Справа № 2а-1548/10
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 2а-1548/10

Категорія: 6 Головуючий в 1 інстанції: Ярош Алла Іванівна
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

за участю: секретар судового засідання Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участі третьої особи, без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради, про визнання незаконним рішення та скасування свідоцтва про право власності,-

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, в якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 08 лютого 2007 року за № 20 в частині прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 136,5 кв.м., який розташований у будинку № 75 по вул. Прохоровській у м. Одесі; скасувати свідоцтво про право власності на нежилі підвальні приміщення № 801 за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська, 75, яке видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради 02 квітня 2007 року.

Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року вказаний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, 08.02.2007 року, відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», керуючись ст.ст. 29, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, та розпорядження міського голови від 20.01.2003 року № 59-01р «Про оформлення свідоцтв про право власності на обєкти нерухомого майна», Виконавчим комітетом Одеської міської ради прийнято рішення № 20 «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси».

Відповідно до пп. 1.1, 1.2 вказаного Рішення відповідачем зобовязано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» провести технічну інвентаризацію та зареєструвати за Одеської міською радою, а також оформити та видати Одеській міській раді свідоцтво про право власності, зокрема, на обєкт підвальне приміщення № 801, площею 136,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська, 75.

На підставі зазначеного рішення та технічного паспорту від 10.01.2007 року, відповідачу було видано свідоцтво про право власності від 02.04.2007 року № 801, яке було зареєстроване в КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості».

Не погодившись із вказаним рішенням відповідача та виданим на його підставі свідоцтвом про право власності, посилаючись на те, що вказаним рішенням відповідача порушуються його права, як власника 70/1000 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська, 75, згідно договору купівлі-продажу № 167 від 04.11.2003 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання, з посиланням на положення ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року про офіційне тлумачення цих положень, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем протиправно прийнято оскаржуване рішення, а тому це рішення та свідоцтво про право власності, видане на його підставі, підлягають скасуванню.

В поданій апеляційній скарзі, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції невірно розтлумачено норми матеріального права, зазначені у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 в частині визначення понять допоміжні приміщення, а також безпідставно не прийнято до уваги, що спірне рішення відповідачем було прийнято на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області».

Колегія суддів не погоджується із вказаними доводами апелянта з огляду на викладене.

Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) власникам квартири дво- або багатоквартирному житловому приміщені належить на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому приміщені.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 зазначеного Закону власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку.

Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Аналогічна норма міститься у Правилах утримання жилих будинків і прибудинкових територій, затверджених наказом Держкомітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76, в яких зазначено, що допоміжні приміщення житлового будинку - це приміщення, що призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку.

Конституційний Суд України у рішенні від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 у справі № 1-2/200 за конституційним зверненням ОСОБА_4 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) відзначив, що допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку.

У пп. 1.1, 1.2, 1.3 резолютивної частини рішення Конституційний Суд зазначив, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

У рішенні від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 «У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»» Конституційний Суд України визначив, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі норми, колегія суддів приходить до висновків, що «підвали», які розташовані у багатоквартирних будинках відносяться до допоміжних приміщень цього будинку, передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Як вбачається зі змісту наявних в матеріалах справи договору купівлі-продажу № 167 від 04.11.2003 року, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на момент прийняття оскаржуваного рішення квартири та нежилі приміщення першого поверху будинку, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська, 75, належали на праві приватної власності громадянам.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, оскаржуваним рішенням відповідачем зобовязано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» провести технічну інвентаризацію та зареєструвати за Одеської міською радою, а також оформити та видати Одеській міській раді свідоцтво про право власності, на підвальне приміщення № 801, площею 136,5 кв.м., що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська, 75, за відсутності згоди співвласників цього будинку щодо включення його частини до об'єктів комунальної власності.

Посилання апелянта на те, що спірний обєкт не є підвальним приміщенням (підвалом), тобто допоміжним, спростовуються наведеним вище самим оскаржуваним рішенням і наявним в матеріалах справи технічним паспортом від 10.01.2007 року, в яких чітко вказано, що це приміщення є саме підвальним.

Також, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на те, що оскаржуване рішення прийнято на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991 року № 266-1 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів областей», оскільки у вказаному рішенні відсутнє будь-яке майно, яке розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська, 75, що свідчить про те, що спірне майно не передавалося у встановленому законом порядку у комунальну власність територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлені критерії, яким керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень.

Зокрема, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускає бездіяльність.

Рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради в оскаржуваній частині вищезазначеним вимогам не відповідає. При включенні підвалу будинку за адресою: м. Одеса, вул. Прохоровська, 75 до комунальної власності відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України та інших законів України.

За вказаними обставинами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 08.02.2007 року № 20 «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси» в частині обєкта - підвальне приміщення № 801 площею 136,5 кв. м., що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Прохоровська, 75.

При цьому, доходячи вказаного висновку, колегія суддів, також, враховує, що відповідачем не було оприлюднене оскаржуване рішення, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою Одеської міської ради від 26.11.2015 року № 01-16/909, а тому дізнавшись про прийняття цього рішення позивач у відповідності до вимог ст. 99 КАС України звернувся до суду з цим позовом.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновками суду щодо скасування свідоцтва про право власності, виданого на підставі вищезазначеного рішення.

Приймаючи рішення про задоволення позову в частині скасування свідоцтва про право власності, суд першої інстанції виходив з того, що зазначений спір слід вирішувати в порядку адміністративного судочинства.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає помилковими з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 КАС України, до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Аналіз наведених законодавчих приписів дає підстави для висновку про те, що справою адміністративної юрисдикції, яку може бути передано на вирішення адміністративного суду, є спір, що виник між субєктами суспільних відносин стосовно їх прав і обовязків у правовідносинах, в яких хоча б один субєкт законодавчо уповноважений керувати поведінкою іншого (інших) субєктів, а ці субєкти, відповідно, зобовязані виконувати вимоги та приписи такого субєкта владних повноважень. У тому ж випадку, коли субєкт, у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, не здійснюють у спірних правовідносинах владних управлінських функцій щодо іншого субєкта, з яким виник спір, останній не має встановлених нормами КАС України ознак справи адміністративної юрисдикції та не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Отже, спірні відносини між позивачем та відповідачем в частині скасування свідоцтва про право власності не є спором у сфері публічно-правових відносин. Притягнення до участі у справі в якості відповідача субєкта владних повноважень не змінює правову природу спірних правовідносин та не робить спір публічно-правовим, оскільки предметом цього позову є спір про право власності на приміщення.

Колегія суддів зазначає, що положення КАС України мають застосовуватись з урахуванням положень статей 216, 386, 388, 392, 393 Цивільного кодексу України щодо способів захисту права власності, а також положень Цивільного процесуального та Господарського процесуального кодексів України стосовно юрисдикції судів.

З урахуванням наведених обставин, проаналізувавши субєктний склад учасників спірних правовідносин та характер таких відносин, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для розгляду даної справи в частині вимог про скасування свідоцтва про право власності за правилами адміністративної юрисдикції.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог позивача про скасування свідоцтва про право власності відповідно до ст. 203 КАС України, підлягає скасуванню із закриттям провадження в цій частині, а в іншій частині відповідно до ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Також, в порядку ч. 3 ст. 94 КАС України підлягають перерозподілу судові витрати пропорційно до задоволених вимог позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 160, 196, 198, 202, 203, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Одеської міської ради на постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року задовольнити частково.

Постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2010 року скасувати.

Провадження у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради про скасування свідоцтва про право власності на нежилі підвальні приміщення № 801 від 02 квітня 2007 року закрити.

В іншій частині прийняти нову постанову, якою позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участі третьої особи, без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради, про визнання незаконним рішення та скасування свідоцтва про право власності задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 08.02.2007 року № 20 «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси» в частині реєстрації за Одеською міською радою підвального приміщення № 801 площею 136,5 кв. м., що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Прохоровська, 75.

Стягнути з Виконавчого комітету Одеської міської ради на користь ОСОБА_2 сплачений ним судовій збір у розмірі 1 (одної) гривні 70 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови буде виготовлено протягом пяти днів.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець