Справа № 820/10948/15
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2015 р.Справа № 820/10948/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Яковенка М.М.

Суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.

секретарі судового засідання Котелевець Н.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представників відповідачів, третьої особи Блудова О.В., Зеленський М.С., Костін О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року про відмову у відкритті провадження по справі № 820/10948/15,

ВСТАНОВИЛА:

До Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 в якому просив суд:

- визнати такими, що порушили його права та свободи рішення Генерального прокурора України, прокурорів Харківської області, Київської області, м. Києва та підлеглих прокурорів про проведення негласних оперативно-розшукових заходів, негласних слідчих (розшукових) дій (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж , зняття інформації з електронних інформаційних систем, аудіо та відеоконтролі особи, негласному аудіо і відеоконтролі особи та ін.) за період з 1986 р. по даний момент із зазначенням в рішеннях про їх проведення його адрес проживання як місць проживання осіб, які не проживали за цими адресами і щодо яких проводилися такі заходи, його радіоелектронних пристроїв, які належали іншим особам щодо яких проводилися такі заходи (в період з 1986р . по даний момент);

- визнати неналежним нагляд за дотриманням закону органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, дізнання Генеральним прокурором України, прокурором Харківської області, прокурором Дзержинського району м. Харкова, Київської області, м. Києва та контроль за підлеглими прокурорами, внаслідок чого незаконно використовувалися, спеціальні технічні засоби негласного отримання інформації та інші засоби телекомунікацій органів внутрішніх справ, телекомунікаційні мережі для завдань оперативно-розшукової діяльності і йому завдано шкоду здоров'ю, моральну шкоду, здійснено незаконне втручання в приватне життя;

- визнати пов'язаними з виконанням службових обов'язків стажиста, помічника прокурора Білоцерківського району Київської області та старшого слідчого - слідчого відділу прокуратури Київської області заподіяння йому каліцтва на території м. Києва, Київської області та м. Харкова, що виразилося у зміні і порушенні функцій внутрішніх органів внаслідок незаконного застосування спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації та стягнути з Управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області суму єдиного разової допомоги у зв'язку з професійним каліцтвом у розмірі однієї мінімальної заробітної плати - одна тисяча триста сімдесят вісім грн. на підставі п. 12 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування»;

- визнати незаконними нарахування та виплати ГУ МВС України в Харківській області грошових коштів на оплату праці та винагороди особам, які брали участь у проведенні негласних оперативно розшукових заходів, негласних слідчих (розшукових) дій і витрати для задач оперативно - розшукової діяльності по таким заходам, проведеним за його місцями проживання і радіоелектронним пристроям із зазначенням їх приналежності іншим особам, у тому числі членам сім'ям ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які проживають в АДРЕСА_2.

- стягнути з Державного казначейства України компенсацію заподіяних шкоди здоров'ю в сумі 109 500 грн.;

- стягнути з Державного казначейства України на його користь компенсацію моральної шкоди в сумі 9 210 640 грн. на підставі п.1 ч.1 ст. 1, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»;

- стягнути з прокуратури Київської області не отриману заробітну плату за період з травня 2002 р. по жовтень 2015 р. в сумі 209 746 грн. 77 коп.;

Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому, під час роботи стажистом, помічником прокурора Білоцерківського району Київської області та старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Київської області, заподіяно каліцтва на території м. Києва, Київської області та м. Харкова, що виразилося у зміні і порушенні функцій внутрішніх органів, внаслідок незаконного застосування з боку Генерального прокурора України, прокурорів Харківської області, Київської області, м. Києва та підлеглих прокурорів при проведенні за їх рішеннями негласних оперативно-розшукових заходів, негласних слідчих (розшукових) дій (зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, зняття інформації з електронних інформаційних систем, аудіо та відеоконтролі особи, негласному аудіо і відеоконтролі особи та ін.) за період з 1986 р. по даний момент.

Зазначає, що у зв'язку із його відношенням під час роботи у правоохоронних органах до розслідування важких та особливо важких злочинів у відношенні осіб, які займали відповідальне та особо відповідальне становище, та які мали резонанс з метою здійснення перепонів у виконанні позивачем своїх обов'язків здійснювалися злочинні дії відносно нього із застосуванням спеціальних засобів комунікації, які використовувались як засобі «несмертельної зброї», скрито та протягом багатьох років. На його думку, рішення про використання таких засобів приймалися з порушенням Закону з боку УБОЗ, ГУ МВС України в м. Києві, Київській області, Харківської області.

