Справа № 826/10356/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 листопада 2015 року № 826/10356/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Медтехніка» до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Академічна клініка» про визнання бездіяльності неправомірною, зобов'язання вчинити дії, визнання недійсним акту.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтер Медтехніка» (далі по тексту також - позивач) з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (надалі також - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Академічна клініка», в якому просило:

- визнати неправомірною бездіяльність В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1, яка полягає у нездійсненні контролю за рішеннями та діями державного виконавця ОСОБА_2 щодо проведення опису й арешту майна в рамках виконавчого провадження № 46803376;

- визнати неправомірним рішення В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 щодо залишення без задоволення заяви ТОВ «Інтер Медтехніка» вих. №08/01 від 08.05.2015 року;

- зобов'язати В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 належним чином розглянути заяву ТОВ «Інтер Медтехніка» вих. № 08/01 від 08.05.2015 року;

- визнати недійсним Акт опису й арешту майна від 09.04.2015 р., що складений державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3. в рамках виконавчого провадження № 46803376, в частині включення до цього акту майна, що є власністю ТОВ «Інтер Медтехніка» (Інкубатор С02 НЕRAcell вартістю 127 000,00 грн., УЗД GE Loqiq E в комплекті вартістю 427 000,00 грн., Мікроскоп бінокулярний в комплекті Оlympus СКХ 41 вартістю 68 000 грн., Робоча ламінарна станція К- Systems L424 ІVF в комплекті вартістю 179 865,00 грн., Система для очищення повітря zIVF -AIRe Clean AIR вартістю 32 387,00 грн., Ультразвукова діагностична система Міndray DР-9900 Plus вартістю 113 497,10 грн).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що дії В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 щодо розгляду заяви позивача не узгоджуються з приписами ч. ч. 1,2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 1.4. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5.

Відповідач у судовому засіданні виклав усні заперечення проти позову в частині позовних вимог про оскарження бездіяльності та рішення за наслідком розгляду скарги на дії державного виконавця, з огляду на необґрунтованість. Вирішення судом позовної вимоги про визнання недійсним акту опису й арешту майна від 09.04.2015 р., залишав на розсуд суду. Письмових пояснень (заперечень) щодо заявленого позову не виклав.

Третя особа подала до суду письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог, у яких у повній мірі підтримала доводи позивача з огляду на їх обґрунтованість.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що протягом 2011-2013 років між ТОВ «Інтер Медтехніка» (як лізингодавцем) та ТОВ «Академічна клініка» (як лізингоодержувачем) були укладені: Договір фінансового лізингу № 4 від 01.12.2011 року, Договір фінансового лізингу № 5 від 01.10.2012 року, Договір фінансового лізингу № 8/1 від 30.04.2013 року, згідно з умовами яких ТОВ «Академічна клініка» отримало від ТОВ «Інтер Медтехніка» майно (медичне обладнання) в платне володіння та користування на умовах фінансового лізингу та зобов'язалось сплачувати періодичні лізингові платежі.

З підстав невиконання ТОВ «Академічна клініка» зобов'язань за договорами фінансового лізингу в частині сплати періодичних лізингових платежів, позивачем 28.08.2014 року отримано виконавчі написи нотаріуса про вилучення та повернення майна (медичного обладнання) від ТОВ «Академічна клініка».

В подальшому, Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавчі провадження № 46138712 від 21.01.2015 року, № 46138752 від 22.01.2015 року, № 46138793 від 22.01.2015 року про повернення від ТОВ «Академічна клініка» (Боржник), як лізингоодержувача, на користь ТОВ «Інтер Медтехніка» (Стягувач), як лізингодавця, медичного обладнання (предмету лізингу), а також виконавчі провадження № 46064840 від 17.01.2015 року, № 46064692 від 17.01.2015 року про стягнення коштів з ТОВ «Академічна Клініка» на користь ТОВ «Інтер Медтехніка».

11.03.2015 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 46803376 про стягнення з ТОВ «Академічна клініка» на користь ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» 4 820 141,05 грн.

В рамках цього виконавчого провадження 09.04.2015 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 провів опис майна ТОВ «Академічна клініка», яке знаходиться у приміщеннях, що орендує ТОВ «Інститут планування сім'ї» (2й та 3й поверх будівлі Державної установи «Інститут педіатрії, акушерства і гінекології НАМИ України» по вул. Платона Майбороди, 8, у м. Києві), та наклав на нього арешт.

До опису було включено також лізингове майно, власником якого є ТОВ «Інтер Медтехніка», а саме:

- Інкубатор С02 НЕRAcell вартістю 127 000,00 грн., (предмет лізингу згідно з Договором фінансового лізингу № 4 від 01.12.2011 року; підлягає вилученню та поверненню в рамках виконавчого провадження № 46138793 від 21.01.2015 року),

- УЗД GE Loqiq E в комплекті вартістю 427 000,00 грн. (предмет лізингу згідно з Договором фінансового лізингу № 5 від 01.10.2012 року; підлягає вилученню та поверненню в рамках виконавчого провадження № 4613 8712 від 21.01.2015 року),

- Мікроскоп бінокулярний в комплекті Оlympus СКХ 41 вартістю 68 000 грн., Робоча ламінарна станція К- Systems L424 ІVF в комплекті вартістю 179 865,00 грн., Система для очищення повітря zIVF -AIRe Clean AIR вартістю 32 387,00 грн., Ультразвукова діагностична система Міndray DР-9900 Plus вартістю 113 497,10 грн. (предмети лізингу згідно з Договором фінансового лізингу № 8/1 від 30.04.2013 року; підлягають вилученню та поверненню в рамках виконавчого провадження № 46138752 від 22.01.2015 року).

