Справа № 705/4819/15-а
Суддя: Гончарук В. М.
Дата ухвалення: 2015-10-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 705/4819/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2015 року Уманський міськрайонний суд

Черкаської області

в складі: головуючого-судді Гончарука В.М.

при секретарі Шаповал Н.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача Яроміч О.В.

представника відповідача Приходько Є.В.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Умані справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України Приходько Євгена Вікторовича про визнання дій неправомірними та скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Уманського міськрайонного суду знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України Приходько Є.В. про визнання дій неправомірними та скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП.

Позивач ОСОБА_1 , через свого представника, подав до Уманського міськрайонного суду Черкаської області адміністративний позов до заступника начальника Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України Приходько Євгена Вікторовича про визнання протиправними дій та скасування рішення суб`єкта владних повноважень. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просить визнати дії відповідача при винесенні постанови ПР МЧК №022536 від 27 серпня 2015 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності неправомірними, визнати незаконною та скасувати постанову ПР МЧК №022536 від 27 серпня 2015 року заступника начальника Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України Приходько Євгена Вікторовича, якою ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.1 ст. 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн., визнати незаконним та скасувати рішення відповідача про примусове повернення ОСОБА_1 до Республіки Білорусь та заборону ОСОБА_1 щодо подальшого в`їзду в Україну.

В обґрунтування позову зазначив, що 27 серпня 2015 року головним спеціалістом Уманського РВ УДМС у Черкаській області було складено протокол ПР МЧК №022536, у якому зазначено, що 27.08.2015р. в АДРЕСА_1 , громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 не виїхав з України після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні. Постановою ПР МЧК №022536 від 27 серпня 2015 року заступника начальника Уманського РВ УДМС Приходько Є.В., ОСОБА_1 було визнано винним у порушені п.3 ст. 9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Вважає постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки 17.11.1965 року він народився в м. Умань Черкаської області, з 1980 року проживав в м. Київ, де закінчив середню школу. 18.11.1983р. Залізничним ВРК м. Києва був призваний до ЗС СРСР, присягу прийняв в в/ч НОМЕР_1 (м. Київ, Червонозоряний проспект), де служив строкову службу, по відбору був направлений на навчання в Вище загальновійськове командне училище, яке закінчив з відзнакою в 1989 році. В зв`язку з військовою службою, був направлений у відрядження для проходження військової служби за межами СРСР, а тому, на момент проголошення незалежності України не міг знаходитися на території України. Після припинення існування СРСР, військову частину, у якій він проходив службу, було виведено на територію Республіки Білорусь, після чого усі військовослужбовці, які були у списках цієї частини, автоматично набули громадянства Білорусії. В 2008 році він вирішив повернути собі громадянство України, для чого звертався в різні інстанції, в тому числі в Міністерство закордонних справ та Міністерство внутрішніх справ України, в підтвердження чого надав суду відповідні документи. Після отримання роз`яснень з Міністерства закордонних справ України, позивач звернувся в Посольство України в Республіці Білорусь, після чого уповноваженою особою було прийнято рішення про набуття ОСОБА_1 громадянства України на підставі ст. 8 ЗУ «Про громадянство України», на підтвердження чого йому було видано довідку про реєстрацію особи громадянином України, яку було зареєстровано в облікових документах Посольства України в Білорусії 03.11.2010 року за №6132/5. Після того, як його було зареєстровано громадянином України, він звертався в Посольство України в Білорусії, щоб отримати тимчасове посвідчення громадянина України чи інший документ, який може посвідчувати особу. В Посольстві України в Білорусії спочатку пояснювали, що на даний час немає бланків тимчасового посвідчення громадянина України, а потім рекомендували звертатися у відповідний паспортний стіл МВС України для отримання відразу паспорта громадянина України. Зазначає, що неможливість отримання ним тимчасового чи постійного документу, який би посвідчував особу громадянина України, унеможливлювало здачу ним паспорта громадянина Білорусії. В 2011 році він вперше звернувся з заявою про вихід з громадянства Білорусії до органів МВС Білорусії, а згодом у вересні 2012 року він знову звернувся в Посольство України в Білорусії для отримання тимчасового посвідчення або паспорту громадянина України відповідного зразка, але йому повідомили, що в зв`язку з створенням окремого Центрального органу виконавчої влади Державної міграційної служби України, тільки до її повноважень віднесено видачу паспортів громадянам України. У вересні 2012 року позивач, не дочекавшись відповіді на свою першу заяву, направив ще одну заяву про вихід з громадянства Республіки Білорусь на ім`я президента Республіки Білорусь та, неотримавши будь-якої відповіді на своє повторне звернення, позивач надав до уповноваженого органу України декларацію про відмову від іноземного громадянства.

