Справа № 815/4716/15
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4716/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року

11год.15хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

За участю секретаря - Белінського Г.В.

За участю сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю

Від відповідача: Саломатіна В.В. - за довіреністю

Від третьої особи: не з'явився

Розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) ОСОБА_3, в якій позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14.07.2015 № 1198-к про звільнення ОСОБА_3; поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з 20.07.2015; стягнути з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2015 по день поновлення на роботі, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20.07.2015 він був звільнений з посади начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, згідно з наказом Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14.07.2015 № 1198-К. На думку позивача, його звільнення було незаконним оскільки 30.01.2015 року відповідно до наказу № 115/5 Міністерства юстиції України «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України» відбулося перейменування головних управлінь юстиції в головні територіальні управління юстиції. Так, Головне управління юстиції в Одеській області було перейменовано в Головне територіальне управління юстиції в Одеській області. 18 травня 2015 позивачу було надано попередження, яким останньому запропоновано зайняти посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції, та попереджено, що у разі відмови ОСОБА_3 підлягає звільненню згідно п.1 ст.40 КЗпП України. З вказаним - попередженням та із запропонованою посадою позивач не погодився, зробивши відповідний запис «не згоден». Після спливу двомісячного терміну наказом Головного територіального управління юстиції в Одеській області №1198-К від 14.07.2015 позивача було звільнено з посади начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області. При цьому, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Враховуючи те, що в Головному управлінні юстиції в Одеській області відбулося лише перейменування в Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, змін в організації виробництва і праці не відбулося, також не відбулося скорочення чисельності або штату працівників у відділі примусового виконання рішень, в якому позивач працював начальником відділу до моменту звільнення, посада начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області є в штатному розпису з тими же функціональними обов'язками, своє звільнення позивач вважає незаконним.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених в письмових запереченнях. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що Наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2015 № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України» перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі та затвердити Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

У лютому 2015 року Міністерством юстиції України затверджено новий штатний розпис Головного територіального управління юстиції в Одеські області, у якому відсутня посада «начальник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області».

18.05.2015 Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області підготовлено ОСОБА_3 попередження про вивільнення та пропозицію іншої роботи, а саме: зайняти посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції. Проте позивач, ознайомившись зі змістом попередження щодо пропозиції іншої роботи, поставив відмітку, що не згоден займати запропоновану посаду. У зв'язку з незгодою на призначення ОСОБА_3 на запропоновану посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції, наказом Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 14.07.2015 № 1198-к ОСОБА_3 звільнено з посади начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області з 20.07.2015 у зв'язку зі змінами в організації праці відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Отже, Головним територіальним управлінням юстиції не допущено порушень законодавства при звільненні ОСОБА_3 з посади, у зв'язку з чим, на думку відповідача, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином та завчасно.

В судовому засіданні представники сторін підтримали наведені позиції по суті спору.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 29 липня 2011 року відповідно до наказу Державної виконавчої служби України від 28.07.2011 № 125-к працював на посаді начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об'єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб'єктів інформаційної діяльності.

Наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року № 115/5 "Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України" перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі та затверджено Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Так, Головне управління юстиції в Одеській області було перейменовано в Головне територіальне управління юстиції в Одеській області.

10.02.2015р. заступником Міністра юстиції України було затверджено штатний розпис станом на 06.02.2015р. Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якому визначено для Відділу примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області 16 штатних посад, у тому числі посада начальника Відділу.

18.05.2015 року Головним територіальним управлінням юстиції в Одеській області у зв'язку із впровадженням нової структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 06 лютого 2015 року та змінами істотних умов праці ОСОБА_3 на підставі статті 49-2 КЗпП України запропоновано зайняти посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції, а також попереджено, що у разі незгоди із запропонованою посадою його буде звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Судом встановлено, що позивачем в графі «згоден/не згоден» поставлено відмітку «не згоден» на попередженні від 18.05.2015р.

Наказом начальника Головного територіального управління юстиції в Одеській області №1198-к від 14.07.2015 року ОСОБА_3, начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, звільнено з займаної посади 20 липня 2015 року у зв'язку зі змінами в організації праці, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Підстава: попередження від 18.05.2015

Листами від 20.07.2015 року вих. №04-48/7131, №04-48/7132 Головне територіальне управління юстиції в Одеській області на адресу позивача (АДРЕСА_2 та на адресу АДРЕСА_1) направило повідомлення про його звільнення з 20.07.2015 року з посади начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області у зв'язку зі змінами в організації праці, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (наказ Головного територіального управління юстиції в Одеській області № 1198-к від 14.07.2015 року) та запропоновано позивачу з'явитись до управління кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та одержати трудову книжку.

Як зазначає позивач, з наказом про звільнення його було ознайомлено 20.07.2015 року.

На думку позивача, його звільнення відбулось з порушенням вимог КЗпП України, оскільки в даному випадку не мали місця зміни в організації виробництва і праці, також не відбулося скорочення чисельності або штату працівників у відділі примусового виконання рішень.

Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено гарантії забезпечення права громадян на працю. Так, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (пункт 6 частини 1 статті 5-1 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно ч.ч.1-3 ст.49 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Судом встановлено, що відповідач попередженням від 18.05.2015, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», наказ Міністерства юстиції України від 30.01.2015 № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України», наказ Міністерства юстиції України від 02.02.2015 №139/5 «Про затвердження переліку головних територіальних управлінь юстиції», у зв'язку із впровадженням нової структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 06.02.2015 року та змінами істотних умов праці, листа Державної виконавчої служби України від 07.04.2015 року №15-0-33-226/6.8 запропонував ОСОБА_3 зайняти посаду державного виконавця відділу державної виконавчої служби Тарутинського районного управління юстиції. Також вказаним попередженням позивача повідомлено про те, що у разі його відмови він підлягає звільненню з займаною посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України /а.с. 15/.

