Справа № 807/3584/13-а
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Справа № 876/14643/13

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.

суддів Левицької Н.Г., Сапіги В.П.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу Чопської міської ради на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року по справі за позовом Чопської міської ради до районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції про визнання протиправним та скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Чопська міська рада (надалі позивач) звернулася з адміністративним позовом до районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції про визнання протиправним та скасування постанови про повернення виконавчого листа стягувачеві від 29.08.2013 року

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що позивач звернувся до відповідача про примусове виконання рішення суду за виконавчим листом № 2а-0770/4010/11, виданого 17.07.2012 року Закарпатським окружним адміністративним судом про стягнення з громадянина Словаччини ОСОБА_2 податкового боргу перед бюджетом міста Чоп по платежу 13050530 бюджет 50 - «орендна плата Чоп з фізичних осіб» у загальному розмірі 69449,70 грн.. 04.09.2013 року Чопська міська рада Закарпатської області отримала постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29.08.2013 року та вищезазначений виконавчий лист. Підставою для повернення виконавчого документа є наявна встановлена судом заборона щодо звернення стягнення на майно, а саме нерухоме майно боржника згідно витягу з реєстру іпотек знаходиться у іпотеці АТ «B.O.F. a.s.», м. Братислава, вул. Мілетічова, буд. 1, що унеможливлює його реалізацію. Постанову про повернення виконавчого документа вважають незаконною, так як державним виконавцем не вказана будь-яка норма закону, якою встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно боржника - ОСОБА_2.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Суд виходив з того, що на час винесення оскаржуваної постанови у відповідача відсутні судові рішення, виконавчі написи нотаріуса на підставі яких може бути звернено стягнення на предмет іпотеки боржника ОСОБА_2, що унеможливлює виконання судового рішення за виконавчим документом № 2а-0770/4010/11, виданого 17.07.2012 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням сторона позивача подала апеляційну скаргу, з якої із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та постановити рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Покликання маються на те, що п.9 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути застосовано в даній ситуації, оскільки жодним законом України не встановлено обмеження щодо звернення стягнення на майно боржника - ОСОБА_2. Виконавцем в оскаржуваній постанові не вказано жодної норми заборони.

У зв'язку з відсутністю клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів (п.1 ч. 1 ст. 197 КАС України із змінами і доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 07.07.2010 року N 2453-VI), що є достатнім для розгляду даної справи.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вбачає її аргументованою.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце зокрема неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.07.2012 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконавчому листу № 2а-0770/4010/11 від 17.07.2012 року та надано боржнику строк для самостійного виконання до 02.08.2012 року. В строк наданий державним виконавцем, боржником рішення суду добровільно не виконано. Згідно бази даних АІС, у боржника відсутні зареєстровані транспортні засоби. З наданої інформації Держкомзему вбачається, що у боржника відсутні зареєстровані земельні ділянки; боржник - як суб'єкт підприємницької діяльності на обліку не перебуває. З повідомлення Ужгородського РБТІ № 74/01-12 від 08.02.2013 року за боржником зареєстровано комплекс, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно рішення щодо отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за результатом розгляду запиту РВ ДВС Ужгородського МРУЮ про надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно по об'єкту, що розташований АДРЕСА_1 та земельної ділянки (а.с. 26), державним реєстратором стверджується, що відсутні відомості щодо запитуваної інформації. Одночасно, за вказаним запитом встановлено наявність записів у РВПН (а.с.29), ДРІ ( а.с.28) та ЄРЗ ( а.с.27).

05.04.2013 року державним виконавцем було проведено опис та арешт вищезазначеного майна боржника ( а.с.31). При підготовці майна до реалізації було встановлено, що згідно довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 3133831 від 30.04.2013 року наявна заборона (іпотека) на відчуження нерухомого майна стосовно комплексу, заводу, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь АТ «B.O.F. a.s.», м. Братислава, вул. Мілетічова, буд. 1.

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Підставою для повернення виконавчого документу згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» на майно, яке перебуває в іпотеці, та не входить до Переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами (додаток до цього Закону) допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України «Про виконавче провадження»).

Стаття 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 54 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (частина восьма статті 54 Закону України «Про виконавче провадження»).

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку» .

Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку» ).

Нормами статей 36, 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та частиною восьмою статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису (статті 39, 41 Закону України «Про іпотеку»).

У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку» .

Разом з тим, у справі, яка переглядається, встановлено, що державним виконавцем вчинялися дії з виконання судового рішення про стягнення податкового боргу перед бюджетом міста Чоп, а не з виконання судових рішень чи виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» .

У разі коли державний виконавець вчиняє дії на виконання рішення суду про стягнення заборгованості, а судове рішення чи виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, то при вирішенні питання про наявність чи відсутність у діях державного виконавця порушень, слід виходити із загальних норм Закону України «Про виконавче провадження». У зв'язку із цим суд безпідставно застосував до спірних правовідносин норми Закону України «Про іпотеку», що призвело до неправильного вирішення справи.

Вищевикладена правова позиція суду апеляційної інстанції відповідає судовій практиці Верховного Суду України (постанова від 11.10.2013 року), яка з урахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковою для врахування судами при розгляді справ у подібних правовідносинах.

За вказаних обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги являються суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також має місце невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198 п.3 ч.1, 202, 205, 207, 254 КАС України, Львівський апеляційний адміністративний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Чопської міської ради задоволити.

Скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2013 року по справі № 807/3584/13-а та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Чопської міської ради до районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції про визнання протиправною та скасування постанови задоволити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 29.08.2013 року ВП № 33588619 винесену головним державним виконавцем районного відділу ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області Пивоваров Ю.Г..

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І.М. Обрізко

Судді Н.Г. Левицька

В.П. Сапіга