Справа № 2а-2535/10/2170
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2015 р. м. Київ К/800/48834/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Лосєва А.М.

розглянула в письмовому провадженні касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 24.10.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013 по справі №2-а-2535/10/2170 за позовом приватного підприємця ОСОБА_1 до Чаплинської міжрайонної державної податкової інспекції Херсонської області Державної податкової служби про визнання нечинними та скасування податкового повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних фінансових санкцій.

Заслухавши доповідь судді Шипуліної Т.М., перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 24.10.2012, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013, позовні вимоги приватного підприємця ОСОБА_1 до Чаплинської міжрайонної державної податкової інспекції Херсонської області Державної податкової служби про визнання нечинними та скасування податкового повідомлення-рішення та рішення про застосування штрафних фінансових санкцій - задоволено частково. Визнано нечинним та скасовано рішення про застосування штрафних фінансових санкцій від 14.05.2010 № в частині застосування штрафних санкцій у сумі 1732485,00грн. Визнано нечинним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 14.05.2010 №/0 в частині застосування штрафних санкцій у сумі 11782,00грн.В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, приватний підприємець ОСОБА_1 25.09.2013 звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 03.10.2013 прийняв її до свого провадження.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 24.10.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування своїх вимог приватний підприємець ОСОБА_1 посилається на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, зокрема, пункт 2.6 Постанови Правління Національного Банку України «Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» від 15.12.2004 №637, статей 1 та 4 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 №436/95, підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3, підпунктів 7.3.1 та 7.3.9 пункту 7.3 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Перевіривши матеріалами справи наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Чаплинською міжрайонною державною податковою інспекцією проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності ОСОБА_1 з питань дотримання суб'єктом підприємницької діяльності вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2007 по 31.12.2009.

Перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 1.2, 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 №637, а саме: непроведення підприємцем обліку готівки в книзі обліку доходів і витрат в сумі 362900,00грн., в тому числі внески на розвиток підприємницької діяльності в сумі 181860,00грн. та виручка від реалізації в сумі 181040,00грн.; пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме: занижено податкові зобов'язання з ПДВ з поставки товарів та послуг в сумі 28180,00грн., в результаті чого зменшено залишок від'ємного значення задекларованого платником в сумі 23564,00грн.

За результатами перевірки Чаплинською міжрайонною державною податковою інспекцією складено акт від 28.04.2010 №74/17009/3 та прийнято рішення від 14.05.2010 № про застосування до позивача штрафних санкцій у сумі 1814500,00грн.; податкове повідомлення-рішення від 14.05.2010 №/0, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 18706,00грн., у том числі 4616,00грн. за основним платежем та 14090,00грн. за штрафними санкціями.

Щодо рішення від 14.05.2010 № про застосування штрафних санкцій колегія суддів звертає увагу на наступне.

Перевіркою встановлено розбіжності при порівнянні даних книги обліку доходів і витрат ОСОБА_1 з даними у виписках банку про надходження коштів на розрахунковий рахунок платника в сумі 362900,00грн,. в тому числі внески на розвиток підприємницької діяльності в сумі 181860,00грн. та виручка від реалізації в сумі 181040,00грн., яка не відображена в книзі обліку доходів і витрат.

Відповідно до пункту 2.6 глави 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися.

Згідно з пунктом 1.2 глави 1 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Відповідно до абзацу третього статті 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1995 №436/95 у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб'єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

При цьому, штрафні санкції, визначені Указом Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», є адміністративно-господарськими санкціями, а тому строки та порядок їх застосування регулюються Господарським кодексом України.

Згідно статті 250 цього Кодексу адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Отже, передумовою застосування положень статті 250 Господарського кодексу України до спірних правовідносин є достовірне встановлення судами факту порушення суб'єктом господарювання правил здійснення господарської діяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач в обґрунтування неправомірності спірного рішення про застосування штрафних санкцій посилається на відсутність у нього обов'язку оприбутковувати в книзі обліку доходів і витрат кошти, відмінні від виручки від продажу товарів/послуг, а саме внески на розвиток підприємницької діяльності.

Разом з тим, вказані обставини взагалі не були перевірені судами попередніх інстанцій, належної правової оцінки їм надано не було.

Щодо податкового повідомлення-рішення від 14.05.2010 №/0, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 18706,00грн., колегія суддів звертає увагу на наступне.

Перевіркою повноти визначення податкових зобов'язань з податку на додану вартість за період з 01.01.2007 по 31.12.2009 на основі розбіжностей між задекларованими позивачем даними та даними банківських виписок встановлено заниження податкового зобов'язання на суму 28180,00грн.

Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість» об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарів та послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, в тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставодавця, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу у користування лізингоотримувачу (орендарю).

Суди попередніх інстанцій, погоджуючись з висновками податкового органу про заниження позивачем суми зобов'язання з податку на додану вартість, не перевірили обставин справи щодо того чи встановлена сума розбіжності між отриманими коштами на рахунок у банку та задекларованими позивачем сумами є коштами, отриманими за результатами здійснення операцій з поставки товарів/послуг. Тобто, судами не з'ясовано чи сума виявленої розбіжності була отримана позивачем за результатами здійснення операцій, що є об'єктом оподаткування податком на додану вартість.

В той же час, за посиланнями позивача, сума виявленої розбіжності складається з суми внеску на розвиток підприємницької діяльності, яка не оподатковується податком на додану вартість.

Разом з тим, вказані обставини не були перевірені судами попередніх інстанцій, належної правової оцінки їм надано не було.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин четвертої та п'ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому, відповідно до вимог статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Проте судами попередніх інстанцій зазначених вимог процесуального законодавства дотримано не було.

За таких обставин, суд касаційної інстанції не може визнати законними і обґрунтованими судові рішення попередніх інстанцій, оскільки останні ухвалені без повного та всебічного з'ясування обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливлюють встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати викладене, повно і всебічно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Керуючись статтями 160, 210, 222, 223, 227, 230, 231, частиною п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу приватного підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 24.10.2012 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2013 по справі №2-а-2535/10/2170 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі.

Головуючий: __________________ Т.М. Шипуліна

Судді: __________________ Л.І. Бившева

__________________ А.М. Лосєв