В подальшому, позивач звернувся до Начальника Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві із заявою вих. № 08/01 від 08.05.2015 року в порядку ч. 2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» (зареєстровано 08.05.2015 року за вх. № 4317/04-03-28), якою зокрема просив:

- винести постанову про визнання недійсним Акту опису й арешту майна від 09.04.2015р., що складений старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3. в рамках виконавчого провадження № 46803376, в частині включення до цього акту майна, що є власністю ТОВ «Інтер Медтехніка» (- Інкубатор С02 НЕRAcell вартістю 127 000,00 грн., УЗД GE Loqiq E в комплекті вартістю 427 000,00 грн., Мікроскоп бінокулярний в комплекті Оlympus СКХ 41 вартістю 68 000 грн., Робоча ламінарна станція К- Systems L424 ІVF в комплекті вартістю 179 865,00 грн., Система для очищення повітря zIVF -AIRe Clean AIR вартістю 32 387,00 грн., Ультразвукова діагностична система Міndray DР-9900 Plus вартістю 113 497,10 грн.); - про результати розгляду заяви повідомити ТОВ «Інтер Медтехніка» письмово.

Листом вих. № 4317/04-03- 28 від 15.05.2015 року за підписом В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1, у задоволенні заяви ТОВ «Інтер Медтехніка» вих. № 08/01 від 08.05.2015 року відмовлено.

Не погоджуючись із бездіяльністю органу державної виконавчої служби щодо не виключення до акту опису й арешту майна від 09.04.2015 р., об'єктів, що є власністю ТОВ «Інтер Медтехніка», звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який регламентує умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (чинного у редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених Законом.

Положеннями ч.1 та абз. 2 ч. 2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606 зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці).

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Частиною 2 ст. 57 Закону № 606 арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; - винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; - винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; - проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 5 Закону № 606 про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника.

В той час, ч. ч. 1,2 ст. 83 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що контроль за своєчасністю, правильністю і повнотою виконання рішень державним виконавцем здійснюють начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, а також керівник вищестоящого органу державної виконавчої служби. Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, визнати недійсним складений державним виконавцем акт, зобов'язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 1.4. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5 (далі - Інструкція) визначено, що безпосередній контроль за діями державного виконавця покладається на начальників відділів примусового виконання рішень та начальників відділів державної виконавчої служби районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних та міжрайонних управлінь юстиції.

Фактичні обставини справи свідчать, що боржник ТОВ «Академічна клініка» не заперечує, що власником частини майна, яке включено до акту опису та на яке накладено арешт, є ТОВ «Інтер Медтехніка».

Крім того, третя особа вживала заходів з метою виключення цього майна з акту опису й арешту та передання цього майна законному власнику - ТОВ «Інтер Медтехніка» (зокрема, було подане клопотання вих.№ /21-04 від 21.04.2015 року (зареєстровано за вх. № б/н від 23.04.2015 року) про виключення майна з Акту опису і арешту майна від 09.04.2015 року; заяву вих. № 01/29-04 від 29.04.2015року (зареєстровано за вх. № 4115/04-03-28 від 29.04.2015року), якою до матеріалів виконавчого провадження долучено документи, що підтверджують право власності ТОВ «Інтер Медтехніка» на це майно.

Проте як свідчать матеріали справи, державний виконавець ОСОБА_3 належним чином не дослідив обставини, що були викладені у вищезазначених клопотаннях, проігнорував той факт, що деяке з майна, які знаходиться у приміщеннях Державної установи «Інститут педіатрії, акушерства і гінекології НАМИ України» за адресою: м. Київ, вул. Платона Майбороди. 8 (які орендує ТОВ «Інститут планування сім'ї»), належить на праві власності ТОВ «Інтер Медтехніка» та підлягає поверненню законному власнику в межах інших відкритих виконавчих проваджень, та включив таке майно до акту опису майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ».

Таким чином, за наслідком розгляду справи, суд приходить до висновку проте, що відповідачем не проведено належної перевірки рішень і дій державного виконавця на предмет їх відповідності чинному законодавству України.

При цьому, позовна вимога про визнання недійсним Акту опису й арешту майна від 09.04.2015 р. задоволенню не підлягає, з огляду про наступне.

За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства та рішення Європейського суду з прав людини від 12.12.2013р., повноваження відповідача щодо складання акту опису й арешту майна є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією казначейських органів.

Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним Акт опису й арешту майна від 09.04.2015р., розцінюються судом саме як втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходять за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягають.

В той же час, відповідно до ст. 11 КАС України суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить, та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Медтехніка» вих. № 08/01 від 08.05.2015 року в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Частиною першою ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною першою ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 11, 69-71, 128, 160-165, 167, 254, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1, яка полягає у нездійсненні контролю за рішеннями та діями державного виконавця ОСОБА_2 щодо проведення опису й арешту майна в рамках виконавчого провадження № 46803376.

Визнати неправомірним рішення В.о. начальника Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_1 щодо залишення без задоволення заяви ТОВ «Інтер Медтехніка» вих. №08/01 від 08.05.2015 року.

Зобов'язати Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві повторно розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтер Медтехніка» вих. № 08/01 від 08.05.2015 року в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».

У решті позовних вимог, - відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур