Справа № 810/2020/15/3923
Суддя: Басай О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2015 року 810/2020/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Басай О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и в:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач або ФОП) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління ДФС у Київській області (далі відповідач або ДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень відповідача від 06.05.2015 №002096701, за яким позивачеві нараховано грошове зобовязання за платежем "податок на доходи фізичних осіб" у розмірі 91642,64 грн. (за основним платежем 73314,11 грн. та за штрафними санкціями 18328,53 грн.) та від 06.05.2015 №002097701, за яким позивачеві нараховано грошове зобовязання за платежем "єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" у розмірі 152638,97 грн. (за основним платежем 121517,52 грн. та за штрафними санкціями 31121,45 грн.).

На обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновки відповідача про порушення вимог статті 177 Податкового кодексу України та статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" є необґрунтованими, оскільки ФОП у відповідності до вимог чинного законодавства та на підставі належним чином оформлених первинно-бухгалтерських документів сформовано валові витрати та розраховано суму оподатковуваного доходу, проте, як стверджує позивач, податковим органом зроблено помилковий висновок про відсутність фактичного здійснення господарських операцій із ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "Спец ОСОБА_2" і неправомірно нарахував грошове зобовязання по податку на доходи фізичних осіб та по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Тому, на думку позивача, рішення ДПІ є незаконними, оскільки при їх прийнятті відповідачем невірно встановлено факти та застосовано норми закону.

Відповідачем позов не визнано, надано заперечення суду у письмовій формі. В обґрунтування заперечень відповідачем зауважено, що контрагенти позивача здійснювали діяльність, спрямовану на надання податкової вигоди третім особам та не мали адміністративно-господарських можливостей на виконання взятих на себе господарських зобов'язань. Оскільки контрагенти позивача здійснювали поставку послуг без мети реального настання правових наслідків, це призвело до безпідставного формування позивачем валових витрат, внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Таким чином, на думку відповідача, оскаржувані рішення прийнято ним з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач діяв у межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами.

Розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне.

У період з 30.03.2015 по 10.04.2015 посадовими особами відповідача проведено планову документальну виїзну перевірку позивача з правильності ведення, обчислення, повноти і своєчасності сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2012 по 31.12.2014.

За результатами перевірки відповідачем складено акт від 20.04.2015 №115/17-01/ НОМЕР_1 (надалі акт перевірки) (а.с.78-94 Том 1).

Під час перевірки податковим органом зроблено висновок про "безтоварність" господарських операцій між позивачем та ТОВ "Новий Градъ" і ТОВ "Спец ОСОБА_2".

Так, в результаті взаємовідносин з ТОВ "Новий Градь" та ТОВ "Спец ОСОБА_2" відповідачем встановлено завищення валових витрат на загальну суму 456969,00 грн. за 2012 -2013 роки.

Як наслідок, у ході перевірки встановлено порушення позивачем положень пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за 2012-2013 роки у розмірі 733314,11 грн. та статей 7 і 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2012-2013 роки на суму 121517,52 грн.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на використаних під час аналізу господарських операцій позивача матеріалів перевірки його контрагентів, а саме: акта Ірпінської ОДПІ Київської області від 27.05.2013 №178/22-4/37779084 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ "Новий Градъ" щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 19.09.2011 по 30.04.2013; актів ДПІ у Печерському районі м.Києва від 22.08.2013 №874/26-55-22-01 та від 26.09.2013 №1315/26-55-22-01 про неможливість проведення зустрічних звірок ТОВ "Спец ОСОБА_2" щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.05.2013 по 31.07.2013.

У свою чергу, висновки актів зустрічних звірок ґрунтуються на аналізі податкової звітності контрагентів, на підставі інформації, наявної у компютерних базах даних та автоматизованих інформаційних системах державної податкової служби та на підставі матеріалів досудового слідства.

Так, як випливає зі змісту акта зустрічної звірки ТОВ "Новий Градъ", його висновки ґрунтуються, зокрема, на службовій інформації, отриманої від податкової міліції, а саме, 19.04.2013 надійшов лист від ДПІ у Солом'янському районі м. Києва №1091/07-09/086, в якому зазначено, що в провадженні слідчого відділу ДПІ у Солом'янському районі м. Києва знаходиться кримінальне провадження №0000086 розпочате за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 205, частиною третьою статті 212 Кримінально кодексу України. В ході оперативно-розшукових заходів співробітниками ГВПМ ДПІ у Солом'янському районі м. Києва встановлено, що групою осіб з метою надання послуг по конвертації грошових коштів з безготівкової форми в готівку, тривалий час використовувались реквізити, печатки, документи, предмети та речі підприємств СГД з ознаками фіктивності, а саме: ТОВ "РА Лоцман" (), МПП "Фірма Андромеда" (), ТОВ "БК Палаццо" (), ТОВ "ВКФ Мілано" (), ТОВ "Аудиторська фірма "Компроміс- Аудит" () та ТОВ "Новий Градъ" (), що створені з метою прикриття незаконної діяльності, спрямованої на неправомірне збільшення податкового кредиту з податку на додану вартість і валових витрат підприємств. В ході проведення обшуків в офісних приміщеннях, які використовувалися для незаконної діяльності, було вилучено печатки СГД з ознаками фіктивності, реєстраційну та фінансово-господарську документацію підприємств. У подальшому в результаті проведених заходів були допитані особи, які займалися веденням бухгалтерського обліку та системи "Клієнт-Банк" на СГД з ознаками фіктивності, які в своїх свідченнях повідомили, що підприємства дійсно були задіяні в схемах незаконної діяльності, спрямованої на "конвертацію" безготівкових коштів у готівку.

Також, зі змісту зустрічних звірок ТОВ "Спец ОСОБА_2", випливає, що податковим органом встановлено відсутність контрагента за податковою адресою та ненадання документів до перевірки.

Відтак, вказаними актами не підтверджено реальність здійснення операцій з придбання товарів (робіт послуг) ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "Спец ОСОБА_2" у контрагентів-постачальників та не підтверджено реальність здійснення операцій з продажу товарів (робіт, послуг) на адресу контрагентів-покупців.

З наведених підстав перевіряючі дійшли висновку, що господарські операції даних підприємств не підтверджуються щодо врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, яке економічно необхідне для здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської діяльності, у звязку з чим ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "Спец ОСОБА_2" не могли фактично здійснювати господарські операції.

З огляду на вказане, надані до перевірки первинно-бухгалтерські документи позивача не взято до уваги, що в свою чергу призвело до встановлення недостатнього документального підтвердження виконання умов за договорами, та, як наслідок, призвело до встановлення відповідачем порушень формування позивачем витрат.

Не погоджуючись із висновками акта перевірки позивачем були подані заперечення, за результатами розгляду яких висновки акту перевірки залишені без змін.

На підставі висновків акта перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 06.0152015 №002096701, за яким позивачеві нараховано грошове зобовязання за платежем "податок на доходи фізичних осіб" у розмірі 91642,64 грн. (за основним платежем 73314,11 грн. та за штрафними санкціями 18328,53 грн.) та від 06.0152015 №002097701, за яким позивачеві нараховано грошове зобовязання за платежем "єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" у розмірі 152638,97 грн. (за основним платежем 121517,52 грн. та за штрафними санкціями 31121,45 грн.).

У той же час, позивач вважає вказані податкові повідомлення-рішення такими, що суперечать вимогам чинного податкового законодавства, а тому оскаржив їх, звернувшись із позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази та враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд звертає увагу на таке.

З метою всебічного і повного зясування обставин справи, судом під час судового розгляду справи витребувано від позивача докази на підтвердження факту отримання послуг за спірними правочинами.

Так, судом встановлено, що протягом 2012-2013 років між позивачем та ТОВ "Новий Градь" було укладено договори по наданню послуг з організації перевезень, а саме: договір №1 від 02.04.2012 на загальну суму 50000,00 грн.; договір №2 від 03.05.2012 на загальну суму 28432,00 грн.; договір №3 від 01.06.2012 на загальну суму 28000,00 грн.; договір №4 від 02.07.2012 на загальну суму 30000,00 грн.; договір №5 від 01.08.2012 на загальну суму 35000,00 грн.; договір №6 від 01.09.2012 на загальну суму 21500,00 грн.; договір №7 від 01.10.2012 на загальну суму 40000,00 грн.; договір №8 від 01.11.2012 на загальну суму 45000,00 грн.; договір №9 від 01.12.2012 на загальну суму 50000,00 грн.; договір №1 від 01.01.2013 на загальну суму 50000,00 грн.; договір №2 від 01.02.2013 на загальну суму 50000,00 грн.; договір №3 від 01.03.2013 на загальну суму 50000,00 грн.

За умовами вищевказаних договорів замовник (ФОП ОСОБА_1В.) доручає, а виконавець (ТОВ "Новий Градъ") приймає на себе зобовязання по наданню послуг по організації перевезення вантажів у час та пункти вказані замовником. Прийом замовником виконаних робіт здійснюється шляхом підписання акта прийому виконання робіт, протягом трьох днів після отримання даного акта замовником від виконавця. Вартість робіт визначена у розділі 3 договорів. Грошові кошти перераховуються після підписання акта виконаних робіт на протязі трьох місяців на рахунок виконавця чи авансовими платежами за бажанням замовника.

