Справа № 826/21729/15
Суддя: Ганечко О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

17 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ганечко О.М.,

суддів: Коротких А.Ю., Хрімлі О.Г.,

при секретарі Біднячук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до Державної виконавчої служби України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2015 року позов задоволено.

Визнано дії головного державного виконавця Державної виконавчої служби України Медведєва Олександра В'ячеславовича щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 29.12.2014 року по виконанню рішення №35995/09 Європейського суду з прав людини, в якому позивач є стягувачем - неправомірними.

Визнано протиправною та скасовано постанову ВП №41628054 від 29.12.2014р., про закінчення виконавчого провадження.

Зобов'язано відповідача вчинити дії по відновленню виконавчого провадження по виконанню рішення №35995/09 Європейського суду з прав людини.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необ'єктивність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі.

Позивач не з'явився, будучи належним чином повідомленим, що не перешкоджає слуханню спірного питання, відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України.

Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Вислухавши думку учасників судового розгляду, враховуючи, що явка в судове засідання апеляційної інстанції є необов'язковою, враховуючи строки апеляційного розгляду справи та відсутність клопотання про їх продовження, колегія суддів вважає, що розгляд справи може бути продовжений без позивача.

Заслухавши суддю доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України - за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011 року по справі №2-а-2350/10 позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені частково та зобов'язано Управління Пенсійного Фонду України в м. Коростені Житомирської області провести перерахунок та виплату пенсії та додаткової пенсії позивачеві, передбачених ч.1 ст. 50, ч.4 ст. 54 та ч.3 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та провести нарахування та виплату недоплаченої пенсії та додаткової пенси, починаючи з 29.04.2009 року з урахуванням раніше сплачених сум, з подальшою виплатою.

Європейським судом з прав людини за заявою позивача остаточно прийнято рішення № 35995/09, що видане 12.12.2013 року про:

А) що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконання, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику, ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

Б) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Як вбачається з оскаржуваної постанови від 29.12.2014 року ВП №41628054, підставою для закінчення виконавчого провадження слугувало фактичне виконання рішення Європейського суду з прав людини № 35995/09.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон 606) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606, зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону № 606).

Як встановлено ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Згідно з п. 4 ч. 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, такі виконавчі документи, як рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

При цьому, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено вичерпний перелік підстав закінчення виконавчого провадження, до яких зокрема належать: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Конституційний Суд України в Рішенні від 26.06.2013 по справі № 1-7/2013 (5- рп/2013) вказав на те, що відповідно до Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п'ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України, розглядаючи справу, бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Як встановлено судом першої інстанції, на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011 року по справі №2-а-2350/10, Державною виконавчою службою України проведено стягнення пенсії позивача за період часу з 29.04.2009 р. по 22.07.2011 року з урахуванням раніше сплачених сум, із розрахунку основного розміру пенсії для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою - 10 мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, відповідно до категорії 1, у розмірах: інвалідам 1 групи - 100 процентів мінімальної пенсії за віком.

Так, позивачеві перераховані кошти у розмірі 34668, 86 грн. (еквівалент 2000 євро) та сплачена заборгованість за рішенням національного суду у розмірі 163305, 74 грн., згідно платіжних доручень Міністерства юстиції України.

Тобто, судові рішення як національного суду України по справі №2-а-2350/10, так і Європейського суду з прав людини № 35995/09 виконані частково та тільки за період часу з 29.04.2009р. по 22.07.2011 року в частині нарахування та сплати відповідних пенсійних виплат.

Колегія суддів зазначає, що відповідачем не враховано, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.04.2011 року зобов'язано Управління пенсійного Фонду України в м. Коростені Житомирської області провести перерахунок та виплату пенсії та додаткової пенсії ОСОБА_2, передбачених ч.1 ст. 50, ч.4 ст. 54 та ч.3 ст. 67 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та провести нарахування та виплату недоплаченої пенсії та додаткової пенсії, починаючи з 29.04.2009 року з урахуванням раніше сплачених сум, з подальшою виплатою.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 170 КАС України, в разі, якщо рішення суду є не зрозумілим, державний виконавець має право звернутися до суду з відповідним клопотанням про роз'яснення такого рішення.

Окрім того, Європейським судом з прав людини за заявою позивачки остаточно прийнято рішення № 35995/09, що видане 12.12.2013 року про: А) що протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконання, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику, ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; Б) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки рішення Європейського суду з прав людини № 35995/09 не виконано у повному обсязі, постанова відповідача про закінчення виконавчого провадження з виконання даного рішення є протиправною та як наслідок підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про зобов'язання відповідача виконати в міру своїх обов'язків, Постанову Київського ААС від 07.04.2011р. та рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013р. в повному обсязі є втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягає задоволено.

За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому у її задоволенні необхідно відмовити, а рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.09.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Ганечко

Судді: О.Г. Хрімлі

А.Ю. Коротких

.

Головуючий суддя Ганечко О.М.

Судді: Хрімлі О.Г.

Коротких А. Ю.