Справа № 815/5969/15
Суддя: Харченко Ю. В.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5969/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2015 року м.Одеса

У залі судових засідань №29

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Харченко Ю.В.

Суддів Кравченко М.М.

Самойлюк Г.П.

При секретарі Мацвейко О.І.

Розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування Рішення від 30.07.2015р. №465-15, та зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просить суд скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015р. №465-15, та зобов'язати Державну міграційну службу України надати йому статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є громадянином Гвінеї, втім через очевидну небезпеку його життю він був вимушений виїхати до України, та звернутися до органів міграційної служби з метою отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Однак, Державною міграційною службою України відмовлено ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що було винесено відповідне рішення від 30.07.2015р. №465-15, котре на думку позивача, є необґрунтованим, оскільки при розгляді його заяви щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, Державною міграційною службою України не проведено жодного збору та аналізу інформації про країну походження та особу заявника, а також щодо обставин вказаних заявником.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Таким чином, з урахуванням того, що від відповідача - Державної міграційної служби України до суду надійшло клопотання (вхід.№32045/15 від 09.12.2015р.) про розгляд справи в порядку письмового провадження, а також зважаючи на відсутність потреби у витребуванні додаткових доказів, виклику у судове засідання свідка, експерта, судом ухвалено рішення щодо розгляду даної адміністративної справи в порядку письмового провадження, відповідно до ч.6 ст.128 КАС України.

Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне.

Як встановлено судом, та вбачається з матеріалів справи №2013ОD0413 громадянина Гвінеї (Конакрі) ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач є громадянином Гвінеї, уродженцем м.Конакрі, за національністю гвінеєць, за віросповіданням мусульманин. ОСОБА_2 з Гвінеї (Конакрі) вибув 05.10.2010року, авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Державний кордон України перетинав легально, на підставі національного паспорту НОМЕР_1, та візи типу НОМЕР_2. З метою отримання додаткового захисту ОСОБА_2 звернувся до Державної міграційної служби України із заявою щодо надання статусу біженця, оскілки він та його батько були членами політичної партії «UFDG» - Союз демократичних сил Гвінеї, котрою в м.Конакрі проти діяльності президента 28.09.2009р. було організовано мітинг, який був розігнаний представниками влади країни. Після мітингу ОСОБА_2 французькому журналісту ОСОБА_5 Сімон дав інтерв'ю з приводу фактів, які мали місце під час мітингу, у зв'язку з чим на його адресу надійшла повістка про необхідність відвідання жандармерії. Через небажання з'являтися до жандармерії, представники поліції почали його розшукувати, а тому батько позивача вирішив відправити сина до України на навчання.

Судом встановлено, що за результатами розгляду справи №2013ОD0413 громадянина Гвінеї ОСОБА_2, котрий 03.12.2013р. звернувся до УРІБ ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, головним спеціалістом відділу у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_6, на підставі проведеного інтерв'ю із зазначеним громадянином, та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому остання зазначила, що вважає за доцільне прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.12.2013р. відповідно до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», та приймаючи до уваги висновок головного спеціаліста відділу у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_6, стосовно матеріалів справи №2013ОD0413 громадянина Гвінеї (Конакрі) ОСОБА_2, Управлінням по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області видано Наказ №157 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», яким наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або тимчасового захисту громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2013ОD0413.

Судом встановлено, що 26.02.2014р. Управлінням по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області був виданий Наказ №33 «Про продовження строків розгляду заяви щодо визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту», яким згідно з ч.8 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вирішено продовжити строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або тимчасового захисту для громадянина Гвінеї (Конакрі) ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, а також відповідно до ч.12 ст.9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вирішено підготувати особову справу до направлення до Державної міграційної служби України для прийняття остаточного рішення.

Як з'ясовано судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 20.03.2015року за результатами розгляду особової справи заявника - ОСОБА_2, ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, у зв'язку з чим у ОСОБА_2 відсутні умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, у регіоні постійного проживання заявника (м.Конакрі).

Також, керуючись положеннями ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами розгляду особової справи №2013ОD0413 громадянина Гвінеї ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., Державною міграційною службою України прийнято Рішення №465-15 від 30.07.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, яким підтримано Висновок Головного управління ДМС в Одеській області, та відмовлено громадянину Гвінеї ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Не погодившись із означеним рішенням Державної міграційної служби України №465-15 від 30.07.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, позивач - ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Так, на думку суду, позовні вимоги ОСОБА_2 про скасування Рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015р. №465-15, та зобов'язання Державної міграційної служби України надати йому статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є безпідставними та необґрунтованими, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зокрема, як встановлено судом, та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, позивач - ОСОБА_2 з Гвінеї (Конакрі) вибув 05.10.2010року, авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Державний кордон України перетинав легально, на підставі національного паспорту НОМЕР_1, та студентської візи типу НОМЕР_2.

По приїзду до України ОСОБА_2 вступив на підготовче відділення російської мови Харківського національного радіоелектронного університету, після закінчення якого вступив на навчання до Харківського національного автомобільно-дорожнього університету, котре позивач не продовжив з урахуванням тяжкого фінансового становища.