Крім того, позивач вказує на незаконне використання технічних засобів негласного отримання інформації та систем телекомунікацій для завдань оперативно - розшукової діяльності (як підстава рішення прокурора, слідчого, так і не санкціоновано особою, яке мало доступ), внаслідок чого здоров'ю йому нанесена шкода та здійснене незаконне втручання в особисте життя, стали можливими внаслідок процесуальних дій, в тому числі рішень прокурорів про проведення негласних оперативно-розшукових заходів та негласних слідчих (розшукових) дій, бездіяльності прокурорів при здійсненні нагляду за органами, що здійснюють оперативну - розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.

Тобто, в позовній заяві позивач викладає обставини вчинення злочинних дій щодо нього.

Окрім того, позивачем зазначено про наявність кримінального провадження №0000046 за фактом нанесення йому тілесних ушкоджень таким самим способом у зв'язку з виконанням службових обов'язків старшого слідчого прокуратури Київської області.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року по справі № 820/10948/15 відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1. Щодо іншої частини заявлених вимог про стягнення з прокуратури Київської області не отриману заробітну плату за період з травня 2002 р. по жовтень 2015р. в сумі 209 746 грн. 77 коп. було залишено без руху.

Позивач не погодившись з ухвалою суду першої інстанції про відмову у відкритті адміністративного провадження подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, прийняту з порушенням норм процесуального права просить суд скасувати ухвалу, а справу направити для продовження розгляду. Апелянт наголошує на тому, що заявлені ним позовні вимоги, з урахуванням приписів ст.17, 21 КАС України, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач наполягав на задоволенні апеляційної скарги, та вважає, що заявлені вимоги повинні розглядатися за правилами КАС України.

Представники відповідачів та третьої особи заперечували проти апеляційної скарги, просили відмовити у її задоволенні.

Інші представники сторін в судове засідання не з'явились, хоча були повідомленні про дату, час та місце розгляду справи. Колегія суддів вважає, що їх не явка не є перешкодою для вирішення процесуального питання за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною другою статті 4 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Суд першої інстанції, з огляду на положення наведених норм прийшов до правильного висновку, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Колегія суддів зазначає, що враховуючи приписи КАС України, спори про визнання незаконними дій, бездіяльність, рішень правоохоронних органів, поліції, прокуратури в рамках проведення оперативно - розшукуваних заходів, провадження з розслідування кримінальної справи не є такими, що випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, є самостійними функціями, які врегульовані іншими правовими актами та мають інший спосіб судового захисту, а тому не належать до юрисдикції адміністративних судів, такі дії працівників правоохоронних органів є владними процесуальними функціями.

Такі висновки суду узгоджуються з висновками Рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011, № 19-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України» (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) в якій зазначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (частина перша статті 2 КАС України). До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України). Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій статті 17 КАС України, а саме справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції (пункти 1, 2, 3, 4).

Так, згідно з частиною першою статті 4 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ч. 1 ст. 5 КПК України).

Завданнями кримінального судочинства відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Так у ч. 1 ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

У ч. 4. ст. 214 КПК України зазначено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов'язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

У ч. 1 ст. 306 КПК України визначено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011, № 19-рп/2011 правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. До того ж імперативний припис пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Тому оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності та пов'язаними з цим органів дізнання, досудового слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки діяльність таких посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Крім того, відповідно до Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" від 18.02.1992 року №2135-ХІІ, а саме ст. 2 визначено, що оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.

Відповідно до абз. 4 ст. 7 Закону України Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" від 18.02.1992 року №2135-ХІІ встановлено, що оперативні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, органів доходів і зборів, Державної пенітенціарної служби України, Державної прикордонної служби України проводять слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні за дорученням слідчого, прокурора в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Письмові доручення щодо проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, надані слідчим, прокурором у межах компетенції та в установленому порядку, є обов'язковими до виконання оперативним підрозділом.

Згідно з ч.2 ст. 9 вище зазначеного Закону України контроль за оперативно-розшуковою діяльністю здійснюється Міністерством внутрішніх справ України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України, спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управлінням державної охорони України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальним органом Міністерства оборони України, Національним антикорупційним бюро України.

