Справа № 804/14136/15
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.
за участю секретаря судового засідання: Чаплигіної А.А.
представника відповідача: Прибиток Н.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську адміністративну справу
до Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення грошової компенсації за невикористану частину відпустки, інфляційних витрат та витрат на правову допомогу,-
Позивач у судовому засіданні підтримав адміністративний позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив повністю його задовольнити.
Відповідач пред'явлений позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких, з урахуванням додаткових пояснень, просив повністю відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що під час звільнення позивача з'ясувалося, що з 2004 року ОСОБА_1 надавалися відпустки більшої тривалості, ніж мало бути надано відповідно до його вислуги, загальна кількість зайво наданих діб відпустки за цей період - 60 діб, тому при звільнені з метою недопущення зайвих витрат бюджетних коштів та за принципом справедливості та рівності перед законом керівництвом було вирішено виплатити позивачеві грошову компенсацію за належні ОСОБА_1 згідно закону та фактично невикористані ним 10 діб відпустки. Надання позивачеві відпустки збільшеної тривалості виникло у зв'язку із тим, що в 2004 році ОСОБА_1 було встановлено діагноз «дисемінований туберкульоз легень» та зазначено в довідці, що це захворювання пов'язане з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ, але він придатний до служби, тому позивач вважав, що він має право на відпустку загальної тривалості 45 календарних днів з використанням її у літній або інший зручний для нього час незалежно від наявної вислуги років, і кожного разу вимагав від керівництва надання відпустки збільшеної тривалості. Таку позицію позивач обґрунтовував з посиланням на лист-роз'яснення Державного департаменту України з питань виконання покарань від 19.01.2004р. №2/218/Тл, однак, ця позиція є помилковою, оскільки право на відпустку збільшеної тривалості у зв'язку із захворюванням на туберкульоз, якщо таке захворювання настало внаслідок виконання службових обов'язків, у розумінні приписів ст.ст.7,8 Закону України «Про відпустки» та ст.23 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» мають лише особи, які працюють на певних посадах за особливі умови праці, зокрема, працівники протитуберкульозних закладів. Позивач же не мав особливих умов праці, не був працівником протитуберкульозних закладів та не мав достатньої вислуги для надання йому відпустки тривалістю 45 діб кожного року. Крім того відповідач зазначав, що позивачем зроблено невірний розрахунок суми грошової компенсації за невикористану частину відпустки, яку він просить стягнути, а, отже, і розрахунок інфляційних витрат також є невірним.
У судовому засіданні представник відповідача також заперечував проти задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1, 1969 року народження, проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України на посадах середнього та старшого начальницького складу з 14.07.1997р. (наказ УМВС від 22.07.1997р. №66 о/с) по 20.03.2015р. (а.с.66).
Позивач був звільнений зі служби 20 березня 2015 року згідно наказу начальника Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області від 19.03.2015р. №24 о/с «Про особовий склад» у відповідності з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114, у запас Збройних сил України за пунктом 64 «а» (за віком) (а.с.28).
Перед звільненням позивач обіймав посаду заступника начальника відділу по роботі з персоналом Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області та мав спеціальне звання підполковник внутрішньої служби.
Станом на 20.03.2015р. вислуга років позивача у календарному обчисленні становила: 22 роки 02 місяці 08 днів, а у пільговому обчисленні - 28 років 01 місяць 00 днів.
При звільненні ОСОБА_1 зі служби останньому було виплачено грошову компенсацію за 10 діб невикористаних чергових відпусток у сумі 1860,46грн.
Не погодившись із визначенням відповідачем такої кількості діб невикористаних чергових відпусток, а, отже, і з виплаченою сумою грошової компенсації, позивач 07 травня 2015 року звернувся до начальника Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області з листом, в якому зазначив, що 20.04.2015р. йому була виплачена грошова компенсація лише за невикористані ним у 2015 році 10 діб відпустки у сумі 1860,46грн., решта невикористаної відпустки за 1999 та 2010 роки залишалась некомпенсованою, у зв'язку із чим позивач просив виплатити йому увесь залишок грошової компенсації та поінформувати його про загальну кількість невикористаних ним діб відпустки за весь період проходження служби та про залишок заборгованості з виплати такої компенсації (а.с.29).