Термін дії реєстрації на території України у ОСОБА_2 скінчився 01.07.2012р., що послугувало підставою для звернення до Державної міграційної служби України із заявою щодо надання статусу біженця.

Судом встановлено, що під час перевірки даних ОСОБА_2 з метою вирішення питання щодо надання йому статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту, фахівцями міграційної служби встановлено, що під час анкетування (заява-анкета від 06.12.2013року) позивач - ОСОБА_2 зазначив, що через тиждень після мітингу (28.09.2009року) він надав інтерв'ю французькому журналісту, а після інтерв'ю отримав повістку про необхідність з'явитися до жандармерії (поліції); під час інтерв'ю (протокол співбесіди від 26.12.2013р.) позивач повідомив, що 30.09.2009року до його будинку прийшов особисто міністр по кримінальним справам на ім'я «ОСОБА_7», водночас зазначена особа не є міністром, а міністерство по кримінальним справам взагалі відсутнє у складі кабінету міністрів Гвінеї.

Також, під час анкетування ОСОБА_2 розповів, що після мітингу він виїхав до селища «Далаба», яке розташоване на відстані 500км. від столиці Конакрі, де мешкав до 24.12.2009року, тоді як під час інтерв'ю повідомив, що виїхав до свого рідного села Гангоре, яке розташоване на відстані 200км. від столиці Конакрі.

Між тим, Головним управлінням ДМС в Одеській області з'ясовано, що ОСОБА_2 проживав у м.Конакрі до 05.10.2010р., та звертався і отримував від державних органів наступні документи - посвідчення особи від 23.07.2010року, рішення апеляційного суду м.Конакрі від 24.03.2010року, національний паспорт від 28.07.210року.

Щодо оголошення про розшук ОСОБА_2 від 27.07.2011року, у якому зазначено, що ОСОБА_2 обвинувачується у підготовці нападу на резиденцію Голови держави вночі 19.07.2011року, то з»ясовано, що позивач перебуває в Україні з 06.10.2010року, при цьому, кордон України згідно національного паспорту не перетинав.

Вищевикладене послугувало підставою для складення Головним управлінням ДМС в Одеській області Висновку про відмову ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки він не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Так, судом встановлено, що позивачем - ОСОБА_2 до матеріалів адміністративної справи жодних доказів на підтвердження звернення до правоохоронних органів країни його походження щодо свого переслідування з боку влади, утисків або погроз, суду не надано.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на теперішній час.

При цьому, до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що наразі у Гвінеї (м.Конакрі) владою здійснюється переслідування членів політичної партії «UFDG» - Союз демократичних сил Гвінеї, членом якої, на момент виїзду до України, був позивач - ОСОБА_2, як і не надано доказів того, що видана на ім'я ОСОБА_2 членська картка Союзу демократичних сил Гвінеї наразі є чинною.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011року №3671-VI (зі змінами та доповненнями), відповідно до п.п.1, 13 ч.1 ст.1 біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року і Протоколом 1967року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до ч.ч.1, 7 ст.7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування об'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Зі змісту ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

Згідно зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими, правдоподібними, та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951року та Протоколом щодо статусу біженців 1967року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця, повинна надати конкретні документи, які б свідчили про наявність реальної загрози, та цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Відповідно до ст.12 Закону "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому законом порядку та в установлені цим Законом строки до суду.

Як з»ясовано судом, 30.07.2015р. Державною міграційною службою України прийнято Рішення №465-15 про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено відсутність передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", умов.

Зокрема, судом встановлено, що позивачем - ОСОБА_2 до матеріалів позовної заяви не надано суду жодних належних доказів на підтвердження дійсно його особистого переслідування у м.Гвінеї (Конакрі) за ознаками віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, як встановлено судом, та зазначено вище термін дії реєстрації на території України у ОСОБА_2 скінчився 01.07.2012р., однак позивач до Державної міграційної служби України із заявою щодо надання статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту звернувся лише 03.12.2013р., тобто через 3 роки перебування на території України, та 1 рік 4 місяці перебування у статусі «нелегала».

Зважаючи на розділ 2 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, за результатами проведеної з ОСОБА_2 співбесіди і матеріалами справи встановлено, що його твердження щодо небезпеки, яка нібито загрожує йому на батьківщині, є повністю безпідставними, і не мають реального підґрунтя, оскільки позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Ним не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що він зазнавав переслідування в країні походження з боку властей за його відношення до певної політичної групи.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, на думку суду, ОСОБА_2 є мігрантом, а не біженцем, оскільки територію Гвінеї залишив добровільно, прибув до України легально, на підставі студентської візи.

Відтак, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскаржуване позивачем Рішення №465-15 від 30.07.2015р. про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту, прийнято Державною міграційною службою України на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Вищевикладене спростовує твердження позивача, наведені у позовній заяві.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно зі ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, беручи до уваги наведене, та оцінюючи надані сторонами по справі письмові докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування Рішення від 30.07.2015р. №465-15, та зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не обґрунтовані, документально не підтверджені, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, ч.6 ст.128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про скасування Рішення від 30.07.2015р. №465-15, та зобов'язання надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, передбаченому приписами ст.254 КАС України.

Головуючий суддя Харченко Ю.В.

Судді Кравченко М.М.

Самойлюк Г.П.