Дослідивши зміст попередження ОСОБА_3 від 18.05.2015р., суд встановив, що воно не містить власне попередження про наступне вивільнення у розумінні норми ч.1 ст.49-2 КЗпП України, фактично є пропозицією зайняти іншу посаду в іншій установі - Тарутинському районному управлінні юстиції.

При цьому можливість звільнення пов'язується у попередженні з обставиною відмови ОСОБА_3 від вказаної пропозиції, тобто фактично позивача не було повідомлено про наступне вивільнення згідно із ч.1 ст.49-2 КЗпП України, а було запропоновано зайняти іншу посаду в іншій установі та попереджено про звільнення не у зв'язку із наявністю змін в організації праці, а внаслідок відмови від переведення на іншу роботу.

З огляду викладеного, суд дійшов висновку, що стосовно позивача порядок вивільнення, встановлений ст.49-2 Кодексу, не був дотриманий, оскільки його попередження 18.05.2015р. не містило даних про наступне вивільнення у зв'язку із обставинами, визначеними п.1 ст.40 КЗпП України, а пов'язувало наступне звільнення за цією нормою з відмовою від переведення на іншу роботу в іншій установі.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

В ході розгляду справи судом досліджені штатні розписи Головного управління юстиції в Одеській області на 2015 рік /а.с.68 - 69/, Головного територіального управління юстиції в Одеській області станом на 06.02.2015 /а.с. 81 - 84/.

Пунктом 1 Наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року № 115/5 передбачено перейменування головних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі та затвердження Типової структури головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

На виконання означеного наказу Головне управління юстиції в Одеській області було перейменовано в Головне територіальне управління юстиції в Одеській області.

З огляду на викладене, вбачається, що в Головному управлінні юстиції в Одеській області відбулося лише перейменування в Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, при цьому змін в організації виробництва і праці не відбулося.

Судом встановлено, що скорочення штату та чисельності у відділі примусового виконання рішень, в якому позивач працював на посаді начальника відділу, не відбулося. Посада начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області наявна в штатному розписі з тими же посадовими обов'язками, що й посада начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, що підтверджується належним чином засвідченими копіями посадових інструкцій та штатними розписами (а.с. 57-66).

Натомість, у Відділі згідно штатного розпису станом на 06.02.2015р. у порівнянні з штатним розписом до перейменування збільшилась кількість штатних посад (з 15 штатних посад до 16 штатних посад) із збереженням посади начальника Відділу ПВР Управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області з таким же самим посадовим окладом.

Незмінними залишились також і посадові завдання та обов'язки, що випливає із порівняння змісту посадових інструкцій начальника Відділу до перейменування та після перейменування відповідача.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно наявності змін в організації виробництва і праці, що підтверджується штатним розписом Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в якому відсутня посада начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, оскільки представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що фактично істотних змін умов праці не відбулося та як вбачається з штатного розпису Головного територіального управління юстиції в Одеській області станом на 06.02.2015 посада начальника відділу збережена, скорочення чисельності або штату працівників не відбулися.

Суд зазначає, що віднесення до змін в організації праці обставини перейменування відповідача, внаслідок чого в його найменуванні з'явилось слово «територіальне», в жодному разі не може вважатись підставою для розірвання трудового договору з ініціативи власника, якщо при цьому не відбувається реорганізації, ліквідації, перепрофилювання установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, або не настають інші обставини, які свідчать про дійсні зміни в організації праці.

Враховуючи те, що в Головному управлінні юстиції в Одеській області відбулося лише перейменування в Головне територіальне управління юстиції в Одеській області, суд вважає неправомірним звільнення позивача з посади начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, тому оскаржуваний наказ від 14.07.2015р. №1198-К слід скасувати як протиправний.

Вирішуючи питання поновлення позивача на раніше займаній посаді, суд враховує, що відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року №115/5 "Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України" перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Станом на день вирішення спору Головне управління юстиції у Одеській області перейменоване на Головне територіальне управління юстиції у Одеській області, а тому позивача слід поновити на посаді начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з 21.07.2015р.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Згідно із п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993р. №58, запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається, на підставі чого внесено запис, - наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Позивач згідно наказу №1198-к від 14.07.2015р. звільнений 20.07.2015р., отже 20.07.2015р. є останнім робочим днем ОСОБА_3 та середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути йому виплачений з 21.07.2015р. по день фактичного поновлення на посаді, але не більше як за один рік.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок №100), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника..

Пунктом 3 ч.2 Порядку, передбачено, що у всіх інших випадках (крім випадків обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки) збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Відповідно до п.8 ч.2 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Як вказано у пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час.

Згідно довідки №05.1-23-1572 від 07.10.2015р. середня заробітна плата позивача складає 4578,07 грн., відтак, стягненню на користь ОСОБА_3 підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу з 21.07.2015р. по день фактичного поновлення на посаді, але не більше як за один рік.

Відповідачем в порушення вимог ч.2 ст.71 КАС України не доведена законність звільнення позивача з посади начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області.

На підставі вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню у повному обсязі як законні та обґрунтовані.

Пунктами 2 та 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

За таких обставин суд вважає за необхідне допустити постанову до негайного виконання у частині поновлення позивача на посаді та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Керуючись ст.ст. 158-163,167,256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління юстиції в Одеській області від 14.07.2015 № 1198-к про звільнення ОСОБА_3 з посади начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з 20.07.2015.

Стягнути з Головного територіального управління юстиції в Одеській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2015 по день поновлення на посаді з розрахунку 4578 грн. 07 коп за один місяць.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено та підписано 14.12.2015р.

Суддя М.М. Аракелян

.