Справа № 826/12235/15
Суддя: Борисюк Л.П.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді суддів за участю секретаря позивача представника відповідачаБорисюк Л.П., Ключковича В.Ю., Петрика І.Й. Приходько К.М. ОСОБА_5 Мазур І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Антимонопольного комітету України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Антимонопольного комітету України про визнання незаконними дій та внесення змін до наказу, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Антимонопольного комітету України в якому просив:

- визнати протиправними дії Антимонопольного комітету України в частині зменшення ОСОБА_5 на 5 календарних днів розміру компенсації за невикористану відпустку в період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015;

- внести зміни до пункту 2 наказу в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27.03.2015 № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_5.» в частині збільшення з 16 до 21 календарного дня щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015;

- нарахувати ОСОБА_5 компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015 в сумі 1 203,20 грн.;

- виплатити ОСОБА_5 нараховану компенсацію за 5 календарних днів невикористаної відпустки за виключенням обов'язкових податків та зборів через касу Антимонопольного комітету України у зв'язку із закриттям карткового рахунку в установі «ПриватБанку» через яку обслуговуються працівники Антимонопольного комітету України.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправними дії Антимонопольного комітету України в частині зменшення ОСОБА_5 на 5 календарних днів розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку в період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015.

Зобов'язано Антимонопольний комітет України внести зміни до пункту 2 наказу від 27.03.2015 № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_5.» шляхом збільшення ОСОБА_5 з 16 до 21 календарного дня невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015.

Зобов'язано Антимонопольний комітет України нарахувати ОСОБА_5 компенсацію за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись з прийнятим рішенням суду, звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв'язку з чим просить скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 протягом періоду з 18.07.2011 по 31.03.2015 працював у Антимонопольному комітеті України на посаді завідувача сектору внутрішнього аудиту, що підтверджується наказом Голови Комітету від 18.07.2011 № 741-ВК.

Наказом № 24-ВК від 12.01.2012 позивач переведений на посаду завідувача сектору внутрішнього аудиту.

Під час перебування на зазначеній посаді, з ініціативи адміністрації Антимонопольного комітету України, ОСОБА_5 надавалася відпустка без збереження заробітної плати в періоди з 14.08.2014 по 15.09.2014 та з 22.09.2014 по 31.10.2014, всього на 73 календарних дні.

Наказом Голови Комітету від 27.03.2015 № 212-КВ ОСОБА_5 звільнено з посади 31.03.2015 у зв'язку з переведенням для подальшої роботи в Адміністрацію Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

Підставою для звільнення вказано заяву ОСОБА_5 від 27.03.2015 та лист Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України від 27.03.2015 № 12-1808.

Згідно даного наказу, начальнику відділу бухгалтерського обліку та фінансового планування наказано виплатити ОСОБА_5: грошову компенсацію за 9 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2013 по 17.07.2014, за 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби за період роботи з 07.02.2014 по 06.02.2015, за 16 календарних днів щорічної відпустки за період з 18.07.2014 по 31.03.2015 та за 15 календарних днів додаткової відпустки за стаж державної служби за період роботи з 07.02.2015 по 06.02.2016.

В своїх письмових запереченнях відповідач пояснив, що при визначенні стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, час перебування позивача у відпустці без збереження заробітної плати з 14.08.2014 по 15.09.2014 та з 22.09.2014 по 31.10.2014 (тобто, сукупно 73 календарні дні) зараховано не було, виходячи з роз'яснення, наданого Міністерством соціальної політики України в своєму листі від 16.10.2014 № 12037/0/14-14/13. Зокрема, в тексті цього листа Міністерства зазначено, що: «…час перебування у відпустці, яка надається, зокрема, відповідно до статті 26 Закону України «Про відпустки» зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку згідно з пунктом 4 статті 9 Закону України «Про відпустки». При цьому, у зв'язку з прийняттям Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 1622-VII від 31.07.2014 зміни та доповнення до Закону України «Про відпустки» внесенні не були.

Враховуючи вищезазначене, не вбачається правових підстав для зарахування часу перебування працівника у відпустці без збереження заробітної плати, яка надається відповідно до пункту 66 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку».

Незгода позивача із п. 2 наказу від 27.03.2015 № 212-КВ та протиправністю дій Антимонопольного комітету України по зменшенню йому календарних днів невикористаної щорічної відпустки для надання останньому при звільненні, зумовила звернення його з вищевказаним позовом до суду.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, колегія суддів виходить з наступного.

