Справа № 825/3688/15-а
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року м. Чернігів Справа № 825/3688/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря Гайдука С.В.,

представника відповідача Кравченко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, третя особа - ОСОБА_2 про скасування постанови в частині, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 27.11.2015 звернувся до суду з позовом до Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції (далі - Деснянський ВДВС) та просить скасувати постанову відповідача від 27.05.2013 № 475/21 в частині накладення арешту на нерухоме майно: квартиру, що розташована за адресою АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 13.02.2012 АКІБ «УкрСиббанк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» відповідно до договору факторингу свої права вимоги за зобов'язаннями позичальника по кредитному договору від 07.11.2006 № 0. При зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що на майно третьої особи, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечним договором, накладено арешт постановою № 475/21 від 27.05.2013, виданою Деснянським ВДВС Чернігівського МУЮ. Однак, такі дії державного виконавця порушують права ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки. Зважаючи, що право іпотеки виникло у позивача з 07.11.2006, звернення стягнення на майно третьої особи для задоволення грошових вимог стягувача у оскаржуваному виконавчому провадженні, котрий не є іпотекодержателем, не допускається законом, оскільки є вичерпний перелік обставин, наявність яких дозволяла б це зробити.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіслав клопотання, в якому просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення та пояснив, що 26.05.2014 виконавче провадження, в якому було накладено арешт на нерухоме майно боржника, було закінчено на підставі п. 10 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з виявленням майна боржника, а саме: автомобіля ВАЗ 21093 на посту ДАІ у с. Вертіївка, а тому виконавчий документ було направлено за належністю до ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції. Згідно інформації наданої ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції 27.04.2015 виконавче провадження було закінчено на підставі п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з повним фактичним виконанням виконавчого документа. У вищевказаній постанові, державним виконавцем ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції зазначено про необхідність припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення, але до бази даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису про вилучення обтяження внесено не було. На день розгляду справи запис про вилучення обтяження до бази даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено, а тому в даному випадку відсутній предмет спору.

Третя особа - ОСОБА_2, в судове засідання не з'явилась, заперечення на позов не надала, про слухання справи повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову має бути відмовлено, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що 07.11.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» (банк) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатками та додатковою угодою від 12.02.2009 № 0 (а.с. 12-26). При цьому, відповідно до п. 2.1 Договору у забезпечення виконання зобов'язань позичальника за даним договором, банком, зокрема, приймається іпотека нерухомості, згідно договору іпотеки від 07.11.2006 № 30205Р336.

Відповідно до п. 5.7 Договору у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та/або процентів та/або комісій банк має право стягнути з позичальника суму боргу, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет забезпечення, зазначений в п. 2.1 Договору, та інше майно позичальника.

Також, 07.11.2006 між АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) та, в тому числі, гр. України ОСОБА_2 (іпотекодавець), було укладено договір іпотеки № 30205Z237, нотаріально засвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 1799 з договором про внесення змін та доповнень від 10.03.2009 (зареєстрований в реєстрі за № 276) (а.с. 27-32).

Відповідно до умов вказаного договору, іпотекодавці передають в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну кімнату під № 92, загальною площею 66,8 кв.м., з яких житлової площі 39,1 кв.м., що є власністю іпотекодавців та знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Одінцова, 16.

Згідно із п. 1.2 Договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань позичальника за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07.11.2006.

В подальшому, між ПАТ «УкрСиббанк» (клієнт) та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (фактор) було укладено договір факторингу від 13.02.2012 № 2, підписаний повноважними представниками сторін та скріплений печатками (а.с. 33-37).

Згідно із п. 1.1 Договору за цим договором клієнт зобов'язується передати у власність фактору, а фактор - прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Одночасно з відступленням прав вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення (п. 1.4 Договору).

Крім того, між вищевказаними сторонами було укладено договір відступлення вимоги від 13.02.2012, нотаріально засвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 649-650 (а.с. 39-41).

Відповідно до вказаного договору,у зв'язку з укладенням між цедентом (ПАТ «УкрСиббанк») та цесіонарієм (ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») договору факторингу № 2 від 13.02.2012, цедент передає, а цесіонарій приймає права вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку № 1 до цього договору.

10.09.2015 позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на майно ОСОБА_2, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за вищевказаним іпотечним договором, накладено арешт постановою Деснянського ВДВС Чернігівського МУЮ № 475/21 від 27.05.2013, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 42-43).

Не погоджуючись з винесеною постановою, позивач звернувся за захистом своїх прав та інтересів до суду.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон №606-XIV) (чинного на момент виникнення спірних взаємовідносин).

