і компенсації за невикористану відпустку;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України нарахувати та виплатити суддівську винагороду за квітень, травень, червень, липень 2015 року по день звільнення - 05.08.2015 р., а також компенсацію за невикористану відпустку 98 днів з урахуванням посадового окладу і доплати за вислугу років та виплачених за цей період сум.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді Оратівського та Крижопільського районних судів Вінницької області з 15.05.1983 року по 5.08.2015 р.

3.06.2014 р. позивач звернувся з заявою про відставку до Вищої Ради юстиції та Верховної Ради України, в зв'язку з досягненням 65 років та закінченням повноважень судді. Протягом тривалого часу, до моменту звільнення (5.08.2015 р.) позивачу виплачувалась суддівська винагорода в різних розмірах. Зокрема, у період з квітня по липень 2015 року позивачу виплачувалась суддівська винагорода і компенсація за невикористану відпустку без нарахування і виплати доплати за вислугу років, з чим він не погоджується, посилаючись на положення статті 22 Конституції України, відповідно до якої при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод та положення статті 58 Конституції України.

Окрім того, посилаючись на частину 3 статті 32 КЗпП України, позивач вказує, що відповідач не попереджував про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, а саме про значне зменшення розміру суддівської винагороди. Отже, Державна судова адміністрація України не виконала покладених на неї завдань по виплаті належної судової винагороди, в зв'язку з чим і пред'явлено цей позов.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та на судове рішення у справі №802/412/15-а. Просив позов задовільнити.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволені, вказуючи на безпідставність заявлених вимог. Зокрема, зазначив, що суддівська винагорода позивачу нарахована та виплачена з урахуванням положень статті 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», чинної на момент вчинення відповідних дій. Окремо вказав, що порядок і підстави припинення трудових відносин із суддею передбачено Конституцією України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів», які не передбачають повідомлення судді про зміну істотних умов оплати праці.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 з 15 травня 1983 р. по 5 серпня 2015 р. працював на посаді судді Оратівського та Крижопільського районних судів Вінницької області.

03.06.2014 р. у зв'язку із досягненням 65-річного віку позивач завчасно звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про відставку.

12.09.2014 у ОСОБА_1 закінчились повноваження судді, оскільки йому виповнилося 65 років.

16 липня 2015 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 636-VIII, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, крім інших, звільнено з посади судді ОСОБА_1.

Згідно наказу Крижопільського районного суду Вінницької області №54-о від 5.08.2015р. ОСОБА_1 відраховано із штату суддів з 5.08.2015 р. Одночасно, пунктами 2, 3 зазначеного наказу відділу планово-фінансової діяльності, обліку та звітності наказано провести розрахунок з ОСОБА_1, виплатити йому компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (за період роботи з 15.05.2013 р. по 15.05.2014 р.) тривалістю 32 календарні дні та компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку (за період роботи з 15.05.2014 р. по 15.05.2015 р.) тривалістю 42 календарні дні, додаткову відпустку (за період роботи з 15.05.2014 р. по 15.05.2015 р.) тривалістю 15 календарних днів та виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки (за період роботи з 15.05.2015 р. по 04.08.2015 р.) тривалістю 9 календарних днів.

Як встановлено, з квітня 2015 року і по липень 2015 року позивач отримував суддівську винагороду у розмірі визначеному Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній з 28.03.2015 р.) та після звільнення отримав компенсацію за невикористану відпустку без врахування доплати за вислугу років, з чим позивач не погодився та звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (далі в редакції чинній з 28.03.15 р.) (далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до частини першої статті 111 Закону № 2453-VI, суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції. Так, у зазначеній нормі, серед іншого, вказано, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі досягнення шістдесяти п'яти років.

Відповідно до частини четвертої статті 113 Закону № 2453-VI, у разі якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може здійснювати свої повноваження щодо здійснення правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п'яти років. Норма аналогічного змісту містилась й у редакції цього ж Закону чинного на момент досягнення позивачем 65 років.

Частинами першою, другою, третьою статті 133 Закону № 2453-VI, встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за:

1) вислугу років;

2) перебування на адміністративній посаді в суді;

3) науковий ступінь;

4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Разом з цим, відповідно до частини десятої цієї ж норми, суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.

Як встановлено судом, ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач досягнув 65-річного віку та, з урахуванням положень вище процитованих норм, з наступного дня не виконував свої повноваження щодо здійснення правосуддя.

Таким чином, у період з квітня по липень 2015 р., при нарахуванні та виплаті суддівської винагороди, застосовувались положення частин третьої та десятої статті 133 Закону № 2453-VI в редакції чинній з 28.03.2015 р. та, відповідно, виплачувалась суддівська винагорода в розмірі 12180 грн., тобто 10 мінімальних заробітних плат, що підтверджується розрахунковим листом за 2015 рік.

В свою чергу, компенсація за невикористану відпустку обчислювалась виходячи із середнього заробітку позивача за останні 12 календарні місяці, тобто відповідачем враховувалась виплачена ОСОБА_1 суддівська винагорода, яка нараховувалась йому згідно Закону "Про судоустрій та статус суддів" .