У вересні 2012 року він звернувся до начальника Уманського РВ служби громадянства і міграції та реєстрації фізичних осіб з заявою для отримання паспорту громадянина України, а в жовтні 2012 року отримав відповідь з Уманського РВ УДМС України у Черкаській області, у якій йому було роз`яснено, що паспортний документ він має отримувати у тому органі, який прийняв рішення про реєстрацію його громадянином України. Зазначає, що неотримання ним до цих пір паспорта громадянина України не залежало від його волі, оскільки він вчинив всі для того необхідні дії та вважає, що виконав всі обов`язки, покладені на нього Законом України «Про громадянство України». При складанні протоколу про адміністративне правопорушення відповідач помилково послався на Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», адже з 2010 року вінне є іноземцем або особою без громадянства, а є громадянином України. Зазначає, що відповідачем було також прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до Республіки Білорусь та заборону ОСОБА_1 щодо подальшого в`їзду в Україну, копія зазначеного рішення ОСОБА_1 вручена не була, але йому було запропоновано з`явитися до відповідача з паспортним документом, у якому має бути проставлено відмітки про прийняте рішення.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити повністю, позивач пояснив, що на виконання роз`яснень Міністерства закордонних справ України набув громадянства України в порядку ст.8 Закону України «Про громадянство України», крім того, завжди був і є громадянином України в розумінні абзацу 10 ч.1 ст.1 та пункту 1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України», оскільки народився в Україні, постійно проживав в Україні, а на момент проголошення незалежності України знаходився в службовому відряджені за межами СРСР в зв`язку з військовою службою.

У наданих письмових запереченнях на позов відповідач просить суд у задоволенні адміністративного позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що згідно Положення про Уманський районний відділ управління Державної міграційної служби України в Черкаській області до повноважень цього ж відділу входить здійснення відповідно до закону державного контролю за дотриманням на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці законодавства у сфері міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, у випадках, передбачених законодавством, притягнення порушників до адміністративної відповідальності, тобто, при прийнятті оскаржуваних рішень, відповідач діяв в межах своїх повноважень. Позивач є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджується його паспортом, термін дії якого до 17.11.2065р., ОСОБА_2 востаннє перетнув державний кордон України 29.03.2014 року через КПП «Гоптівка» по паспортному документу громадянина Білорусі. Згідно підпункту 2 пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. На момент винесення відповідачем протоколу про адміністративне правопорушення позивач перебував на території України більше як 90 днів протягом 180 днів, а тому факт порушення норм чинного міграційного законодавства був встановлений та зафіксований у протоколі про адміністративне правопорушення. Вважає, що одночасне твердження позивача про правомірність перебування його на території України та належністю до громадянства України згідно довідки про реєстрацію його громадянином України від 03.11.2010р. №6132/5, виданої Посольством України в республіці Білорусь, є помилковим, оскільки ст.5 Закону України «Про громадянство України» встановлено вичерпний перелік документів, які підтверджують громадянство, до яких довідка про реєстрацію особи громадянином України не віднесена, а тому така довідка не є документом, що підтверджує належність до громадянства України ОСОБА_1 . Крім того, перевіркою факту набуття громадянства України та видачі Посольством України в Республіці Білорусь довідки про реєстрацію особи громадянином України, проведеною Міністерством закордонних справ України (лист Міністерства закордонних справ України від 21.09.2015р. №71/ВГ/17-530-815) встановлено, що позивачу було видано довідку від 03.11.2010р. №5 про реєстрацію громадянином України, а також попереджено про необхідність, впродовж двох років, виходу з громадянства Республіки Білорусь та надання в Посольство України в Республіці Білорусь відповідної довідки. Відповідач вважає, що позивач, отримавши довідку про реєстрацію особи громадянином України, не вчинив необхідних дій, передбачених чинними нормативно-правовими актами з метою отримання документа, що підтверджує належність до громадянства України, звертає увагу суду на факт документування 15.11.2010р. позивача паспортом громадянина Республіки Білорусь, після факту реєстрації особи громадянином України Посольством України в Республіці Білорусь 03.11.2010р. Громадянство Республіки Білорусь позивачем не припинено відповідно до Угоди, укладеної між Україною та Республікою Білорусь, то відповідно і не набуте громадянство України. Крім того, рішення про примусове видворення позивача відповідачем не приймалось.

У судовому засіданні відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити та надав пояснення, аналогічні викладеному у запереченнях на позов.

1 жовтня 2015 року позивач надав до суду заяву, у якій просив залишити без розгляду його позовну вимогу про визнання незаконним та скасування рішення відповідача про примусове повернення ОСОБА_1 до Республіки Білорусь та заборону ОСОБА_1 щодо подальшого в`їзду в Україну, як таку, що заявлена передчасно. Ухвалою суду від 01 жовтня 2015 року зазначена заява задоволена.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у м. Умань Черкаської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

На момент проголошення незалежності України, позивач постійно не проживав на території України, у зв`язку з направленням його для проходження військової служби за межами СРСР.

