Справа № 826/18139/15
Суддя: Гарник К.Ю.
Дата ухвалення: 2015-12-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 грудня 2015 року № 826/18139/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Гарника К.Ю., за участю секретаря судового засідання Непомнящої А.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Афганістану ОСОБА_2
доГоловного управління Державної міграційної служби в місті Києві
про скасування рішення

В С Т А Н О В И В:

Громадянин Афганістану ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві (далі по тексту - відповідач) в якому просить:

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві оформити документи для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 серпня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі № 826/18139/15, закінчено підготовче провадження та призначено до розгляду у судовому засіданні на 06 жовтня 2015 року.

У судовому засіданні 06 жовтня 2015 року представник позивача адміністративний позов підтримав, просив суд задовольнити його. Представник відповідача проти позову заперечив.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд продовжив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Після розгляду адміністративного позову та доданих до нього матеріалів, всебічного і повного встановлення всіх фактичних обставин, на яких ґрунтується позов, об'єктивної оцінки доказів, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як свідчать обставини справи, повідомленням Головного управління Державної міграційної служби в місті Києві від 07 серпня 2015 року № 142, відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмолено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що позивач громадянин Афганістану ОСОБА_2 прибув до України нелегально 10 листопада 2010 року з території Російської Федерації, пішки. За національністю - афганець, віросповідання - мусульманин (суніт).

25 квітня 2012 року позивач звертався до Управління міграційної служби в м. Києві із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Позивач у заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказав, що причиною його виїзду із Афганістану стали соціально-побутові проблеми, зокрема побоювання за життя із-за конфлікту із сім'єю дядька стосовно земельного наділу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2013 року по справі № 2а-17086/12/2670 відмолено громадянину Афганістану ОСОБА_2 у задоволенні адміністративного позову про скасування рішення Державної міграційної Служби України від 05 листопада 2012 року № 594-12; зобов'язання Державної міграційної Служби України прийняти рішення щодо визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва та ухвалити нову постанову про задоволення позову.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2013 року по справі № 2а-17086/12/2670 апеляційну скаргу позивача громадянина Афганістану ОСОБА_2 залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 січня 2013 року - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В даному випадку, судами встановлено необґрунтованість заяви позивача про надання статусу біженця, у зв'язку з чим рішення від 05 листопада 2012 року № 594-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, є таким, що відповідає вимогам законодавства.

20 липня 2015 року позивач громадянин Афганістану ОСОБА_2 повторно звернувся до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В заяві - анкеті від 20 липня 2015 року позивач причиною свого виїзду з Афганістану, вказав сімейну причину, а саме те що був вимушений виїхати із Афганістану із - за того, що йому погрожували смертю із за спадщини, що залишив дід. Від його діда залишилися землі на яких вони вирощували агрокультури для свого харчування, які повинні були поділитися між ним та його двоюрідним братом, однак останній забрав всі землі собі. Він спробував з ним поспілкуватися, однак він вирішив його вбити. Вказує, що його життя в небезпеці.

28 липня 2015 року посадовою особою Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві з позивачем ОСОБА_2, було проведено співбесіду.

Відповідно до протоколу співбесіди від 28 липня 2015 року, позивач зазначив, що через землі на яких вони вирощували агрокультури для свого харчування в їхній родині почалися суперечки, а саме з двоюрідним братом. З чого саме почалася суперечка позивач пояснити не може, особисто позивачу ніхто не погрожував.

Під час співбесіди від 28 липня 2015 року позивачем було надано інформацію, що його батько дав гроші для того, щоб він залишив Афганістан. Що саме позивач приїде до України він не знав, а просто заплатив гроші незнайомцю і той привіз його до України.

На підставі висновку від 07 серпня 2015 року наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 551 від 07 серпня 2015 року позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до абз. 2, 4 ч.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі заява якої є очевидно необґрунтованою, оскільки відсутні побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та у зв'язку з відсутністю обставин, які загрожують її життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини визначених ч.1 та ч. 13 статті 1 цього Закону.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі невикористання особою права на оскарження протягом п'яти робочих днів з дня її письмового повідомлення про прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, вилучає у такої особи довідку про звернення за захистом в Україні та повертає особі документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи, що перебувають на зберіганні в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Наведене свідчить, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, згідно яких біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В даному випадку, відповідачем встановлено, що інформація надана позивачем, не дає підстав стверджувати про можливу загрозу переслідування заявника в Афганістані за політичною, національною, релігійною або іншими конвенційними ознаками.

Проблеми заявника є суто сімейними, на побутовому підґрунті. Даний конфлікт повинен розглядатися у державних правоохоронних органах Афганістану.

Факту, що заявник був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих погроз такого переслідування або такої шкоди, заявником не було доведено.

До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов'язані із його расовою, національною релігійною належністю, політичними поглядами, причетний не був.

До політичних чи громадських організацій не належав.

Після проведення більш широкого розгляду заяви іноземця щодо надання додаткового захисту слід зазначити, що факти насилля, зокрема: психологічного, фізичного, та дискримінаційних заходів щодо заявника встановлено не було.

В даному випадку відсутній елемент обґрунтованості суб'єктивних загроз стати жертвою переслідувань, тому що, в сутності, переслідувань з боку державних чи інших органів як такого не було.

Окрім цього, в заявника була можливість переселення до іншої провінції, де йому ніхто б не погрожував, навіть при умові існування погроз на попередньому місці проживання.

Аналізуючи надану інформацію, стає очевидним що заявник ніяких доказів не надає щодо небезпеки країні громадянської належності, лише виявляє суб'єктивне бачення.

Згідно ч.7 ст.7 та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» заявник повинен надавати документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також у відповідності до позиції ООН «Про обов'язки та стандарти доказів біженців», факти в підтвердження заяв біженців визначають шляхом підтверджень або доказів викладеного. Обов'язок надання доказів покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник не надав жодних документів, які підтверджували б правдивість його тверджень на яких ґрунтується його заява.

Виїзд з країни постійного проживання заявника, враховуючи усі наявні документи та обставини, можна розцінювати лише, як спробу пошуку кращої долі в більш економічно розвинених країнах (Європейський союз), оскільки прямих погроз заявник ніколи не отримував.

Відповідач зазначає, що після вивчення та проведення аналізу заяви щодо надання додаткового захисту, варто зазначити про відсутність загрози життю, безпеці чи свободі заявника в країні походження. Про побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання відповідач не був взагалі повідомлений тому - не існують.

Таким чином, враховуючи вищевстановлені обставини, суд вважає обґрунтованим висновок відповідача що заява позивача є очевидно необґрунтованою, а тому рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає скасуванню.

Відповідно, вимога про зобов'язання Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві оформити документи для вирішення питання про визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на встановлену правомірність повідомлення, також не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність та обґрунтованість прийняття спірного рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Громадянина Афганістану ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Афганістану ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя К.Ю. Гарник