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Главою V Кодексу законів про працю України «Час відпочинку» та Законом України «Про відпустки» передбачено надання відпусток громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Зокрема, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам, а також порядок їх компенсації у разі звільнення особи, врегульовані приписами Закону України «Про відпустки».

Так, положеннями ч. 1 і 10 ст. 6 вказаного Закону визначено, що, зокрема, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України «Про державну службу», державним службовцям надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою допомоги для оздоровлення у розмірі посадового окладу.

В свою чергу, відповідно до Додатку 16 до Постанови Кабінету Міністрів України «Про віднесення деяких посад працівників органів державної влади, інших державних органів, установ до відповідних категорій посад державних службовців та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 14 серпня 2013 р. № 703, посада працівника Антимонопольного комітету, на якій перебував позивач протягом періоду з 18.07.2014 по 31.03.2015, відноситься до відповідної категорії посад державних службовців.

Відповідно до ст. 84 Кодексу законів про працю України, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.

За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Як вбачається з наказу «Про звільнення ОСОБА_5.» від 27.03.2015 № 212-КВ та заперечень Антимонопольного комітету України, невикористана частина щорічної основної відпустки ОСОБА_5 за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015 (всього 257 календарні дні) складає 16 календарних днів.

Згідно даних розрахункового листа за березень 2015 року, позивачу при звільненні було виплачено компенсацію за 16 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 3 850,24 грн. (по 240,64 грн. за кожен день), що не заперечується відповідачем.

При цьому, відповідачем при розрахунку кількості днів невикористаної щорічної відпустки позивача за вказаний період не були враховані такі періоди: з 14.08.2014 по 15.09.2014 та з 22.09.2014 по 31.10.2014 (всього 73 календарні дні), а саме, періоди коли позивач за ініціативою Антимонопольного комітету України на підставі п. 66 «Прикінцевих положень» Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та ст. 26 Закону України «Про відпустки», перебував у відпустках без збереження заробітної плати (копії наказів відповідача про надання відпусток позивачу з наведених підстав сторонами до матеріалів справи не надавалися, однак факт їх наявності сторонами не заперечується).

При визначені стажу роботу ОСОБА_5 за період з 18.07.2014 по 31.03.2015, що дає право на щорічну відпустку та, відповідно, кількість днів такої невикористаної відпустки на момент звільнення Антимонопольний комітет України керувався листом Міністерства соціальної політики України від 16.10.2014 № 12037/0/14-14/13 «Про надання роз'яснення».

Відповідно до абзацу другого пункту 6-6 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16 січня 2014 року № 719-VII (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), керівникам центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, передбаченого цим Законом, здійснити заходи щодо оптимізації штатної чисельності працівників, надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, встановлення для працівників режиму роботи на умовах неповного робочого часу, зменшення або скасування стимулюючих виплат, підвищень посадових окладів, зменшення надбавок і доплат, які встановлені у граничних розмірах, переглянути укладені договори на придбання товарів, робіт, послуг.

Надати право керівникам зазначених центральних органів виконавчої влади у межах бюджетних призначень без згоди та попередження працівників встановлювати для них режим роботи на умовах неповного робочого часу та надавати відпустки без збереження заробітної плати на визначений цими керівниками термін.

Установити, що під час здійснення центральними органами виконавчої влади цих заходів:

- положення статті 26 Закону України «Про відпустки» та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу) не застосовуються;

- до працівників, які перебувають у відпустках без збереження заробітної плати відповідно до цього Закону, обмеження щодо сумісництва та суміщення з іншими видами діяльності, встановлені статтею 7 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», не застосовуються.

Таким чином, відповідно до вказаних вище норм, законодавець наділив керівників центральних органів виконавчої влади, які здійснюють контроль та нагляд у відповідних галузях і сферах, та центральних органів виконавчої влади, виконання функцій яких можуть здійснювати відповідні міністерства, з метою забезпечення скорочення видатків, правом, зокрема, щодо надання працівникам відпусток без збереження заробітної плати, без застосування статті 26 Закону України «Про відпустки» та статей 32, 56 та 84 Кодексу законів про працю України (в частині обмеження терміну відпустки без збереження заробітної плати, необхідності повідомлення не пізніше ніж за два місяці та погодження з працівником встановлення режиму роботи на умовах неповного робочого часу).

Водночас, надання відпустки без збереження заробітної плати має здійснюватися лише з єдиною метою - забезпечення скорочення видатків.

Відповідно до ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Статтею 38 Конституції України передбачено, що громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Статтею 23 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці і на захист від безробіття.

Кожна людина, без якої-небудь дискримінації, має право на рівну плату за рівну працю.

Кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, гідну, що забезпечує, людини існування для нього самого і його сім'ї і доповнюване, при необхідності, іншими засобами соціального забезпечення.

Крім того, колегія суддів враховує, що Закон України «Про відпустки» та Кодекс Законів про працю містять спеціальні норми, які регулюють право особи на відпустку без збереження зарплати. Дію зазначених норм на момент внесення змін до Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» не було зупинено, не визнано не конституційними, а отже, під час прийняття наказу про звільнення ОСОБА_5 вони діяли та були обов'язковими для виконання суб'єктами відповідних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 Кодексу передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Згідно ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Так, зокрема, приписами норми ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» встановлено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Порядок обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, визначені статтею 9 зазначеного Закону.

Так, згідно п. 4 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються:

- час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому не виплачувалася заробітна плата у порядку, визначеному статтями 25 і 26 цього Закону, за винятком відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а якщо дитині встановлено категорію «дитина-інвалід підгрупи А» - до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку. Дані норми Закону кореспондуються з п. 4 ч. 1 ст. 82 Кодексу законів про працю України.

Зазначені норми Кодексу та Закону України «Про відпустки» відповідачем при прийнятті наказу від 27.03.2015 № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_5.», а саме в частині пункту 2, враховані не були.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій відповідача щодо неврахування до стажу позивача, що дає право на таку відпустку, календарних днів за періоди перебування ОСОБА_5 у відпустах без збереження заробітної плати за ініціативою роботодавця (Комітету).

Як наслідок, кількість календарних днів невикористаної відпустки ОСОБА_5 за 18.07.2014 по 31.03.2015 становить 257 календарних дні (в тому числі 73 доби - за періоди з 14.08.2014 по 15.09.2014, з 22.09.2014 по 31.10.2014). З врахуванням того, що відповідачу було виплачено грошову компенсацію лише за 16 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період з 18.07.2014 по 31.03.2015 у сумі 3 850,24 грн., станом на дату звернення до суду кількість днів, яка не компенсована, становить 58.

Таким чином, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій Антимонопольного комітету України щодо зменшення ОСОБА_5 на 5 календарних днів розміру компенсації за невикористану щорічну відпустку в період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015; внесення змін до пункту 2 наказу в.о. Голови Антимонопольного комітету України від 27.03.2015 № 212-ВК «Про звільнення ОСОБА_5.» в частині «збільшення з 16 до 21 календарного дня щорічної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015»; нарахування ОСОБА_5 компенсації за 5 календарних днів невикористаної відпустки за період роботи з 18.07.2014 по 31.03.2015 в сумі 1 203,20 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів критично оцінює посилання відповідача як на підставу, якою він обґрунтовує свої заперечення на позов, на роз'яснення, надане Міністерством соціальної політики України в своєму листі від 16.10.2014 № 12037/0/14-14/13, оскільки висновки, викладені у даному роз'ясненні, є лише відображенням думки Міністерства соціальної політики України, а тому не створює жодних правових наслідків для відповідача.

Крім цього, колегія суддів також не приймає до уваги посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом, у зв'язку чим такий позов підлягає залишенню без розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно частини першої статті 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою статті 99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 3 статті 99 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Окрім того, відповідно до частини першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Наведене узгоджується з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013, в якому Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Йдеться про стягнення заробітної плати, але це саме стосується і грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, адже відповідно до п. 2.2.12 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних відпусток, у розмірах, передбачених законодавством, входять до складу фонду додаткової заробітної плати.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», додаткова заробітна плата - це винагорода, за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством та премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань та функцій.

Тобто, компенсація за невикористані дні щорічної відпустки є компенсаційною виплатою, передбаченою законодавством, а отже, елементом додаткової заробітної плати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у зв'язку із пропущенням позивачем строку звернення до адміністративного суду є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Антимонопольного комітету України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя суддя суддя Л.П. Борисюк В.Ю. Ключкович І.Й. Петрик

Повний текст ухвали складено та підписано - 16.12.2015

Головуючий суддя Борисюк Л.П.

Судді: Ключкович В.Ю.

Петрик І.Й.