Статтею 1 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною 1 ст. 19 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Згідно із ч. 1 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ч. 2 ст. 57 Закону № 606-XIV).

Відповідно до наданих в судовому засіданні пояснень представника відповідача, 21.01.2013 у Деснянському ВДВС було відкрите виконавче провадження на підставі постанови № 171524, виданої 05.11.2012 ВДАІ ЧMB УМВС України в Чернігівській області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ВДАІ ЧMB УМВС України в Чернігівській області боргу у сумі 510,00 грн. Надати матеріали даного виконавчого провадження не є можливим, у зв'язку з його вилученням для знищення, що підтверджується актом від 06.01.2015, затвердженим 06.01.2015 начальником Деснянського ВДВС (а.с. 64).

Борг боржником сплачено не було.

З метою забезпечення реального виконання рішення, керуючись ст. 57 Закону № 606-XIV, державним виконавцем було накладено арешт на ј частини квартири АДРЕСА_1, постановою про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №475/21 від 27.05.2013 року (ВП № 36050134) (а.с. 60).

Однак, суд зазначає, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку» (ч. 8 ст. 54 Закону № 606-XIV).

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. З ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ч. 6 ст. З Закону України «Про іпотеку», у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Відповідно до ч. 7 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», пріоритет права іпотеко держателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача- іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 09.04.2014 року у справі № 6-13цс14.

Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно зі ст. 573 Цивільного кодексу України, заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

За змістом ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України, окремим видом застави є застава нерухомого майна (іпотеки).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави (ч. 1 ст. 589 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно пріоритетом, який визначається в порядку, встановленого цим Законом.

Статтею 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованим обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Отже, зважаючи на черговість реєстрації обтяжень, позивач як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим Законом України «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону № 606-XIV відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 Закону № 606-XIV)

З аналізу вказаної норми Закону № 606-XIV вбачається, що для звернення стягнення на заставлене майно боржника передбачено вичерпний перелік обставин, який не підлягає розширенню.

Так, право застави (іпотеки) у позивача, який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк» виникло з 07.11.2006, тобто, з моменту укладення нотаріально посвідченого договору іпотеки, а тому звернення стягнення на належне майно третьої особи - ОСОБА_2 для задоволення грошових вимог стягувача у оскаржуваному виконавчому провадженні, котрий не є іпотекодержателем, не допускається законом, оскільки існує вичерпний перелік обставин, якими це дозволено.

Крім того, Законом № 606-XIV на державного виконавця покладено обов'язок, який полягає в тому, що державний виконавець повинен повідомити заставодержателя про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника знаходиться у заставі, та роз'яснити заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (ч. 4 ст. 54 Закону № 606-XIV).

Однак, в порушення вказаної норми відповідачем не було повідомлено ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про накладення арешту на нерухоме майно іпотекодавця та заборону його відчуження.

Тобто, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що постанова Деснянського ВДВС про арешт майна боржника та заборону його відчуження від 27.05.2013 № 457/21 прийнята з порушенням норм чинного законодавства України.

Однак, стосовно вимог позивача щодо скасування вищевказаної постанови суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно із ч. 2 ст. 60 Закону № 606-XIV у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

Проте, в судовому засіданні встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 26.05.2014 старшим державним виконавцем Деснянського ВДВС було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 26.05.2014 ВП № 42643085, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: в зв'язку з виявленням майна боржника - автомобіля ВАЗ 21093, 2004 р.в. на посту ДАІ у с. Вертіївка. Вказаний виконавчий документ 26.05.2014 за № 899/21 було направлено за належністю до ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції (а.с. 62, 62 зворот).

27.04.2015 головним державним виконавцем ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції виконавче провадження було закінчено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з повним фактичним виконанням виконавчого документа, про що винесено постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 63). Також, даною постановою державний виконавець постановив припинити чинність арешту майна боржника (ОСОБА_2) та скасувати інші заходи примусового виконання рішення (п. 1 Постанови).

07.12.2015 до бази даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про вилучення обтяження, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 65).

Тобто, фактично, на день розгляду справи по суті відсутній предмет спору, так як арешт з майна боржника вже знятий і в позивача, як іпотекодержателя, відсутні перешкоди для розпорядження нерухомим заставним майном.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини справи, та виходячи з меж заявлених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» позовних вимог (позивач просить лише скасувати постанову Деснянського ВДВС від 27.05.2013 № 457/21), суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову має бути відмовлено, оскільки на час розгляду справи по суті чинність арешту майна ОСОБА_2 припинено і дані про вилучення обтяження внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак, остання не несе для позивача ніяких юридичних наслідків.

Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю "КЕЙ-КОЛЕКТ" відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна