Справа № 806/4865/15
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2015-10-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2015 року м.Житомир справа № 806/4865/15

категорія 6.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шимоновича Р.М.,

секретар судового засідання Талько А.М.,

за участю: позивача та його представника,

представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до реєстраційної служби Житомирського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішень, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення реєстраційної служби Житомирського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Житомирській області від 24.06.2015 за № 1400/18/2.2-08/2.2, від 12.08.2015 за № 1826/2/208 про відмову у державній реєстрації прав спільної сумісної власності на нерухоме майно - житловий будинок та інші прибудови по АДРЕСА_1;

- зобов'язати реєстраційну службу Житомирського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Житомирській області зареєструвати спільне сумісне майно - житловий будинок загальною площею 86,3 кв. м, в тому числі жилою площею 40,9 кв. м, та належні до нього прибудови по АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відмова відповідача у проведенні державної реєстрації права сумісної власності на зазначений вище будинок є необґрунтованою, так як останнім не зазначено у чому саме полягає невідповідність поданих документів. Вважає, оскільки рішенням Житомирського районного суду від 26.12.2014 визнано, що житловий будинок АДРЕСА_1 визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2, право власності на даний будинок, відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", підлягає обов'язковій державній реєстрації.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пролили суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях. Пояснив, що заяви ОСОБА_1 не відповідають вимогам статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а тому листами від 24.06.2015 за № 1400/18/2.2-08/2.2, від 12.08.2015 за № 1826/2/208 реєстраційна служба Житомирського районного управління юстиції роз'яснила позивачеві порядок звернення із заявами про реєстрацію прав та їх обтяжень. Оскільки відповідачем не прийнято жодного рішення про відмову у реєстрації права власності, вважає, що позовні вимоги є безпідставними.

Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 26.12.2014 по справі № 278/2742/14-ц, позов ОСОБА_1 задоволено, визнано договір дарування, що був укладений 06.05.2003 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею Віктором Віталійовичем удаваним правочином - договором купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала, а ОСОБА_3 продала за 18000,00 (вісімнадцять тисяч) гривень належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 (до будинку належать: сарай Б, погріб Пгр, уборна У, горожа № 1).

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 06.04.2015, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26.12.2014 в частині визнання договору дарування житлового будинку та визнання укладеним договору купівлі-продажу, а також в частині визнання житлового будинку спільним сумісним майном подружжя, - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано удаваним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 06.05.2003 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Доброльожею Віктором Віталійовичем.

Визнано, що 06.05.2003 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_2 купила житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В решті рішення залишено без змін (а.с. 10-12).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30.07.2015 рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 26.12.2014 та рішення апеляційного суду Житомирської області від 06.04.2015 залишено без змін (а.с. 19-20).

З метою зареєструвати право власності спільного сумісного нерухомого майна на житловий будинок АДРЕСА_1 позивач звернувся до відповідача із заявою довільної форми (а.с. 7). До заяви було додано копії судових рішень та копію технічного паспорту.

Відповідач, листом від 24.06.2015 за вих. № 1400/18/2.2.-08/2.2 роз'яснив позивачеві порядок звернення із заявами до реєстраційної служби (а.с. 8).

20.07.2015 ОСОБА_1 повторно звернувся із заявою про проведення реєстрації спільного сумісного майна (а.с. 9).

12.08.2015 відповідач листом за вих. № 1826/2/2.08 повторно повідомив ОСОБА_1 про недотримання форми заяви та відсутність усіх необхідних документів для проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Також, у вказаному листі відповідач роз'яснив процедуру подання заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Не погодившись із правовою позицією відповідача, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно

Згідно зі частиною 1 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до частин 1, 2 статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Частиною 1 статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно зі частинами 2, 3 статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", реєстрація заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості їх надходження.

Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку.

Відповідно до частин 4, 5 статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не приймається у разі відсутності документа, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень.

При отриманні заяви та документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, проводиться реєстрація заяви у базі даних про реєстрацію заяв та запитів із зазначенням дати і часу реєстрації.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. N 868 (далі - Порядок).

Згідно пункту 8 Порядку, для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові, особі, зазначеній у пункті 1-1 цього Порядку, заяву, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст.

Наказом Міністерства юстиції України від 31.03.2015 № 465/5 затверджено форму заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Орган державної реєстрації прав, нотаріус, особа, зазначена у пункті 1-1 цього Порядку, приймає заяви в порядку черговості їх надходження шляхом реєстрації у базі даних про реєстрацію заяв і запитів з автоматичним присвоєнням їм реєстраційного номера, фіксацією дати та часу реєстрації (пункт 9 Порядку).

Отже, чинним законодавством встановлено чіткий порядок звернення із заявами про державну реєстрації прав та їх обтяжень, затверджено форму такої заяви та перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав.

Суд звертає увагу на ту обставину, що реалізація права фізичної особи, яка має намір зареєструвати право власності на майно, можлива лише за умови активних дій зі сторони такої особи та у порядку, визначеному законом.

Так, орган державної реєстрації прав приймає та реєструє заяву, яка за формою відповідає наказу Міністерства юстиції України від 31.03.2015 № 465/5.

Прийняття рішення про державну реєстрацію прав або відмову у державній реєстрації передбачено законодавством також за умови подання особою заяви, встановленої форми, документу, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документу про сплату адміністративного збору.

Положеннями статті 19 Конституції України установлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідач, як орган державної влади, зобов'язаний забезпечити реалізацію права позивача, який має намір зареєструвати право власності на нерухоме майно, однак за наявності відповідної заяви та документів, поданих позивачем з дотриманням приписів, встановлених Порядком № 868.

Як встановлено судом, позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами довільної форми, яка за формою та змістом не відповідає затвердженій наказом Міністерства юстиції України від 31.03.2015 № 465/5 формі та змісту такої заяви.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що заяви позивача від 05.06.2015 та 20.07.2015 не можуть вважатись заявами про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у розумінні приписів Порядку. А отже, право позивача, у даному випадку, не може бути реалізовано у зв'язку із його діями не у спосіб, визначений законодавством, без дотримання встановлених формальностей, які чітко регламентовані нормативами за своїм змістом та є обов'язковими для виконання.

А відтак, враховуючи недотримання позивачем вимог законодавства щодо способу реалізації права державної реєстрації права власності на нерухоме майно, не надання органу державної реєстрації прав необхідного пакету документів за встановленою формою для вчинення належних дій, суд вважає що відмова відповідача у задоволенні заяв позивача є законною та обґрунтованою.

Крім зазначеного, суд наголошує, що листи відповідача від 24.06.2015 та 12.08.2015 у розумінні положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Порядку № 868 не є рішенням державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності.

Разом з цим, суд зазначає, що така відмова відповідача у задоволенні заяв не позбавляє права позивача на повторне звернення до відповідного органу у порядок та спосіб, які визначені діючим законодавством, зокрема, шляхом оформлення заяви про державну реєстрацію прав та обтяжень за формою та змістом, затвердженим Порядком.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність своїх дій при розгляді заяв позивача.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Р.М.Шимонович

Повний текст постанови виготовлено: 28 жовтня 2015 р.