Справа № 2а-5701/12/0170/25
Суддя: Малинін В.В.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2015 року м. Київ К/9991/60235/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Головуючого судді Малиніна В.В.,
суддів Ситникова О.Ф., Швеця В.В.
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної податкової служби в Автономній Республіці Крим на постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 10 липня 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Державної податкової служби в Автономній Республіці Крим про скасування наказу та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду АРК з адміністративним позовом до Державної податкової служби в Автономній Республіці Крим в якому просить: визнати незаконним наказ Державної податкової служби в Автономній Республіці Крим № 103-0 «Про звільнення»від 19.03.12; поновити його на роботі з 12 березня 2012 року в Державній податковій службі в Автономній Республіці Крим; зобов'язати відповідача здійснити розрахунок суми середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнути на його користь середньомісячну заробітну платню за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 10 липня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2012 року вказаний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Державною податкової служби в Автономній Республіці Крим №103-0 від 19 березня 2012 року в частині звільнення з 12.03.2012 року ОСОБА_5 за пунктом 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП). Поновлено ОСОБА_5 на державній службі в Державній податковій службі в Автономній Республіці Крим на посаді завідуючого сектором організації роботи з безхазяйним майном управління погашення прострочених податкових зобов'язань ДПС в АР Крим з 12 березня 2012 року. Стягнуто з Державної податкової служби в Автономній Республіці Крим на користь ОСОБА_5 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 12876,80 гривень, з утриманням податків та інших обов'язкових платежів. В інший частині позовних вимог - відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, у задоволені позову відмовити.

Позивач письмових заперечень на вказану касаційну скаргу до Вищого адміністративного суду України не надав.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга заявника не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами встановлено, що Наказом ДПС в АР Крим №64-0 від 05.03.12 «Про звільнення працівників ДПА в АР Крим» (пункт 4), уточнений Наказом ДПС в АРК Крим №103-о від 19 березня 2012 року ОСОБА_5 було звільнено 12 березня 2012 року з посади завідуючого сектором організації роботи з безхазяйним майном управління погашення прострочених податкових зобов'язань ДПА в АР Крим, у зв'язку зі скороченням чисельності працівників, пов'язаним з ДПА в АР Крим, за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України.

Про наступне вивільнення позивач дізнався 04.01.2012 року, ознайомившись з попередженням, де йому не було запропоновано жодної вакантної посади, що відповідала б його кваліфікаційному рівню у новоствореній установі.

Задовольняючи позовні вимоги частково суди попередніх інстанцій, де суд апеляційної інстанції виправив допущену помилку суду першої інстанції, в частині місця роботи поновлення позивача, прийшли до висновків з якими погоджується колегія суддів Вищого адміністративного суду України, враховуючи, при цьому, правову позицію Верховного Суду України, вислову в подібних категоріях справ, зокрема постанову від 10 березня 2015 року у справі № 21-52а15, що відповідачем не було виконано вимоги законодавства в частині процедури звільнення працівника, оскільки не запропоновано посаду у новоствореній установі, яка виконуватиме функції ліквідованої. Доказів того, що відповідач не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу не надано, чим порушено його трудові гарантії як працівника.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі - постанова № 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП колегія суддів дійшла висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій позивачу взагалі не пропонувалась жодна із посад у новоствореній установі, хоча кваліфікаційний рівень останнього відповідав наявним посадам, які були вакантними на час звільнення, що вказує на не забезпечення виконання відповідачем права позивача на працю.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення - залишити без змін.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів і обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст.ст. 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової служби в Автономній Республіці Крим залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 10 липня 2012 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 11 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Державної податкової служби в Автономній Республіці Крим про скасування наказу та поновлення на роботі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.В. Малинін

Судді: О.Ф. Ситников

В.В. Швець