На підтвердження факту надання послуг позивачем надано суду акти виконаних робіт підписаних між ТОВ "Новий Градъ" та ФОП, згідно яких позивачем отримано послуги по організації перевезення вантажів по м. Києву, а саме: акт здачі-приймання робіт №01 від 30.04.2012 на суму 50000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №02 від 31.05.2012 на суму 28432,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №03 від 30.06.2012 на суму 28000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №04 від 31.07.2012 на суму 30000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №05 від 31.08.2012 на суму 35000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №06 від 30.08.2012 на суму 21500,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №07 від 31.10.2012 на суму 40000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №08 від 30.11.2012 на суму 45000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №09 від 31.12.2012 на суму 50000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №01 від 31.01.2013 на суму 50000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №02 від 28.02.2012 на суму 50000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №03 від 31.03.2012 на суму 50000,00 грн.

Поряд із цим, ТОВ "Новий Градъ" виписало на адресу позивача податкові накладні: від 02.04.2012 №39 на загальну суму 50000,00 грн. (у тому числі ПДВ 8333,33 грн.); від 03.05.2012 №11 на загальну суму 28432,00 грн. (у тому числі ПДВ 4738,67 грн.); від 01.06.2012 №18 на загальну суму 28000,00 грн. (у тому числі ПДВ 4666,67 грн.); від 02.07.2012 №13 на загальну суму 30000,00 грн. (у тому числі ПДВ 5000,00 грн.); від 01.08.2012 №28 на загальну суму 35000,00 грн. (у тому числі ПДВ 5833,33 грн.); від 01.09.2012 №29 на загальну суму 21500,00 грн. (у тому числі ПДВ 3583,33 грн.); від 01.10.2012 №19 на загальну суму 40000,00 грн. (у тому числі ПДВ 6666,67 грн.); від 01.11.2012 №20 на загальну суму 45000,00 грн. (у тому числі ПДВ 7500,00 грн.); від 01.12.2012 №91 на загальну суму 50000,00 грн. (у тому числі ПДВ 8333,33 грн.); від 01.01.2013 №16 на загальну суму 50000,00 грн. (у тому числі ПДВ 8333,33 грн.); від 01.02.2013 №13 на загальну суму 50000,00 грн. (у тому числі ПДВ 8333,33 грн.); від 01.03.2013 №52 на загальну суму 50000,00 грн. (у тому числі ПДВ 8333,33 грн.).

Окрім того, судом встановлено, що у 2013 році між позивачем та ТОВ "Спец ОСОБА_2" було укладено договори з надання експедиторських послуг, а саме: договір №1 від 01.04.2013 на загальну суму 50000,00 грн.; договір №2 від 01.05.2013 на загальну суму 30000,00 грн.; договір №3 від 01.06.2013 на загальну суму 15500,00 грн.

За умовами вищевказаних договорів замовник (ФОП ОСОБА_1В.) доручає, а виконавець (ТОВ "Спец ОСОБА_2") приймає на себе зобовязання з надання експедиторських послуг з перевезення вантажів у час та пункти вказані замовником. Прийом замовником виконаних робіт здійснюється шляхом підписання акта прийому виконання робіт, протягом трьох днів після отримання даного акта замовником від виконавця. Вартість робіт визначена у розділі 3 договорів. Грошові кошти перераховуються після підписання акта виконаних робіт на протязі трьох місяців на рахунок виконавця чи авансовими платежами за бажанням замовника.

На підтвердження факту надання послуг позивачем надано суду акти виконаних робіт підписаних між ТОВ "Спец ОСОБА_2" та ФОП, згідно яких позивачем отримано послуги по організації перевезення вантажів по м. Києву, а саме: акт здачі-приймання робіт № 41501 від 30.04.2013 на суму 50000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №51702 від 31.05.2013 на суму 30000,00 грн.; акт здачі-приймання робіт №62511 від 30.06.2013 на суму 15500,00 грн.

Поряд із цим, ТОВ "Спец ОСОБА_2" виписало на адресу позивача податкові накладні: від 01.04.2013 №41501 на загальну суму 50000,00 грн. (у тому числі ПДВ 8333,33 грн.); від 01.05.2013 №51702 на загальну суму 30000,00 грн. (у тому числі ПДВ 5000,00 грн.); від 01.06.2013 №62511 на загальну суму 15500,00 грн. (у тому числі ПДВ 2583,33 грн.).

Розрахунки між субєктами господарювання проводились у безготівковій формі, що підтверджується платіжними дорученнями наявними у матеріалах справи.

Копії вказаних документів наявні у матеріалах справи (а.с.18-77 Том1) та були надані відповідачеві до перевірки, що не заперечується відповідачем.