Листом від 05.06.2015р. за вих.№16-661-15/Т-353 Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області надало відповідь на вищеозначене звернення ОСОБА_1, в якій зазначило, що під час розрахунку кількості діб невикористаних відпусток за період служби позивача було виявлено надання останньому зайвої кількості діб чергових відпусток, а саме: у період з 2004 по 2009 роки було надано 50 зайвих діб, у 2011 та 2012 роках по 5 зайвих діб чергових відпусток, таким чином протягом служби ОСОБА_1 було надано всього 60 зайвих діб чергових відпусток. Протягом служби позивачем була невикористана у повному обсязі чергова відпустка за 2010 рік, терміном 40 діб та неповністю використана чергова відпустка за 1999 рік, а саме: при загальному терміні відпустки 30 діб, використано 8 діб (з 03 по 11 травня 1999 року), невикористана частина відпустки складає 22 доби. Також у 2015 році (за період з 01.01.2015р. по 20.03.2015р.) термін невикористаної відпустки склав 8 діб. Таким чином, за період з 2004-2009р.р. та 2011-2012р.р. позивачем було використано зайві 60 діб чергових відпусток, у зв'язку із чим йому при звільненні виплачена грошова компенсація тільки за 10 діб із 70 невикористаних діб чергових відпусток за 1999, 2010 та 2015 роки (а.с.30).
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зважає на наступне.
Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України та ч.5 ст.22 Закону України «Про кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої системи поширюється дія Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991р. №114 (далі - Положення №114), яким визначений порядок та умови проходження служби цими особами, а також порядок надання їм відпусток.
Так, п.49 Положення №114 передбачено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки: а) чергові; б) короткострокові; в) через хворобу; г) канікулярні; д) у зв'язку із закінченням навчальних закладів системи Міністерства внутрішніх справ; є) додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням. Обчислення тривалості відпусток - подобове. Святкові дні, встановлені законодавством неробочими, до тривалості відпусток не включаються.
Згідно п.51 Положення №114 тривалість відпустки осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від вислуги років (у календарному обчисленні), обчисленої в порядку, передбаченому для призначення пенсій працівникам органів внутрішніх справ, і передбачається тим, які мають вислугу: менше 10 років - 30 діб щорічно; від 10 до 15 років - 35 діб щорічно; від 15 до 20 років - 40 діб щорічно; від 20 років і більше - 45 діб щорічно. За рішенням Міністра внутрішніх справ у виняткових випадках можуть надаватися чергові відпустки тривалістю 45 діб особам рядового і начальницького складу, які потребують подовженого відпочинку у зв'язку з особливо складними умовами служби.
Пунктом 52 Положення №114 встановлено, що чергова відпустка надається особі рядового або начальницького складу, як правило, до кінця робочого року. Особам рядового і начальницького складу, які захворіли під час чергової відпустки, вона після одужання продовжується на число невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється начальником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого лікарем і начальником (головним лікарем) лікувального закладу.
Відповідно до п.53 Положення №114 особам рядового і начальницького складу тривалість чергової відпустки в році вступу на службу в органи внутрішніх справ обчислюється пропорціонально з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби. При цьому особам рядового і начальницького складу, які мають право на відпустку тривалістю 10 діб і більше, видаються проїзні документи для проїзду до місця проведення відпустки і назад, а також надається понад тривалість відпустки час на перебування в дорозі.
З приводу наведених обставин між сторонами спору немає.
У 2004 році, з огляду на те, що вислуга позивача сягнула 10 років, у останнього згідно п.51 Положення №114 виникло право на відпустку тривалістю 35 діб щорічно; у 2008 році по досягненню вислуги 15 років позивач здобув право на відпустку тривалістю 40 діб щорічно, а у 2013 році у зв'язку із вислугою 20 років - у ОСОБА_1 виникло право на відпустку тривалістю 45 діб щорічно.
Водночас, позивач вважає, що право на відпустку тривалістю 45 діб щорічно він отримав ще у 2004 році, з огляду на те, що довідкою Окружної Військово-Лікарської Комісії УМВС Дніпропетровської області від 31.01.2002р. №68 за результатами освідування ОСОБА_1 останньому було встановлено діагноз: «дисемінований туберкульоз легень» та зазначено в довідці, що це захворювання пов'язане з проходженням позивачем служби в органах внутрішніх справ, при цьому він придатний до військової служби (а.с.33).
Проте, суд не погоджується з таким твердженням позивача з наступних підстав.
Як зазначалося вище, порядок та умови проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а також порядок надання їм відпусток, встановлено та врегульовано нормами Положення №114.
Надання додаткових відпусток особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за роботу із засудженими, які є хворими на туберкульоз, зазначеним Положенням №114 не передбачено.
Щорічна додаткова відпустка за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці за змістом приписів ст.ст.7,8 Закону України «Про відпустки» надається працівникам, зайнятим на роботах, пов'язаних із негативним впливом на здоров'я шкідливих виробничих факторів, за Списком виробництв, цехів, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.
Водночас, посади рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та установ виконання покарань до вказаного Списку не відносяться.
Також правом на щорічну відпустку тривалістю 45 календарних днів з використанням її у літній або інший зручний для них час наділені працівники протитуберкульозних закладів у разі виникнення у них професійного захворювання згідно приписів ч.3 ст.23 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз».
При цьому судом встановлено та сторонами визнається, що ОСОБА_1 не був працівником протитуберкульозних закладів (виправно-трудових установ на правах лікувальних та лікарень при випрано-трудових установах для інфекційно хворих засуджених), отже, на нього не поширюються приписи ч.3 ст.23 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз», тим більше, що позивач проходив службу на посадах середнього та старшого начальницького складу, а, отже, порядок та умови надання йому відпусток встановлено саме Положенням №114, яке є спеціальним нормативно-правовим актом по відношенню до інших у врегулюванні означеного питання, тому застосуванню у даному випадку підлягають саме норми Положення №114.
Таким чином, позивач у 2004 році не набув права на чергову відпустку тривалістю 45 діб ні за вислугою років, ні за умовами праці, ні за посадою.
Право на чергову відпустку тривалістю 45 діб у ОСОБА_1 виникло лише у 2013 році у зв'язку із набуттям вислуги 20 років.
Посилання позивача на лист-роз'яснення Державного департаменту України з питань виконання покарань від 19.01.2004р. №2/218/Тл не спростовують висновки суду, оскільки, по-перше, цей лист не є нормою права та носить виключно рекомендаційний характер, по-друге, з його змісту вбачається, що в ньому йдеться про наявність права на чергову відпустку тривалістю 45 календарних днів з використанням її у літній або інший зручний час незалежно від наявної вислуги років у осіб, які в установленому порядку визнані хворими на туберкульоз і таке захворювання настало внаслідок виконання ними службових обов'язків і за висновком військово-лікарської комісії такі особи є придатними до служби та проходять службу у виправно-трудових установах на правах лікувальних та лікарень при виправно-трудових установах для інфекційно хворих засуджених, а позивач, як зазначалося вище, в таких установах не працював, і по-третє, листом-роз'ясненням Державної пенітенціарної служби України від 15.11.2013р. за вих.№4/3-5996-Сд/2-13 начальникам територіальних органів ДПтС України роз'яснено, що норми ст.23 Закону України «Про протидію захворюванню на туберкульоз» розповсюджуються лише на працівників кримінально-виконавчої служби України, які не мають спеціальних звань, а тривалість чергових відпусток, що надаються особам рядового і начальницького складу встановлено саме приписами п.51 Положення №114 залежно від вислуги років, отже, з метою недопущення порушень при визначенні відпусток особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, які проходять службу в протитуберкульозних закладах ДПтС України, слід припинити практику надання відпусток особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України понад визначену Положенням №114 тривалість чергової відпустки (а.с.70).
Зважаючи на те, що позивач протягом 2004-2012 років не мав права на чергову відпустку тривалістю 45 діб щорічно, однак, як вбачається з вищевказаної довідки відділу по роботі з персоналом Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області щодо чергових відпусток підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 за період служби з 21.04.1997р. по 20.03.2015р., позивачеві з 2004 року по 2012 рік такі відпустки фактично надавалися, хоча були не кожного разу використані у повному обсязі (у 2004 році використано 45 діб з 35 належних за законом, у 2005 році використано 45 діб з 35 належних за законом, у 2006 році використано 45 діб з 35 належних за законом, у 2007 році використано 45 діб з 35 належних за законом, у 2008 році використано 45 діб з 40 належних за законом, у 2009 році використано 45 діб з 40 належних за законом, у 2010 році позивач з 40 належних за законом діб відпустки не використав жодної доби, у 2011 році використано 45 діб з 40 належних за законом, у 2012 році використано 45 діб з 40 належних за законом, у 2013 році використано 45 діб з 45 належних за законом, у 2014 році використано 45 діб з 45 належних за законом, у 2015 році з 8 належних за законом діб не використано жодної доби), ОСОБА_1 фактично було зайво надано 60 діб чергових відпусток, а саме: у період з 2004 по 2009 роки було надано 50 зайвих діб, у 2011 та 2012 роках по 5 зайвих діб чергових відпусток (а.с.67-68).
Оскільки протягом служби позивачем була невикористана у повному обсязі чергова відпустка за 2010 рік, терміном 40 діб та неповністю використана чергова відпустка за 1999 рік, а саме: при загальному терміні відпустки 30 діб, використано 8 діб (з 03 по 11 травня 1999 року), невикористана частина відпустки склала 22 доби, а також у 2015 році (за період з 01.01.2015р. по 20.03.2015р.) термін невикористаної відпустки склав 8 діб, загальна кількість невикористаних діб чергової відпустки становила 70 (40+22+8), однак, з урахуванням зайво наданих позивачеві 60 діб чергової відпустки протягом 2004-2012 років, які були повністю оплачені та фактично ним використані, що сторонами визнається, реальна частина невикористаної (неоплаченої) відпустки ОСОБА_1 за період проходження служби склала 10 діб. Саме за таку кількість діб невикористаної чергової відпустки позивачеві і була виплачена грошова компенсація.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області про визнання бездіяльності неправомірною та стягнення грошової компенсації за невикористану частину відпустки, інфляційних витрат та витрат на правову допомогу - відмовити у повному обсязі.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова