Справа № 813/5959/15
Суддя: Брильовський Роман Михайлович
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2015 року № 813/5959/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Брильовського Р.М.,

при секретарі Шугало С.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача 1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому з асіданні у місті Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_3, третя особа Франківський РВ Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання протиправним наказу, зобовязання вчинити дії, -

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області ОСОБА_3, третя особа Франківський РВ Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, в якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВСУ у Львівській області, начальника ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_3 від 28.09.2015 р. № 680 о/с, в частині підстав звільнення позивача зі служби за п. «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу ОВС;

- зобов'язати ГУМВСУ у Львівській області, начальника ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_3 внести зміни до пункту наказу ГУМВСУ у Львівській області від 28.09.2015 р. № 680 о/с в частині зміни підстав звільнення позивача зі служби, а саме: формулювання зазначеного наказу в частиі звільнення позивача зі служби за власним бажанням (п. «ж» ст. 64 Положення про проходження служби особами рядового і начальницького складу ОВС), змінивш на п. «г» ст. 64 Положення, «через скорочення штатів»; зобов'язавши відповідачів і третю особу, - Франківський РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області перерахувати йому розмір грошової допомоги при звільненні, виплативши недоотриману різницю грошового забезпечення в сумі 35481,66 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що підстави звільнення, зазначені у спірному наказі не відповідають його волевиявленню, оскільки у тексті рапорту ОСОБА_1 зазначив, що просить його звільнити у звязку з організаційно-штатними змінами і скороченням, наявністю вислуги років за власним бажанням. Вважає, що таке формулювання підстави його звільнення, як зазначено у спірному наказі, не відповідає дійсності, та підлягає зміненню, оскільки дійсне волевиявлення позивача при звільненні стосувалось власне організаційно-штатних змін у системі Міністерства внутрішніх справ України.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з мотивів, вказаних в позовній заяві, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечує, вважає, що звільнення відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства. Зокрема, звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 звільнений на підставі рапорту, з якого видно, що звільнення повязується з його власним бажанням. Крім того, зазначає про те, що станом на 28.09.2015 року жодних організаційно-штатних змін у системі Міністерства внутрішніх справ України не відбувалось.

Заслухавши доводи представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд, даючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив з такого.

Відповідно до ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби поширюється юрисдикція адміністративних судів. Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з березня 2015 по вересень 2015 проходив службу в органах внутрішніх справа на посаді заступника начальника районного відділу начальника кримінальної міліції Франківського районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області.

11 вересня 2015 підполковник міліції ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення з органів внутрішніх справ, у якому зазначив: «у звязку з організаційно-штратними змінами в системі МВС, наявності у мене вислуги років, необхідної для виходу на пенсію, прошу Вас звільнити мене з ОВС за власним бажанням з 28.09.2015».

Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 28.09.2015 року за №680 о/с підполковника міліції ОСОБА_1 заступника начальника районного відділу начальника кримінальної міліції Франківського районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області з 28.09.2015 року звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за підп. ж п.64 /за власним бажанням/ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Підставою для прийняття такого наказу був вказаний вище рапорт позивача від 11.09.2015 року.

Вирішуючи спір, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року N 114, з наступними змінами та доповненнями (далі - Положення).

Відповідно до пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Підпунктом ж пункту 64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

У пункті 68 Положення зазначено, що особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

При цьому, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, що відображена в постанові від 14.10.2014р. № 21-299а14, за змістом пункту 68 Положення звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу на підставі підпункту «ж» пункту 64 цього ж Положення зі служби до спливу тримісячного строку у разі зазначення особою у рапорті дати звільнення, що свідчить про домовленість сторін про звільнення у більш короткий строк, є обґрунтованим.

Як зазначалось вище, 11 вересня 2015 підполковник міліції ОСОБА_1 подав рапорт на звільнення з органів внутрішніх справ, у якому зазначив дату звільнення 28.09.2015 року. Ця дата погоджена з керівництвом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, тим самим сторони домовилися про звільнення у більш короткий строк.

Суд не бере до уваги посилання позивача про те, що його звільнення повязується з організаційно-штатними змінами, оскільки такі посилання спростовуються самим рапортом від 11.09.2015 року, в якому зазначено: … прошу Вас звільнити мене з ОВС за власним бажанням з 28.09.2015 року та саме з вказаною датою я повязую своє звільнення..

Написання позивачем рапорту про звільнення суд вважає актом його прямого волевиявлення.

Більше того, саме таке формулювання звільнення передбачено підпунктом ж пункту 64 Положення.

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка відповідача від 06.11.2015 року за №1/8-4872, з якої видно, що станом на 28.09.2015 року (на день звільнення) жодних організаційно-штатних змін в системі МВС не було, зокрема, не проводилось скорочення посади заступника начальника районного відділу начальника кримінальної міліції Франківського районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, яку обіймав позивач.

Відтак, відсутність обєктивних обставин скорочення штатів, виключає можливість звільнення позивача на підставі п. г ст.64 згаданого Положення через скорочення штатів, як просить позивач.

Наведене дозволяє суду констатувати факт правомірності звільнення позивача на підставі підпункту ж пункту 64 цього ж Положення.

Відтак, у суду відсутні правові підстави для задоволення вимог про зобовязання внести зміни в частині підстав звільнення, зокрема, змінивши на п. «ж» /за власним бажанням/ на п. «г» ст.64 згаданого Положення /через скорочення штатів/.

Також, оцінюючи наслідки звільнення позивача за власним бажанням, суд зазначає, що позивача було звільнено не з підстав, що дискредитують його як працівника, а тому позивач не позбавлений права знову звернутися для працевлаштування в органах внутрішніх справ.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відтак, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.94 КАС України, такі належить присудити з позивача.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-14, 23, 69, 70, 71, 86, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України,

Постановив:

В задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

Суддя Р.М. Брильовський