Судом встановлено, що дані господарські операції відображено у податковому обліку позивача шляхом віднесення сум по взаємовідносинам із ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "Спец ОСОБА_2" до валових витрат та подальшого розрахунку оподаткованого доходу, з розміру якого здійснюється розрахунок єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Як то встановлено судом, за наслідками розгляду матеріалів перевірки відповідачем наголошується на порушенні позивачем податкового законодавства у частині формування валових витрат за операціями щодо отримання послуг від ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "Спец ОСОБА_2", які, на думку відповідача, є "безтоварними".

Дослідивши акт перевірки позивача та заперечення відповідача судом встановлено, що однією з підстав нарахування позивачеві податкових зобовязання слугував висновок перевіряючих про те, що правочини, укладені між позивачем та його контрагентами спрямовані на порушення публічного порядку, суперечать інтересам держави та суспільства, вчинені удавано з метою ухилення від сплати податків третіх осіб.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Згідно положення частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Для здійснення своєї господарської діяльності юридичні особи укладають договори, що за змістом є домовленістю, внаслідок якої виникають взаємні права і обов'язки. Укладення договорів купівлі-продажу, поставки товарів, надання послуг в даному випадку вже само по собі є ознакою господарської діяльності.

Відповідно до частини п'ятої статті 203 ЦК, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) цієї вимоги є підставою недійсності правочину.

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину. Так, частиною першою статті 204 ЦК встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В той же час, ЦК статтею 215 визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз зазначених норм ЦК дає підстави вважати, що недійсність правочину має бути встановлена судовим рішенням.

ОСОБА_2, відповідачем не наведено, а судом не встановлено підстав, що дозволяли б дійти висновку про удаваність чи недійсність вище вказаних правочинів, укладених між позивачем та ТОВ "Новий Градъ" і ТОВ "Спец ОСОБА_2", оскільки не надано відповідного судового рішення, яким такі правочини визнано недійсними, а також не надано доказів, які б свідчили, що правочини в межах спірних правовідносин, є такими, що порушують публічний порядок чи спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна держави.

Водночас, суд звертає увагу, що оцінка господарських операцій судом під час розгляду справ, що виникають з податкових відносин, змісту господарських операцій може здійснюватися і окремо від застосування положень про цивільні правочини чи господарські зобов'язання.

Презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширена на реальність господарських операцій.

Отже, якщо цивільні правочини є сферою приватного права й можуть розглядатися лише з урахуванням норм Цивільного та Господарського кодексів, то господарські зобов'язання підприємства повинні оцінюватися, передусім, з огляду на норми податкового законодавства. При цьому, дотримання норм цивільного чи господарського права не означає автоматично реальності вчинення господарської операції. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб визначається розділом ІV Податкового кодексу України, у редакції чинній на момент здійснення спірних правовідносин (2012-2013 роки) (далі - ПК).

Відповідно до пункту 162.1 статті 162 ПК, платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, регулюються статтею 177 ПК.

Так, згідно пунктів 177.1 - 177.4 статті 177 ПК, доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (пункт 177.2 статті177 ПК).

За приписами пункту 177.4 статті 177 ПК, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті138 ПК, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 п.138.10, п.138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з п.138.5, пп.138.10.5, пп.138.10.6 п.138.10, п.138.11, п.138.12 цієї статті, п.140.1 ст.140 і ст.141 цього Кодексу.

Згідно пункту 138.2 статті 138 ПК, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК визначено, що не включаються до складу витрат - витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Поряд із цим, відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-XIV (далі - Закон №996-XIV).

Відповідно до статті 1 Закону №996-XIV, господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до положень статті 9 Закону №996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності що, в першу чергу, має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами. Документи, які не мають статус первинних, самі по собі не можуть підтверджувати реальність здійснення господарської операції та, відповідно і витрати. При цьому, неодмінною характерною рисою господарської діяльності в рамках податкових відносин є її направлення на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Суд звертає увагу, що для цілей перевірки дотримання вимог податкового законодавства та можливого визначення грошових зобов'язань у разі неналежного дотримання платником податків законодавства, у даному випадку, первинно слід встановити зміст та реальність господарської операції, які підтверджуються, зокрема, належним чином оформленими первинно-бухгалтерськими документами.

З метою всебічного і повного зясування обставин справи судом під час судового розгляду справи витребувано від позивача письмові пояснення та докази на їх підтвердження щодо характеру договірних відносин та фактичного надання послуг за спірними угодами.

Відповідно до частини першої статті 3 Господарського кодексу України, під господарською діяльністю розуміється діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 4 ПК визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У свою чергу факт безпосереднього зв'язку витрат з господарською діяльністю платника податків може бути встановлено з урахуванням якісних характеристик товарів (послуг), які б однозначно свідчили про призначення придбаних товарів (послуг) для використання в господарській діяльності платника податків, відповідали б змісту цієї діяльності.

Так, за даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, основним видом діяльності позивача за КВЕД є, зокрема, вантажний автомобільний транспорт (а.с.102-103 Том 1).

У ході судового розгляду справи позивачем надано письмові пояснення (а.с.1-198 Том 2) та докази на їх підтвердження, з приводу отримання спірних експедиторських послуг та використання їх у власній господарській діяльності, а саме.

Як зауважено позивачем, основним видом його діяльності є перевезення вантажів, позивач здійснював перевезення власними транспортними засобами, зокрема: вантажним фургоном рефрижератором-В марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2; фургоном ізотермічнимВ марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3; фургоном ізотермічнимВ марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_4.

Також, залучалися транспортні засоби найманих працівників позивача, а саме: фургоном ізотермичним-С марки FOTON, реєстраційний номер НОМЕР_5, що належить ОСОБА_3; фургоном ізотермичним-С марки FOTON, реєстраційний номер НОМЕР_6, що належить ОСОБА_4; фургоном-С марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_7, що належить ОСОБА_5; фургоном-С марки ГАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_8, що належить ОСОБА_6.

Ще один транспортний засіб, а саме, фургон-С марки ГАЗ 53, реєстраційний номер 01064КХ, що належить ОСОБА_7, позивач використовував у своїй господарській діяльності на підставі відповідних договорів позички транспортного засобу.

Окрім того, на підставі відповідних трудових договорів найманими працівниками позивача (водіями) були ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Вказані обставини не заперечуються відповідачем та підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, копіями договорів позички транспортних засобів та актів приймання-передачі до них, а також відповідними трудовими договорами укладеними між працівниками і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с.2-20 Том 3).

За поясненнями представника позивача, у період з квітня 2012 року до липня 2013 року, у відповідності до Закону України "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" внутрішні перевезення вантажів не належали до видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню.

Так, позивачем наголошено, що 01.02.2012 між позивачем та приватним акціонерним товариством "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" був укладений договір №23 на транспортно-експедиційні послуги (а.с.21-26 Том 3).

Згідно з пункту 1.1. вищезазначеного договору ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" доручає позивачу, а позивач приймає на себе зобовязання з надання послуг з перевезення, доставки і експедирування вантажів в пункти призначені, визначені ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА".

На підтвердження виконання вищевказаних договірних відносин із ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" позивачем надано до матеріалів справи копії: актів здачі-прийняття робіт, податкових накладних, талонів замовника, подорожніх листів вантажного автомобіля та маршрутних листів (з а.с.27 Том 3 по а.с.170 Том 11).

Суд звертає увагу, що у своїх поясненнях позивач зазначає про надання товарно-транспортних накладних по взаємовідносинах із ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА", проте, дослідивши зміст наданих документів, судом встановлено відсутність цих документів у матеріалах справи.

Поряд із цим, позивачем зазначено, що з грудня 2012 року до березня 2013 року позивачем надавалися послуги з перевезення ТОВ "САНДОРА" без укладення договору на умовах разових заявок, у подальшому 01.03.2013 між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю "САНДОРА" було укладено Договір №S11-439 про перевезення вантажів та транспортно-експедиційне обслуговування (а.с.172-175 Том 11).

Згідно з пунктом 1.2 вищезазначеного договору вантажовідправник (ТОВ "САНДОРА") доручає перевізнику (позивачеві), а позивач приймає на себе зобовязання по забезпеченню своєчасного перевезення вантажів вантажовідправника найнятим ним транспортом до пунктів призначення і передачі їх вантажоодержувачу, згідно заявки вантажовідправника.

На підтвердження виконання вищевказаних договірних відносин із ТОВ "САНДОРА" позивачем надано до матеріалів справи копії: рахунків-фактур, актів здачі-прийняття робіт, податкових накладних, талонів замовника, подорожніх листів вантажного автомобіля, товарно-транспортних накладних та маршрутних листів (з а.с.176 Том 11 по а.с. 97 Том 24).

Також, на підтвердження факту оплати за надані транспорті послуги позивачем надано суду копії банківських виписок (а.с. 98-109 Том 24).

За поясненнями позивача, на практиці виконання договорів укладених позивачем із ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА" здійснювалось наступним чином.

Позивач отримував від підприємств талони замовника за типовою формою 1-ТЗ на перевезення вантажів, а саме: кисломолочної продукції в асортименті. Після цього в зазначеному підприємствами місці позивач отримував та завантажував на власні транспортні засоби вантажі з метою їх подальшої доставки вантажоодержувачам, що визначались ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА". За результатами вищезазначених послуг та на підставі відповідних подорожніх листів та товарно-транспортних накладних позивачем та ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" і ТОВ "САНДОРА" укладались відповідні акти здачі-прийняття робіт, якими визначалась вартість транспортно-експедиційних послуг позивача.

Між тим, як зауважено позивачем, з метою належного виконання своїх зобовязань за договорами про надання транспортно-експедиційних послуг укладеними із ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА", позивач залучав в якості субпідрядників ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2", що полягало в наданні останніми позивачу експедиторських послуг.

Залучення зазначеного субєкта господарювання обумовлено тим, що позивач у своєму штаті мав тільки водіїв, проте на мав експедиторів. Позивач за договором з ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА" був зобовязаний кожного дня здійснювати перевезення вантажів в понад 60 (шістдесят) місць призначення, що визначались замовником. Слід зазначити, що асортимент продукції замовника був дуже великий, а саме більше 200 (двохсот) видів кисломолочної продукції.

За поясненнями позивача суть надання послуг ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2" полягало в тому, що контрагенти надавали позивачу експедиторів, який разом із водієм позивача на транспортному засобі позивача здійснював вибір оптимального маршруту перевезення, здійснював контроль за відвантаженням товарів по кількості та асортименту кожному вантажоодержувачу та здійснював контроль за документообігом і оформленням необхідних документів, як цього вимагає чинне законодавство України за наступними перевезеннями.

Як вже зазначалося судом, із системного аналізу положень ПК випливає висновок, що право на формування валових витрат виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності; фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового звязку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання.

Суд зазначає, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків на відповідності їх дійсному економічному змісту.

Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. Зокрема, якщо наведені у договорах товари (послуги) фактично не поставлялися (не надавалися), то придбання таких товарів (послуг) не відбулося.

Дана позиція суду узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в листі від 02.06.2011 №742/11/13-11, відповідно до якого витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ТОВ "Новий Градь" та ТОВ "Спец ОСОБА_2", згідно укладених договорів, надавали позивачеві експедиторські послуги.

Так, правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні регулюються Законом України "Про транспортно-експедиторську діяльність" від 01.07.2004 №1955-IV (далі - Закон №1955-IV).

Відповідно до статті 1 Закону №1955-IV, транспортно-експедиторська діяльність, це підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів.

Частиною першою статті 8 Закону №1955-IV визначено, що експедитори надають клієнтам послуги відповідно до вимог законодавства України та держав, територією яких транспортуються вантажі, згідно з переліком послуг, визначеним у правилах здійснення транспортно-експедиторської діяльності, а також інші послуги, визначені за домовленістю сторін у договорі транспортного експедирування.

Статтею 9 вказаного Закону визначено порядок укладення та виконання договорів транспортного експедирування, а саме.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі.

Істотними умовами договору транспортного експедирування є: відомості про сторони договору: для юридичних осіб - резидентів України: найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України; для юридичних осіб - нерезидентів України: найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для фізичних осіб - громадян України: прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для фізичних осіб - іноземців, осіб без громадянства: прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу місця проживання за межами України; вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; права, обов'язки сторін; відповідальність сторін, у тому числі в разі завдання шкоди внаслідок дії непереборної сили; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У разі залучення експедитором до виконання його зобов'язань за договором транспортного експедирування іншої особи у відносинах з нею експедитор може виступати від свого імені або від імені клієнта.

За договором транспортного експедирування експедитор може організувати перевезення за одним товарно-транспортним документом вантажів кількох різних клієнтів, які прямують з одного пункту відправлення та/чи в один пункт призначення, за умови, що експедитор виступає від імені усіх цих клієнтів як вантажовідправник та/чи вантажоодержувач.

Платою експедитору вважаються кошти, сплачені клієнтом експедитору за належне виконання договору транспортного експедирування.

У плату експедитору не включаються витрати експедитора на оплату послуг (робіт) інших осіб, залучених до виконання договору транспортного експедирування, на оплату зборів (обов'язкових платежів), що сплачуються при виконанні договору транспортного експедирування.

Підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади.

Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні.

Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відтак, наведеним вище Законом встановлено спеціальні правила щодо документального оформлення виконання такого роду операцій та істотні умови, тобто обов'язкові умови щодо змісту договору та, відповідно, первинних документів, які супроводжують такого роду операції.

Досліджуючи зміст укладених між позивачем та ТОВ "Новий Градъ" і ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2" договорів, згідно яких позивачеві надавалися експедиторські послуги, суд зазначає, що їх зміст не відповідає вимогам статті 9 Закону №1955-IV, зокрема, умовами договору не визначено вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта.