У 1991 році військова частина, у якій проходив службу позивач, була передислокована із-за меж СРСР на територію Білорусі, у зв`язку з чим позивач автоматично набув громадянства Республіки Білорусь, не звертаючись за отриманням цього громадянства у відповідні органи Республіки Білорусь.

У 2008 році позивач, проживаючи на території Республіки Білорусь, з метою повернення собі громадянства України, звернувся до уповноважених органів України та, отримавши роз`яснення на свої звернення, подав необхідні для набуття громадянства України документи у посольство України в Республіці Білорусь.

У 2010 році, після перевірки цих документів, посадовими особами посольства - Надзвичайним і Повноважним Послом України в Республіці Білорусь - було прийнято рішення про набуття ОСОБА_1 громадянства України на підставі ст. 8 Закону України «Про громадянство України» (надалі - Закон), що підтверджується довідкою про реєстрацію ОСОБА_1 громадянином України, яка була зареєстрована у відповідних облікових документах посольства 03.11.2010 р. за №6132/5.

15.11.2010р. позивач здійснив заміну паспорту громадянина Республіки Білорусь, у зв`язку з досягненням 45-ти річного віку, що підтверджується довідкою МВС Білорусі №64 від 17.06.2015 року. Суду не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 , до звернення у відповідні органи Республіки Білорусь про заміну паспорту, отримав паспорт громадянина України чи був належним чином повідомлений про те, що компетентним органом України вже було прийнято рішення про реєстрацію його громадянином України. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що заміна паспорту в розумінні ст.19 Закону не є добровільним набуттям громадянином України громадянства іншої держави.

Після того, як ОСОБА_1 набув громадянства України, він звертався в Посольство України в Білорусії та до МВС України для отримання тимчасового посвідчення громадянина України чи іншого документу, який може посвідчувати особу, оскільки відсутність такого документу унеможливлювало здачу ним єдиного документу, який посвідчує особу - паспорта громадянина Білорусії. Останню відповідь на свої звернення ОСОБА_1 отримав 02 жовтня 2012 року з Уманського РВ УДМС України у Черкаській області, у якій йому було роз`яснено, що паспортний документ він має отримувати у тому органі, який прийняв рішення про реєстрацію його громадянином України.

На виконання зобов`язання про припинення громадянства іншої держави, ОСОБА_1 у 2011 році звернувся до органів МВС в Білорусії з заявою про вихід із громадянства Республіки Білорусь та, не отримавши відповіді на своє звернення, у вересні 2012 року ОСОБА_1 направив ще одну заяву про вихід з громадянства Республіки Білорусь на ім`я президента Республіки Білорусь. Відповідно до поштового повідомлення про вручення рекомендованого листа ця заява була отримана 03.10.2012р. У зв`язку з неотриманням відповідей на свої звернення, позивач, на виконання ч.4 ст.8 Закону, подав уповноваженому органу України декларацію про відмову від іноземного громадянства, за формою, затвердженою наказом МВС України №715 від 16.08.2012р.

Відповідно до абз.5 п.2 ч.2 ст. 9 Закону, іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту прийняття їх до громадянства України; якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.

В ст.1 Закону зазначені підстави, які свідчать про наявність незалежної від особи причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства, серед яких є підстави, які зазначені позивачем в поданій ним декларації. При цьому, законодавством не встановлено термін, протягом якого особа зобов`язана подати до уповноважених органів України декларацію про відмову від іноземного громадянства.

У поданій позивачем декларації підставами її подання зазначено неотримання документа від уповноважених органів про припинення громадянства, а також перевищення вартості оформлення виходу з громадянства Республіки Білорусь половини розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянства України.

Таким чином перевищення вартості оформлення виходу з громадянства Республіки Білорусь половини розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянства України є, у відповідності до ст.1 Закону, окремою та достатньою підставою для подання позивачем до уповноважених органів декларації про припинення іноземного громадянства.

Зазначені вище обставини свідчать про виконання позивачем обов`язків, покладених на нього ст.8 Закону.

27 серпня 2015 року головним спеціалістом Уманського РВ УДМС у Черкаській області було складено протокол ПР МЧК №022536, відповідно до якого 27.08.2015р. в АДРЕСА_1 , громадянин Республіки Білорусь ОСОБА_1 не виїхав з України після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні.

Постановою ПР МЧК №022536 від 27 серпня 2015 року заступника начальника Уманського РВ УДМС ОСОБА_1 було визнано винним у порушені п.3 ст. 9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн.

Як передбачено положеннями ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 8 КАС України при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

Відповідно до ст.92 Конституції України, виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство України».

Враховуючи, що на момент звернення позивача з заявою про набуття громадянства України останній постійно не проживав на території України, порядок та особливості набуття громадянства України за територіальним походженням регламентується ст. 8 Закону, про що, зокрема, було роз`яснено позивачу листом Міністерства закордонних справ № 71/ВГ/-532/2-406-08 від 20.11.2008р., а тому не заслуговує на увагу суду посилання відповідача на Угоду між Україною і Республікою Білорусь про спрощений порядок зміни громадянства громадянами України, які постійно проживають в Республіці Білорусь, і громадянами Республіки Білорусь, які постійно проживають в Україні.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону, особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

У листі Міністерства закордонних справ України №71/ВГ/17-530-815 від 21.09.2015р. підтверджено факт набуття позивачем громадянства України, а також зазначено, що за інформацією Посольства України в Республіці Білорусь, отриманою від уповноважених органів Білорусі, позивач не звертався з клопотанням про вихід з громадянства Республіки Білорусь та є громадянином Білорусі. Однак, у вказаному листі МЗС України не повідомляється, коли саме Посольством України у Республіці Білорусь була отримана відповідна інформація, крім того, інформація, яку було надано Посольству України у Республіці Білорусь Департаментом громадянства і міграції РБ, спростовується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, зокрема, щодо звернення позивача про вихід з громадянства Республіки Білорусь та подання ним декларації про відмову від іноземного громадянства. При цьому, позивач не приховує від уповноважених органів України та суду обставину, що на цей час він не отримував від уповноваженого органу Республіки Білорусь відповіді чи рішення на його заяву про вихід із громадянства Республіки Білорусь, тому це було однією із підстав для подання позивачем до уповноваженого органу України декларації про відмову від іноземного громадянства.

Посилання відповідача на зазначений лист МЗС України в частині обґрунтування оскаржуваної постанови не заслуговує на увагу суду, оскільки оскаржувана постанова відповідачем була прийнята до отримання цього листа.

Статтею 21 Закону встановлено вичерпний перелік підстав для скасування рішення про набуття громадянства України на підставі статей 8 та 10 цього Закону, а саме, якщо особа набула громадянство України внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей або фальшивих документів, приховування будь-якого суттєвого факту, за наявності якого особа не може набути громадянство України. Таким чином, відсутність у позивача паспорту громадянина України, а також будь-які інші його дії чи бездіяльність, крім зазначених у ст. 21 Закону, не є підставою для скасування рішення про реєстрацію особи громадянином України, а будь-яких доказів про наявність зазначених у ст. 21 Закону підстав для скасування прийнятого у 2010 році рішення про реєстрацію позивача громадянином України суду не надано.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 Закону, датою набуття громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до ст.1 Закону, громадянином України є особа, яка набула громадянства України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.

Законодавець (ст.ст. 1, 8 Закону) не пов`язує набуття громадянства України з отриманням цією особою, зазначених у статті 5 Закону документів, що підтверджують громадянство України, а тому доводи відповідача в цій частині є безпідставними.

Враховуючи, що позивач набув громадянства України у порядку, передбаченому ст. 8 Закону України «Про громадянство України», то ОСОБА_1 за визначенням Закону є громадянином України з дати реєстрації набуття ним громадянства України, тобто з 03.11.2010р.

При цьому, суд не вважає за можливе в межах заявлених позовних вимог приймати до уваги та давати оцінку твердженням позивача про його належність до громадянства України на підставі абз.10 ч.1 ст.1 та п.1 ч.1 ст.3 Закону.

Відповідно до ст.25 Конституції України, громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Враховуючи, що позивач не є іноземцем чи особою без громадянства, то до даних правовідносин не підлягає до застосування Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а тому позивач не може бути притягнений до відповідальності на підставі ст. 203 КУпАП, оскільки не є суб`єктом зазначеного в цій статті правопорушення.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.18 КАС України, місцевим загальним судам, як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 18 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: адміністративні справи щодо примусового повернення в країну походження або третю країну та примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України.

Згідно положень ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з наведеного, рішення заступника начальника Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України Приходько Євгена Вікторовича про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 гривень суд вважає протиправним, а належним захистом порушеного права є його скасування.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 8, 11, 12, 17-19, 51, 69-72, 99, 100, 159-163, 166, 171-2, 267 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Позов задоволити.
Визнати дії заступника начальника Уманського районного відділу управління Державної міграційної служби України Приходько Євгена Вікторовича при винесенні постанови серії ПР МЧК, № 022536 від 27 серпня 2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.203 КУпАП неправомірними.
Постанову серії ПР МЧК, № 022536 від 27 серпня 2015 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст.203 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 гривень скасувати.
Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає (ч.2 ст.171-2 КАС України).

Головуючий