Справа № 815/6134/15
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6134/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

суддів: Бутенка А.В., Левчук О.А.

при секретарі: Піньковській О.С.

сторін:

позивач:

ОСОБА_1 (представник за угодою)

відповідач: ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 433-15 від 30.07.2015р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 10 грудня 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду 15.10.2015 р. надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 433-15 від 30.07.2015р., яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на думку позивача, є неправомірним та необґрунтованим з тих підстав, що позивач є особою без громадянства, проживав на окупованій палестинській території, відтак позивач не може повернутися до місця свого постійного проживання ОСОБА_5, оскільки має обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань від ізраїльської влади через його політичні переконання. За твердженнями позивача, зберігається ситуація неконтрольованого масового порушення прав людини по всій території ОСОБА_5, однак відповідач залишив поза увагою інформацію по країні походження позивача. Позивач в обґрунтування своєї правової позиції вказав, що згідно п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» він підпадає під визначення біженця, оскільки має обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань від ізраїльської влади через його політичні переконання. Крім того, позивач акцентує увагу, що за приписами п. 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту» особою, яка потребує додаткового захисту є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок, серед іншого, загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідач надав до суду письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 33-37), просив суд відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація про наявність небезпеки у разі повернення до країни походження через його політичні переконання та з причин неконтрольованого масового порушення прав людини по всій території ОСОБА_5 є суперечливою та неправдоподібною, носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків у країні походження його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками. Аналіз особової справи заявника вказує на відсутність у нього намірів повернення до країни громадянського походження через бажання потрапити до більш фінансово стабільної країни з метою покращення життєвих умов. Наведена позивачем історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отримана від останнього інформація щодо причин виїзду з країни походження є суперечливою, що суттєво вплинуло на прийняття відповідачем оспорюваного рішення.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в адміністративному позові.

Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях проти адміністративного позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

27.03.2014 р. ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні (а.с. 47-49).

06.05.2014 р. наказом в.о. начальника Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області відповідно до ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4 (а.с. 79).

24.04.2015 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2014OD0075) Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області складено висновок про доцільність відмовити громадянину ОСОБА_3 ОСОБА_4 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (а.с. 121-128).

Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, в звязку з відсутністю доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до постійного місця проживання, в м. Єрихтон відсутні будь-які збройні конфлікти, території Західного Берегу де-факто знаходяться під контролем Ізраїлю. Додаткові факти, які можуть свідчити про можливі переслідування позивача з боку ізраїльських військових в матеріалах справи відсутні. Міграційною службою зазначено, що в даному випадку ймовірним виглядає факт небажання повертатись на Батьківщину через бажання проживати в більш розвиненій країні, звернення за захистом в такому випадку відбулося лише з метою тимчасової легалізації, після довготривалого нелегального знаходження в Україні протягом 6 місяців, що вважається елементом зловживання процедурою отримання захисту.

Відповідно до рішення Державної міграційної служби України № 433-15 від 30.07.2015р. висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 43).

23.08.2015 р. позивач отримав повідомлення, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 356 від 21.08.2015 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41).

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 433-15 від 30.07.2015р., ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать чоловіча, місце народження - м. Ерехон, район Дюк, західний берег Йордану, ОСОБА_3, за національністю - палестинець, віросповідання мусульманин суніт; рідна мова арабська, володіє російською, англійською, іврит; одружений; має вищу освіту (а.с. 57-62).

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3 ОСОБА_4, зареєстрованої 14.04.2014р. (№ 2014OD0075, реєстраційний № 85), позивач покинув країну походження 21.01.2010 р., авіарейсом м.Оман (Йорданія) м.Стамбул (Туреччина) м.Київ (Україна). Державний кордон нашої країни перетинав 21.01.2010 р., на підставі національного паспорту та візи (а.с. 57-62).

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Виходячи із змісту ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною ОСОБА_6 України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з ч.11 ст. 9 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_6 Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця є необґрунтованими.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення до регіону постійного проживання, в м. Єрихон відсутні будь-які збройні конфлікти, території Західного Берегу де-факто знаходяться під контролем Ізраїлю. Додаткові факти, які можуть свідчити про можливі переслідування особи з боку ізраїльських військових в матеріалах особової справи відсутні.

Судом встановлено, що факти повідомлені заявником стосовно можливих переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, передбачених п.п.1, 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Таким чином, враховуючи встановлені вище обставини, суд приходить до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком міграційного органу, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Надана позивачем інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в позові та у судовому засіданні щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_3, є безпідставними і не мають реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих пояснень та доказів щодо можливого його особистого переслідування в разі повернення на Батьківщину.

Щодо причин виїзду з останньої країни постійного проживання позивач вказав, що брав участь у боротьбі ОСОБА_3 проти Ізраїлю, в звязку з чим був заарештованим у 1986р., а звільнено на волю позивача було лише у 1993 році. Зазначається, що у 1998, 2002, 2008 та 2009 роках позивач періодично арештовувався за злочини, скоєні проти Ізраїлю. Відтак, позивач стверджує, що в разі повернення до регіону постійного походження йому загрожуватиме можливе тюремне увязнення.

За твердженнями позивача, останній в період з 1986 по 1993 рр. перебував у в'язниці, в той же час, відразу після виходу з в'язниці він влаштувався на роботу до поліції. Водночас будь-якої інформації щодо причин його подальших арештів в 1997, 2002, 2008 та 2009 рр. не надано. Як зазначено позивачем, з моменту першого виїзду на територію України заявник неодноразово повертався до регіону постійного проживання (1997 -1998, 2002-2010 рр.). Таким чином, у разі обґрунтованості побоювань зазнати незаконного арешту позивач не був позбавлений можливості звернутись за захистом відразу після приїзду до нашої країни, процедура набуття захисту в Україні існує з 1993 року.

Як вказано позивачем та встановлювалось відповідачем, практично усі найближчі родичі іноземця перебувають в регіоні постійного проживання у м. Єрихон, працевлаштовані та не зазнають жодних переслідувань, а заявник безперешкодно звертався до дипломатичного представництва ОСОБА_5 Національної Адміністрації у м. Києві.

Водночас, як встановлено судом, позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання ним візи, легального перетину кордону на підставі національного паспорта та візи, як самостійно зазначалось позивачем під час анкетування. Крім того, в матеріалах справи наявна довідка Посольства ОСОБА_3 в Україні № ДПТ/01/14 від 15 січня 2014р., з якої вбачається, що Посольство ОСОБА_3 в Україні підтверджує, що громадянин ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно звертався в Посольство з питанням про переоформлення палестинського паспорта (№ 3041839), термін дії якого скінчився, а зазначена довідка є документом, який засвідчує його особистість на період оформлення паспорта до 15.03.2014р. (а.с.91). Наведене свідчить про те, що держава, громадянином якої є позивач, забезпечує його права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Разом із відсутністю обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань у разі повернення, заява іноземця містить елементи зловживання процедурою набуття захисту в нашій країні. Зокрема, у разі бажання або необхідності іноземець мав усі можливості залишитись на території нашої країни та отримати посвідку на постійне або тимчасове проживання по народженню дитини.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 ОСОБА_4 востаннє виїхав із країни свого громадського походження 2010 р., легально на підставі проїзного документу та візи. За наданням захисту в Україні вперше звернувся 23.06.2010 р. (а.с. 129). Наказом Управління міграційної служби в Одеській області № 65 від 31.08.2010р. за заявою ОСОБА_3 ОСОБА_4 про припинення розгляду за його довготривалою неявкою, розгляд заяви позивача щодо надання статусу біженця було припинено (а.с.142).

Судом встановлено, що 30.11.2012 р. ГУ ДМС України в Харківській області прийнято рішення про примусове повернення особи, в проїзному документі була проставлена заборона в'їзду в Україну строком на 3 роки до 30.11.2015 р. (а.с. 95), однак у встановлений законом термін позивач не виїхав за межі України.

Суд звертає увагу, що під час першого звернення за захистом (від 23.06.2010 р.) позивач надав неправдоподібні відомості стосовно потрапляння на територію нашої країни, стверджуючи, що в Україну він потрапив нелегальним шляхом (а.с. 133), тоді як під час анкетування у 2015р. Абу ОСОБА_4 стверджує, що потрапив до нашої держави на підставі візи та національного паспорту (а.с. 60), а в адміністративному позові вказано, що позивач є особою без громадянства.

Судом досліджено надану ОСОБА_3 ОСОБА_4 інформацію щодо увязнень в регіоні постійного проживання (а.с. 96-99). Однак, надані позивачем твердження не дозволяють вважати обґрунтованими побоювання зазнати переслідувань або нелюдського поводження у разі повернення, відсутність переслідувань з боку органів державної влади ОСОБА_5 Національної Адміністрації підтверджується чисельними добровільними виїздами особи та зверненнями до Посольства.

Крім того, в матеріалах справи наявний лист Посольства ОСОБА_3 в Україні від 14.03.2014р. від 14.03.2014р., яким останнє зверталось до ГУ ДМС України в Одеській області посприяти процесу депортації з України громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, (палестинський НОМЕР_1), якому заборонено вїзд в Україну строком на 3 (три) роки до 30.11.2015р. Також Посольством ОСОБА_3 в Україні зазначено, що згаданий громадянин має серйозний психічний розлад та є загрозою для суспільства (а.с. 93).

Відтак, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду іноземця з ОСОБА_7 (ОСОБА_3) з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні постійного проживання, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Твердження заявника про те, що він був членом політичної організації «ФАТХ» не приймаються судом,оскільки позивачем надано неправдоподібні відомості щодо вказаної організації, останній не зміг детально описати власні посадові обов'язки та період членства у вказаній організації.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказав, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно-стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким ОСОБА_3 ОСОБА_4 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів, суд вважає, що рішення № 433-15 від 30.07.2015р. прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 433-15 від 30.07.2015р., зобовязання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 14.12.2015р.

Головуючий суддя: Г.П. Самойлюк

Суддя А.В. Бутенко

Суддя О.А.Левчук

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 433-15 від 30.07.2015р., зобовязання прийняти рішення про визнання особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити повністю.

15 грудня 2015 року.