До договорів також надано податкові накладні та акти щодо виконання робіт з організації перевезення вантажів (а.с. 18-77 Том 1).

Однак, вказані акти та податкові накладні не містить будь-якої деталізації відомостей щодо маршруту перевезення, відстані перевезення, характеру вантажу, місць відвантаження та місць доставки вантажу, ідентифікації транспортних засобів.

У той же час, наявність зазначених відомостей у первинних документах за такого роду операціями (з ТЕП), обумовлена вимогами статей, 1, 3, 9 Закону №996-XIV, вимогами статті 9 Закону №1955-IV.

Відтак, досліджені судом первинні документи надані позивачем не відповідають вимогам для первинних документів, встановлених Законом №996-XIV, а саме, не містять інформації про зміст господарських операцій, виду послуг, які надавались контрагентами позивача, учасників відповідних господарських операцій, обсягу господарської операції, одиниці виміру таких операцій, осіб, які безпосередньо брали участь у здійсненні операцій. Наведені документи також не дозволяють ідентифікувати, організацію перевезень яких саме товарів здійснювалося контрагентом позивача.

Окрім того суд звертає увагу, що Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні затверджено наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363.

Згідно пункту 11 зазначених Правил, основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом).

Відтак, з аналізу вищевказаних нормативних актів випливає, що факт надання транспортно-експедиційних послуг під час перевезення має підтверджуватися єдиним транспортним документом або комплектом документів (автомобільних, залізничних накладних тощо), у яких відображається шлях проходження вантажу від пункту відправлення до пункту призначення. Факт прийняття послуг може бути додатково підтверджено двостороннім актом приймання-передачі послуг, проте наявність лише акта виконаних робіт за відсутності транспортних документів не дає права підприємству на включення вартості послуг до складу валових витрат.

Таким чином, на підтвердження отримання ТЄП позивач зобов'язаний був надати суду засвідчені копії товарно-транспортних накладених, які були б складені позивачем, як замовником послуг, та містили відомості про контрагентів позивача - експедиторів.

Правова позиція щодо обов'язковості зазначення таких даних в товарно-транспортних накладних міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04.06.2014 у справі №2а-91371/12/2670.

Судом встановлено, що позивач надавав послуги по перевезенню вантажів ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА". При цьому, суд наголошує, що відповідачем не заперечується даний факт. Спірні правовідносини виникли виключно з питань доведеності отримання позивачем експедиторських послуг від ТОВ "Новий Градъ" і ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2", які, за поясненнями позивача, залучалися в якості субпідрядників, саме з метою належного виконання вищевказаних договірних відносин.

Як то встановлено судом, на підтвердження виконання договірних відносин із ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА" позивачем надано до матеріалів справи копії: рахунків-фактур, актів здачі-прийняття робіт, податкових накладних, талонів замовника, подорожніх листів вантажного автомобіля, товарно-транспортних накладних та маршрутних листів (Том 3-24).

Проаналізувавши зміст даних документів судом встановлено, що випадків залучення ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2" (спірних контрагентів) до здійснення перевезень на замовлення ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА", зазначені документи не містять.

З огляду на вказане, суд критично ставиться до наданих доказів з тих підстав, що за своїм змістом вони лише посвідчують наявність у позивача певних ресурсів для здійснення основного виду діяльності та підтверджують надання позивачем послуг перевезення ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" та ТОВ "САНДОРА", проте жодним чином не засвідчують використання ним отриманих експедиторських послуг від ТОВ "Новий Градъ" і ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2" у власній господарській діяльності.

Також суд зазначає, що товарно-транспортних накладних щодо перевезення товару отриманого від ПАТ "ВІММ-БІЛЛЬ-ДАНН УКРАЇНА" матеріали справи не містять, хоча позивач посилається на їх наявність.

Натомість, матеріали справи містять копії товарно-транспортних накладних щодо перевезення товарів отриманих у ТОВ "САНДОРА" (Том 11-24).

Так, у більшості товарно-транспортних накладних в якості "водій-експедитор" вказані громадяни ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_3, та сам позивач ФОП ОСОБА_11, які, згідно пояснення представника позивача, знаходились у трудових відносинах безпосередньо з ФОП ОСОБА_11, що підтверджується відповідними трудовими договорами.

Відтак, позивачем не доведено факту здійснення господарських операцій з організації перевезень саме цими контрагентами.

Частиною першою статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Досліджені докази дають суду підстави стверджувати, що господарські операції між позивачем та ТОВ "Новий Градъ" і ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2 не підтверджуються щодо врахування реального часу здійснення, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів у контрагентів позивача, отже здійснені без мети реального настання правових наслідків з метою заниження об'єкту оподаткування. Позивачем не надано документів, які б підтверджували присутність посадових осіб контрагентів в місцях прийому/передачі товарів (робіт, послуг) що ставить під сумнів факт надання ТОВ "Новий Градъ" та ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2" експедиторських послуг.

Наявність укладеного між учасниками господарської операції цивільно-правового договору або відсутність визнання такого договору недійсним або нікчемним саме по собі не свідчить про реальність вчинення відповідної операції.

Суд вкотре вважає за необхідне зазначити, що наслідки порушення податкового законодавства застосовуються незалежно від того, чи визнані відповідні цивільні чи господарські зобов'язання недійсними, оскільки відповідальність за порушення норм податкового законодавства є самостійним видом юридичної відповідальності і застосовується незалежно від відповідальності за порушення правил здійснення господарської діяльності.

Беручи до уваги законодавче регулювання підстав формування валових витрат, суд, дослідивши вищевказані документи, дійшов висновку про те, що вони не є достатніми доказами фактичного отримання позивачем експедиційних послуг, що свідчить про неправомірне формування позивачем валових витрат внаслідок виконання спірних господарських операцій, оскільки наведені вище обставини виключають можливість ідентифікувати зв'язок зазначених вище витрат із здійсненням позивачем господарської діяльності.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що господарські операції між позивачем та ТОВ "Новий Градъ" і ТОВ "СПЕЦ ОСОБА_2" не мали товарного характеру, не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, а оформлені лише документально, що в свою чергу призвело до встановлення відповідачем порушень формування позивачем валових витрат та заниження обовязкових платежів.

З огляду на те, що позивачем не підтверджено витрати на придбання експедиторських послуг належними первинними документами та їх зв'язку із його господарською діяльністю, суд дійшов висновку про правомірність висновків відповідача про завищення валових витрат на загальну суму 456969,00 грн. за 2012 -2013 роки, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності року у розмірі 733314,11 грн.

А відтак, податкове повідомлення-рішення від 06.0152015 №002096701, за яким позивачеві нараховано грошове зобовязання за платежем "податок на доходи фізичних осіб" у розмірі 91642,64 грн. (за основним платежем 73314,11 грн. та за штрафними санкціями 18328,53 грн.), прийнято податковим органом правомірно.

Щодо висновків відповідача про заниження позивачем єдиного соціального внеску за період 2012-2013 роки на суму 121517,52 грн., суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України від 08.07.2010 №2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).

Згідно пункту 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Базою нарахування єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), згідно пункту 1 статті 7 Закону №2464-VI, є сума доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до частини одинадцятої статті 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Отже, єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Як то випливає з акта перевірки позивача, у ході перевірки було встановлено заниження єдиного соціального внеску за період 2012-2013 роки на суму 121517,52 грн., при цьому, підставою для таких висновків слугували твердження контролюючого органу про завищення валових витрат на загальну суму 456969,00 грн. за 2012 -2013 роки, сформованих в результаті взаємовідносин з ТОВ "Новий Градь" та ТОВ "Спец ОСОБА_2", що призвело до заниження позивачем чистого доходу.

Враховуючи, що у ході судового розгляду справи, судом встановлено правомірність висновків відповідача щодо безпідставності формування позивачем витрат в результаті взаємовідносин з ТОВ "Новий Градь" та ТОВ "Спец ОСОБА_2" та заниження чистого доходу, правомірним є також донарахування позивачеві суми єдиного внеску, а відповідно і прийняття податкового повідомлення-рішення від 06.0152015 №002097701, за яким позивачеві нараховано грошове зобовязання за платежем "єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" у розмірі 152638,97 грн. (за основним платежем 121517,52 грн. та за штрафними санкціями 31121,45 грн.).

У контексті наведених норм законодавства та враховуючи обставини справи суд вважає, що відповідачем правомірно визначено позивачеві грошові зобовязання, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення, є таким, що прийняті правомірно та у порядку, встановленому законодавством.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, у яких обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, доведено правомірність своїх рішень, а висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства, є правомірними.

Водночас, докази, подані позивачем, не підтверджують обставини, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, а відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Вирішучи питання про розподіл судових витрат у справі суд зазначає наступне.

Відповідно до астиною другою статті 4 Закону України "Про судовий збір" від 08.07.2011 №3674-VI (далі Закон №3674-VI) (в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду з позовною заявою) передбачено, зокрема, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Водночас, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України від 08.07.2011 №3674-VI, під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що решта суми ставки судового збору, що складає 4311,72 грн., підлягає стягненню з позивача.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_12 (08150, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) до Державного бюджету України судовий збір у розмірі 4311,72 грн. (чотири тисячі триста одинадцять грн. 72 коп.).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Басай О.В.