Відповідно до ч.8 ст. 9 Закону України визначено, що у випадках порушення прав і свобод людини або юридичних осіб в процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також у разі, якщо причетність до правопорушення особи, щодо якої здійснювались оперативно-розшукові заходи, не підтвердилась, Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управління державної охорони України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальний орган Міністерства оборони України, розвідувальний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Служба зовнішньої розвідки України, Національне антикорупційне бюро України зобов'язані невідкладно поновити порушені права і відшкодувати заподіяні матеріальні та моральні збитки в повному обсязі.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що спір виник не з приводу реалізації Міністерством внутрішніх справ України управлінських функції як суб'єкта владних повноважень, а з правовідносин, котрі склались при організації останнім виконання функції контролю під час здійснення підконтрольними органами своєї діяльності в рамках КПК України. При чому, колегія суддів зазначає, що питання проведення оперативно - розшукової діяльності є нерозривним та невід'ємної складовою КПК України, та мають свої особливості оскарження.

Крім того, вимоги позивача щодо відшкодування завданого каліцтва, шкоди та моральної шкоди пов'язаними з виконанням службових обов'язків з боку зазначених відповідачів внаслідок здійснення відносно нього відповідних негласних оперативно-розшукових заходів, негласних слідчих (розшукових) та інших пов'язаних з цим заходів відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не є такими, що підлягають в порядку адміністративного судочинства.

Зазначений Закон регулює питання відшкодування шкоди відповідно до наведених у ньому підстав, випадки коли виникає право та умови на відшкодування, порядок та спосіб такого відшкодування, та оскарження.

Так, відповідно до ст.12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачено, що у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12.

Крім того, не можуть бути визнанні вимоги позивача, що підлягають розгляду в порядку КАС України, як такі, що по сутті свої складають вимоги щодо встановлення факту заподіяння йому каліцтва з виконанням службових обов'язків стажиста, помічника прокурора Білоцерківського району Київської області та старшого слідчого - слідчого відділу прокуратури Київської області на території м. Києва, Київської області та м. Харкова, що виразилося у зміні і порушенні функцій внутрішніх органів внаслідок незаконного застосування спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації, та стягнення в зв'язку з цим з Управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харківській області суму єдиного разової допомоги у зв'язку з професійним каліцтвом відповідно до Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування». Встановлення такого факту не належить до адмінюрисдикції, має різний порядок такого встановлення певними органами, та у випадку не згоди з висновками органу, порядок його оскарження. Заявляти вимоги про стягнення є передчасними подією.

Відповідно до ч.3 ст.21 КАС України, не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належать розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на заявлений предмет позовних вимог, характер спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що заявлені вимоги позивача не належать до юрисдикції адміністративного суду.

При чому, об'єднання в одно провадження таких вимог, що підлягають розгляду за різними правилами судочинства, з вимогами про стягнення недоотриманої заробітної плати за період з травня 2002 року по жовтень 2015 року в сумі 209746, 77 грн., відносно якого не відмовлено у відкритті провадження, законом не встановлено.

Згідно із п. 1 ч. 1 статті 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких умов, колегія суддів вважає подану апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст..200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову, ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апелянта не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, та постановив ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.87 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Відповідно до Закону України "Про судовий збір", ОСОБА_1 не є особою, який підлягає звільненню від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції (доказів такого до суду не надано), а тому зобов'язаний був при такому зверненні сплатити судовий збір у розмірі встановленому законом.

Відповідно до п.п.5 п.3 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір", за подання апеляційної скарги сплачується 1 розмір мінімальної заробітної плати, при чому розмір такої мінімальної заробітної плати встановлюється законом станом на 1 січня календарного року, в даному випадку - 1218 грн.

Тобто, при звернення ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, він повинен був сплатити 1218 грн..

В той же час, за заявою ОСОБА_1, йому було відстрочено сплату судового збору за до моменту ухвалення судового рішення.

Враховуючи, що судове рішення прийняте не на користь заявника, якому було відстрочено сплату судового збору, тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність такого стягнення з ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст.2, 11, 98, 159, 160, 167, 184, 195, 196, 200, 205, 206, 209, 211-212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2015 року по справі № 820/10948/15 про відмову у відкритті провадження - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (інп.НОМЕР_1, АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 1218 /одна тисяча двісті вісімнадцять/ гривен до спеціального фонду Державного бюджету України - отримувач - УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, МФО 851011, , банк: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок - 1011, код класифікації доходів бюджету - 22030001, код ЄДРПОУ Харківського апеляційного адміністративного суду 34331173.

Вступна та резолютивна частина ухвали прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 16 грудня 2015 року. У повному обсязі складена 17 грудня 2015 року.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя (підпис)Яковенко М.М.
Судді(підпис) (підпис) Лях О.П. Старосуд М.І.