Справа № 818/3402/15
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 р.Справа № 818/3402/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Перцової Т.С. , Сіренко О.І.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

представника позивача - Шаповал О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2015р. по справі № 818/3402/15

за позовом ОСОБА_2

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - відповідач, УДМСУ в Сумській області), в якому просить суд скасувати наказ УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 154 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" та зобов'язати УДМСУ в Сумській області переглянути наказ від 01.09.2015 року № 154 та надати дозвіл на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2015р. по справі №818/3402/15 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 01.09.2015 року № 154 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" та зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Сумській області переглянути наказ від 01.09.2015 року № 154 та надати дозвіл на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просила суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2015р. по справі №818/3402/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі, а також її представник у судовому засіданні зазначила, що не може повернутися на батьківщину через переслідування, яких вона може там зазнати. Стверджує, що подавала до УДМС в Сумській області заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, однак, їй було протиправно відмовлено на підставі наказу УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 154, відповідно до якого щодо позивачки не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". З викладених доводів, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції таким, що підлягає скасуванню.

Відповідач, у надісланих запереченнях на апеляційну скаргу, з викладених доводів, посилаючись на безпідставність позовних вимог, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З огляду на наведену норму, враховуючи, що відповідач по справі належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі представника відповідача.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 нелегально прибула на територію України в 2015 році. 26.07.2015 року позивача виявлено в м. Конотоп Сумської області в складі групи з 10 громадян Афганістану.

11.08.2015 року ОСОБА_2 звернулася до відповідача із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 25). Підставами звернення позивачки за захистом в Україні стали погрози їй та її чоловіку з боку невстановлених осіб, які перешкоджають її отримувати вищу освіту в Афганістані.

Наказом УДМС в Сумській області від 11.08.2015 року № 132 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 37).

Наказом УДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 154 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.53). Також відповідачем складено висновок від 01.09.2015 року щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 49-52).

Не погодившись з наказом УДМСУ в Сумській області від 01.09.2015 року № 154 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", позивач звернулась до суду з даним позовом про його скасування та зобов'язання відповідача переглянути наказ від 01.09.2015 року № 154 та надати дозвіл на оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення винесено з дотримання вимог чинного законодавства, а доводи позивачки є надуманими, зокрема, причини, які вона зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, правовою підставою для прийняття спірного наказу УДМСУ в Сумській області від 01.09.2015 року № 154 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", слугувала відсутність, на думку міграційних органів, умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з такими доводами УДМСУ в Сумській області з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, врегульовано нормами Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

З огляду на зазначені норми, колегія суддів вказує на те, що особа, яка просить надати їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок певної групи обставин, визначених Конвенцією про статус біженців 1951 року, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано доказів переслідування її за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань ані УДМСУ в Сумській області при розгляді заяви ОСОБА_2 про визнання її біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту, ані до судів першої чи апеляційної інстанції.

Позивач також не надала доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_2 змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Зокрема, позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки спільний кордон між Україною та Афганістану відсутній, а такими особами визнаються іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають на території країни, що має спільний кордон з Україною, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження (п. 14 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Більше того, відповідно до ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що статус біженця не надається особі яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду, ОСОБА_2 із чоловіком ОСОБА_4 зі свого міста проживання вони разом поїхали до м. Кабул, проживали там 15-20 днів, оформлювали документи для виїзду за кордон до Російської Федерації. З Кабулу літаком полетіли в Дубаї (ОАЕ), а потім до Російської Федерації, в Москву. В Російську Федерацію вони в'їхали легально, без будь-яких перепон, тривалий час знаходилися на території Російської Федерації, однак з відповідною заявою щодо надання їй статусу біженця в Російській Федерації в установленому законом порядку вона не зверталася.

Тобто, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач перебувала в двох безпечних країнах, зокрема, в ОАЕ та в Російській Федерації.

Крім того, в заяві про визнання її біженцем та протоколі співбесіди, позивач зазначила, що вона виїхала з країни за своїм національним паспортом, без будь-яких перешкод з боку влади, що, крім іншого, також свідчить про відсутність будь-якого переслідування з боку державних органів країни.

Також, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про притягнення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

При цьому, позивачем не було надано, а в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів щодо погроз з боку будь-яких осіб, які перешкоджають її отримувати вищу освіту в Афганістані або інших доказів, які б свідчили про переслідування її на батьківщині

Тобто, доказів в підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе або чоловіка, як того вимагає ч. 7ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивач також не надала.

Крім викладеного, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_2 разом із чоловіком ОСОБА_4 зі свого міста проживання поїхали до м. Кабул, який є столицею Афганістану, проживали там 15-20 днів, оформлювали документи для виїзду за кордон до Російської Федерації та виїхала з країни за своїм національним паспортом

Викладене є підтвердженням того, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує їй права, а позивач користується захистом органів офіційної влади країни, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а тому вона не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

З огляду на встановлені обставини та беручи до уваги те що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинула територію, не зверталася за захистом до влади безпечних для позивачки країн, до яких потрапила, де відповідно до пояснень позивачки наведених в протоколах, її ніхто не переслідував, позивач не підпадає під ознаки поняття біженець, встановлені ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які вона має щоб залишитись в Україні не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто видати національний паспорт, або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Факт добровільно прийняття заявником захисту з боку своєї країни, свідчить про те, що він не потребує міжнародного захисту.

Отже, колегія суддів вважає, що в Україні позивач намагається легально залишитись з метою подальшого проживання, а пошук кращих економічних та соціальних умов життя є сферою правового регулювання Закону України "Про імміграцію" з відповідним правовим статусом, який набувається відповідно до цього закону.

Згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, мігрант - це особа, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місті, а його дії мотивуються особистим бажанням, отже позивач є мігрантом, а не біженцем.

З аналізу наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивач не навела доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, або достатньої аргументації своїм побоюванням, чи інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими, що дає підстави вважати, що ОСОБА_2 звернулась до органів міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках легалізації перебування на території України з метою покращення соціально-економічних умов.

Відповідно до положень Закону України "Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу" від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Колегія суддів погоджується з твердженням відповідача, викладеним у висновку стосовно того, що у зв'язку з відсутністю у справі безперечних доказів, які б підтверджували дійсність розповіді позивачки щодо побоювань стати жертвою переслідувань при поверненні на батьківщину, через її навчання, окрім усних заяв заявниці, слід врахувати, що на підставі аналізу інформації повідомленої заявником, у нього відсутні переслідування або загроза переслідування за ознаками, передбаченими абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців".

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вказує на те, що окрім обставин, передбачених статтею 10 Закону № 2557-III, рішення про відмову у наданні статусу біженця відповідає Директивам Європейського Союзу, у тому числі Директиві щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені обставини та досліджені докази, колегія суддів вказує на те, що відповідач при прийнятті наказу від 01.09.2015 року № 154 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позовних вимог, які задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2015р. по справі №818/3402/15 відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційних скарг Управління Державної міграційної служби України у Херсонській області та Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 13.10.2015р. по справі № 818/3402/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Жигилій С.П.
Судді Сіренко О.І. Перцова Т.С.
Повний текст ухвали виготовлений 15.12.2015 р.