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що ТУ ДСА у Вінницькій області, при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди та компенсації за невикористану відпустку у період з квітня по серпень 2015 року діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окремо щодо доводів позивача, суд зазначає наступне.

В обґрунтування своєї позиції, позивач посилається на положення статей 22, 58 Конституції України, якими визначено, що при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

З цього приводу слід зазначити, що у рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1 № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року вказано, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

З наведеного видно, що у статті 58 Конституції України йдеться про застосування норм у часі саме щодо юридичної відповідальності фізичної особи, тоді як у спірній ситуації мова йде про оплату праці.

Окрім того, як встановлено судом з розрахункового листка за 2015 рік виплата суддівської винагороди позивачеві здійснювалась починаючи з квітня 2015 у обсягах визначених частинами третьою, десятою статті 133 Закону № 2453-VI в редакції чинній з 28.03.2015 р. Жодних перерахунків суддівської винагороди у бік зменшення із застосуванням норм, що не діяли у цей період не проводилось.

Таким чином, доводи позивача про застосування до спірних правовідносин зворотної дії закону є необґрунтованими, оскільки в даному випадку мова про зворотну дію закону не йде.

Також слід зазначити, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 13 Закону України «Про Конституційний Суд України», саме до повноважень цього суду належить прийняття рішень та надання висновків у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної Ради України, в тому рахунку щодо звуження змісту та обсягу існуючих прав прийнятими законами або внесеними змінами до чинних законів. А отже адміністративний суд при вирішені спору не може надавати оцінку щодо конституційності певного закону чи його окремих положень. Більш того, суд звертає увагу, що змінами до Закону № 2453-VІ, які набрали чинності з 28.03.2015 р. та, якими керувався відповідач при нарахуванні позивачу суддівської винагороди, така винагорода значно збільшена, порівняно з тою, що передбачалась Законом № 2453-VІ у попередній редакції.

Не беруться судом до уваги також доводи позивача про обов'язок відповідача, передбачений Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП), попереджувати про значне зменшення розміру суддівської винагороди, оскільки положення статті 32 цього Кодексу до спірних правовідносин не застосовуються, адже, як вже зазначалось вище, порядок та підстави припинення трудових відносин з суддею передбачено Конституцією України та Законом № 2453-VI.

Крім того, вимоги статті 32 КЗпП стосуються власника або уповноваженого ним органа (роботодавця), якими ні ДСА України, ні ТУ ДСА у Вінницькій області не є.

Так, відповідно до пункту 4 Положення про територіальне управління Державної судової адміністрації України, управління, серед іншого здійснює функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності ТУ ДСА України в Вінницькій області та місцевих загальних судів Вінницької області, а також забезпечує належні умови діяльності судів. Натомість, до повноважень Президента України та Верховної Ради України належить призначення кандидатів на посаду судді та обрання на посади суддів безстроково відповідно.

Окремо слід зазначити, що у Постанові Пленуму Верховного суду України № 20 від 2.10.2015 р. «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності частини дев'ятої статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", на яку посилається позивач, зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», не висловлено правову позицію щодо застосування положень статті 133 Закону № 2453-VI в редакції чинній з 28.12.2015 р., якою керувався відповідач 2 при нарахуванні суддівської винагороди позивачу. Слід зауважити, що у цій Постанові, серед іншого, вказано, що правову позицію Верховний Суд України висловить у разі звернення сторін із заявою про перегляд судового рішення в установленому процесуальним законом порядку, діючи на засадах верховенства права, виходячи з характеру спірних правовідносин та норми права, яка була чинною на момент їх виникнення.

Таким чином, наведена Постанова не є підтвердженням аргументів позивача про звуження його прав Законом № 2453-VІ (у редакції чинній з 28.03.2015 р.) при нарахуванні суддівської винагороди та компенсації за невиплачену відпустку.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

При вирішені даного спору суд також керується положеннями частини 3 статті 2 КАС України, в силу якої, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже, за сукупністю наведених обставин, а також враховуючи положення частини третьої статті 2 КАС України, суд дійшов висновку, що при нарахуванні та виплаті позивачу суддівської винагороди та компенсації за невикористану відпустку, відповідач 2 діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а отже цілком правомірно. Відтак, підстави для визнання дій відповідача 2 щодо виплати суддівської винагороди і компенсації протиправними та, відповідно, зобов'язувати здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди та компенсації за невикористану відпустку з урахуванням доплати за вислугу років - відсутні.

Не підлягають й задоволенню ці ж вимоги звернути до відповідача 1, оскільки, як встановлено судом, ДСА України таке нарахування та виплату не проводить, за відсутності на це повноважень, які б встановлювались законодавцем.

На підставі викладеного та враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, витрати пов'язані з розглядом справи, згідно положень статті 94 КАС України, позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Воробйова Інна Анатоліївна

Суддів: Богоноса Михайла Богдановича,

Слободонюка Михайла Васильовича

14.12.2015