Справа № 803/979/15-а
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 року Справа № 876/8132/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія Вектор Плюс" на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року про закриття провадження у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор Плюс" до Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, Другого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 про визнання протиправним арешту та зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и в :

Позивач - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернулося в суд з позовом до відповідачів - Першого відділу ДВС Луцького МУЮ, Другого відділу ДВС Луцького міського управління юстиції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Швайковської Н.Є., в якому просило визнати протиправним арешт на все нерухоме майно- постанова №44745346 від 16 вересня 2014 року Другий відділ ДВС Луцького МУЮ; арешт на все майно- постанова б/н від 16 лютого 2010 року Перший відділ ДВС Луцького МУЮ; арешт на все майно- постанова ВП835/5/17676359 від 16 лютого 2010 року Перший відділ ДВС Луцького МУЮ; арешт на все майно- постанова ВП31972392 від 30 березня 2012 року Другий відділ ДВС Луцького МУЮ; арешт на все майно- постанова ВП33906538 від 17 вересня 2012 року Другий відділ ДВС Луцького МУЮ, в частині накладення арешту на нерухоме майно: житловий будинок (домоволодіння) з земельною ділянкою у власності загальною площею 88,1 кв.м., житловою площею 55 кв.м., що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати відповідачів звільнити з-під арешту нерухоме майно: житловий будинок (домоволодіння) з земельною ділянкою у власності загальною площею 88,1 кв.м., житловою площею 55 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року провадження у справі закрито на підставі п.1 ч.1ст.157 КАС України.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження дій чи бездіяльності органів державної виконачої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконачвий лист та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» № 8 від 20 травня 2013 року публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані з визнанням права власності на арештоване майно. Таким чином, даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, тому з врахуванням вищенаведеного суд відповідно до положень ч.1 ст.197 КАС України вважає можливим проведення розгляду справи в їхній відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.

Заслухавши суддю- доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 жовтня 2006 року Акціонерний комерційний банк «Тас-Комерцбанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №0201/1006/71-348, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 65 546,00 доларів США на строк з 27 жовтня 2006 року по 27 жовтня 2026 року включно.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року №0201/1006/71-348, Акціонерний комерційний банк «Тас-Комерцбанк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір від 27 жовтня 2006 року про передачу в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язань з кредитного договору житловий будинок (домоволодіння) з земельною ділянкою у власність загальною площею 88,1 кв.м, житловою площею 55 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Н.А. Ариванюк та зареєстрований за №3771.

Обтяження за вищевказаним іпотечним договором відступлено ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та зареєстровано у державному реєстрі іпотек.

28 листопада 2012 року відповідно до договору факторингу вимоги за вказаними договорами відступлені на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Під час звернення до нотаріуса ТОВ «ФК «Вектор Плюс» стало відомо, що на вказане нерухоме майно накладений арешт у межах інших виконавчих проваджень.

Позивач оскаржив постанови Першого та Другого ВДВС Луцького МУЮ, мотивуючи це тим, що наявні арешти обмежують права ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на задоволення своїх інтересів як заставодержателя.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що має місце спір про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно, яке забезпечене заставою, предметом якого є перевірка правомірності виникнення такого права, у зв'язку з чим такі відносин мають виключно приватно-правовий характер, а тому відділи державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції в цих відносинах не можуть виступати як суб'єкти владних повноважень в розумінні наведеного п.1 ч.1 ст.17 КАС України.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки його майнове право як заставодержателя/іпотекодержателя є пріоритетним перед іншими кредиторами, і він не є стороною виконавчих проваджень, в ході яких було накладено арешт на майно, яке передано в іпотеку та заставу Банку, тому заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

П.1 ч.1 ст.3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

У випадку, якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.2 ст.4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім тих, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення.

Юрисдикція адміністративних судів згідно із ч.1 ст.17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

П.1 ч.2 цієї ж статті передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом цієї норми предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

У п.10 Постанови Пленуму ВАС України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року судам роз'яснено, що всі адміністративні справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час проведення виконавчих дій, розглядаються з особливостями, установленими ст.181 КАС України.

Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Ч. 4 ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

У ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження" закріплено перелік осіб, які є учасниками виконавчого провадження, серед них: державний виконавець; сторони (стягувач і боржник); представники сторін; експерти; спеціалісти; перекладачі; суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання, а також визначено коло осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, серед них: поняті; працівники органів внутрішніх справ; представники органів опіки і піклування; інших органів і установ у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, позивач - ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не є а ні учасником виконавчого провадження, а ні особою, яка залучається до проведення виконавчих дій. Тобто, в межах спірних правовідносин, на які поширюються особливості розгляду, передбачені ст.181 КАС України, позивач не є тією особою, якій закон надає право на звернення до адміністративного суду із позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця.

У п.19 Постанови Пленуму ВАС України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" № 3 від 13 грудня 2010 року, судами при розгляді справ з приводу оскарження дій державного виконавця стосовно арешту майна боржника потрібно враховувати, що в межах статті 181 КАС України розглядаються вимоги щодо арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно.

У даному випадку заявлені позовні вимоги вказують на спір, який виник у зв'язку з правом на заставлене майно, на яке державним виконавцем накладено арешт.

Згідно зі ст.54 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

В силу приписів ч.ч.1,2 ст.60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна такий знімається за постановою державного виконавця.

Таким чином, єдиним способом захисту прав заставодержателя у межах виконавчого провадження, де останній не є ані стороною, ані іншим учасником виконавчих дій, є звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Тобто, арешт державним виконавцем майна (в т.ч. і вчинення ним дій, які спрямовані на його застосування), не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, предметом спору та об'єктом судового захисту є саме право застави майна.

Вимоги заставодержателя про звільнення заставленого майна з-під арешту мають цивільно-правову природу і підлягають захисту способами, визначеними ЦК України для захисту майнових прав, а вирішення такої справи потребує з'ясування наявності цивільного права на майно у сторін спору.

Як вбачається з матеріалів справи, даний позов про звільнення майна з-під арешту заявлено у зв'язку з наявністю у позивача пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно перед іншими кредиторами. Таким чином, предметом позову у цій справі є спір з іншими кредиторами про захист наявного у позивача переважного права звернення стягнення на майно як заставодержателя, який повинен вирішуватися в порядку цивільного чи господарського судочинства (в залежності від суб'єктного складу сторін спору) згідно з ч.2 ст.114 ЦПК України чи ст.16 ГПК України.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказаний спір не є публічно-правовим спором в розумінні КАС України, тому не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції шляхом ініціювання питання про зняття арешту із заставленого майна.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки такі є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи усі вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваної ухвали правильно дано правову оцінку обставинам справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія Вектор Плюс" залишити без задоволення, а ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 10 червня 2015 року про закриття провадження у справі № 803/979/15-a - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, що беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик