Справа № 2а-3990/10/1170
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Київ К/9991/39062/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2011 року в справі за позовом Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до приватної агрофірми «МЮННТ» про стягнення адміністративно-господарських санкцій,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року Кіровоградське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому зазначало, що в порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відповідач не працевлаштував необхідну кількість інвалідів, а саме замість 8 інвалідів-штатних працівників, які повинні працювати на спеціально створених робочих місцях, працевлаштовано 5 осіб. У зв'язку з порушенням чисельності працюючих інвалідів відповідачем також самостійно не сплачено адміністративно-господарські санкції.

Позивач просив суд стягнути адміністративно-господарські санкції за невиконання у 2009 році нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, у сумі 26 683,83 грн. та пеню за порушення термінів їх сплати в сумі 1 610,01 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2011 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до звіту приватної агрофірми «МЮННТ» про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2009 рік середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на підприємстві становить 204 особи, з них середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 5 осіб, а кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» становить 8 осіб, середньорічна заробітна плата штатного працівника становить 8 895 грн., адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідачем не було обчислено та не сплачено.

Протягом 2009 року приватною агрофірмою «МЮННТ» подавалися Новгородківському районному центру зайнятості звіти форми № 3-ПН про наявність вакансій станом на 28 січня, 28 лютого, 28 березня, 28 квітня, 28 травня, 28 червня, 28 липня, 28 серпня, 28 вересня, 28 жовтня, 28 листопада, 28 грудня 2009 року, тобто щомісячно, із зазначенням про два вакантних місця за професіями вантажник та електрик.

Вирішуючи спір суди попередніх інстанцій прийшли до висновку про відсутність вини відповідача та неможливість уникнення правопорушення з незалежних від нього причин, що виключає підстави притягнення до відповідальності.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин у справі колегія суддів приходить до висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною третьою статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною четвертою статті 20 Закону України «Про зайнятість населення» підприємства, установи і організації незалежно від форми власності зобов'язані щомісяця подавати місцевим центрам зайнятості адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

За змістом статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до частин 1 та 2 цієї статті для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 зазначеного Закону встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України «Про систему оподаткування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Частиною другою зазначеної статті передбачено, що учасник господарських відносин несе відповідальність, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі статтею 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Новгородківський районний центр зайнятості листом повідомив відповідача, що у 2009 році видавалися направлення на працевлаштування до товариства двом особам з інвалідністю, один з яких був працевлаштований.

ВимогиЗакону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» в частині надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів, відповідачем виконано.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів, він не може бути притягнений до відповідальності за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Отже, вирішуючи спір окружний суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, що відповідач виконав вимоги діючого законодавства щодо забезпечення реалізації прав інвалідів на працевлаштування, тому вимоги позивача є незаконними.

Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, неодноразово викладеною в постановах від 20 червня 2011 року по справі №21-60а11, від 26 червня 2012 року по справі №21-105а12, від 02 квітня 2013 року по справі №21-95а13, від 16 квітня 2013 року по справі №21-81а13.

У обґрунтування касаційної скарги позивач посилався на те, що працевлаштуванням є укладення трудового договору між працівником та власником або уповноваженим органом. Відповідно до Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» робоче місце для інваліда повинно бути не тільки створено, а і введено в дію шляхом працевлаштування на ньому інваліда, а також у законі не зазначено, що якщо підприємством будуть здійснені заходи щодо пошуку інвалідів для працевлаштування, то таке підприємство звільняється від сплати адміністративно-господарських санкцій.

Проте таке посилання є помилковим, оскільки відповідно до вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань; забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Судами попередніх інстанцій не встановлено, що відповідач відмовляв у працевлаштуванні інвалідам та випадки звернення інвалідів безпосередньо до підприємства з приводу працевлаштування.

Відповідачем було виконано вимоги частини третьої статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів» - виділено та створено робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, надавалася державній службі зайнятості інформація, необхідна для організації працевлаштування інвалідів, звітував Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, передбачених статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для їх скасування та ухвалення нового судового рішення не вбачається.

Керуючись статтями 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Кіровоградського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2010 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ Я.Л. Іваненко /підпис/ М.Г. Кобилянський /підпис/