Справа № 826/7312/15
Суддя: Хрімлі О.Г.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7312/15 Головуючий у 1-й інстанції: Нагорянський С.І. Суддя-доповідач: Хрімлі О.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Хрімлі О.Г.,

суддів Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

при секретарі Архіповій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_4 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 100-15 від 27 лютого 2015 року про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка Російської Федерації, народилась у місті Саратов (Куйбишев), прибула легально в Україну літаком 14 травня 2014 року.

20 травня 2014 року позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказала, що покинула територію країни свого походження по політичним причинам. Так, заявниця зазначила, що вважає неможливим проживання у державі, де її політичні погляди зустрічаються образами та погрозами.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 299 від 10 червня 2014 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянці Російської Федерації ОСОБА_4.», позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами судового оскарження вказаного рішення постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 липня 2014 року у справі № 826/8353/14, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 жовтня 2014 року, у справі за адміністративним позовом громадянки РФ ОСОБА_4 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про скасування наказу, - позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 10 червня 2014 року № 299 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Російської Федерації ОСОБА_4.». Зобов'язано Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві повторно розглянути заяву гр. Російської Федерації ОСОБА_4 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 770 від 26 грудня 2014 року, продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивача до 28 січня 2015 року.

28 січня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві складено висновок про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наслідками повторного розгляду заяви позивача та з урахуванням висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві за наслідками розгляду особової справи заявниці, Державною міграційною службою України прийнято рішення № 100-15 від 27 лютого 2015 року про відмову у визнанні гр. Російської Федерації ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідача та вважаючи його протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.

З матеріалів справи вбачається, що 15 березня 2014 року позивачка брала участь у мітингу проти приєднання Криму до складу Російської Федерації, що проходив у м. Самарі, що підтверджується матеріалами з інтернет-ресурсів та фотографіями позивачки з мітингу, наявними в матеріалах справи.

Згідно з протоколом співбесіди від 06 червня 2014 року, позивачка зазначила причиною звернення до міграційної служби бажання легально проживати та працевлаштуватися на території України. На запитання: «Що Вам загрожує у випадку повернення на Батьківщину?» позивачка відповіла: «Скоріше за все я буду підвергатися насмішкам через мою підтримку України та критичне ставлення до дій російської влади та анексії Криму». ОСОБА_4 зазначено про те, що вона не зазнавала фізичного насилля через свої політичні погляди, лише погрози через Інтернет, та не зазнавала переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичними поглядами.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 20 січня 2015 року, позивачка зазначила, що у країні походження вона отримувала лише погрози в Інтернеті після опублікування посту про мітинг у м. Самарі, під час спілкування зі знайомими та співробітниками на тему Майдана, приєднання Криму, вона отримувала негативні висловлювання щодо себе після цих розмов. Також, повідомила, що була в Україні з 2007 року до початку 2010 року, потім повернулася додому та приїхала знову в Україну в кінці 2010 року, де проживала та працювала неофіційно до 2011 року. Вирішила виїхати з РФ після прийняття закону про те, що той, хто відкрито не підтримує приєднання Криму, за будь-які висловлювання може бути засуджений до 5 років.

Як вбачається з висновку Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 28 січня 2015 року, починаючи з 2007-2011 років заявниця мешкала та працювала в Україні, у м. Києві, на підставі перетину кордону України кожні три місяці, що з квітня 2014 року стало неможливим у зв'язку з новими Правилами перебування для громадян РФ на території України.

Водночас, колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем та третьою особою не заперечується факт того, що позивачка дійсно брала участь в одиночному пікеті у м. Самарі 15 березня 2014 року, тримаючи в руках надпис: «Украина неделима. Крыму мир», що підтверджується фотографіями, роздруківками з коментарями з мережі «Інтернет». Однак, відповідачем зазначено, що враховуючи те, що плакат заявниці не містить жодного заклику щодо порушення територіальної цілісності Росії, не має підстав говорити про можливість притягнення особи до кримінальної відповідальності на підставі ст. 280-1 Кримінального кодексу РФ: «Публічні заклики до здійснення дій, спрямованих на порушення територіальної цілісності РФ». Також, заявниця вказала, що не отримувала жодних погроз особисто під час даної акції, а лише отримувала погрози в Інтернеті, а саме: негативні та принизливі висловлювання користувачів Інтернету щодо неї. Погрозою на свою адресу заявниця вважає висловлювання: «Геть з Самари, фашистка». Крім того, заявниця відповідала на коментарі під нікнеймом, не вказуючи свого справжнього імені.

Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог та їх відповідність чинному законодавству, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом ч. 1 ст. 5 вказаного Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

За змістом ст. 6 вказаного Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 вказаного Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.ч. 3-5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається», яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таке цілком обгрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, або доказів того, що позивач змушена була прибути в Україну внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази наявності об'єктивного критерію обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань, що існує під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця та який є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, та матеріалами справи підтверджено, що позивач залишив країну походження саме з метою отримання статусу біженця як легальної підстави для постійного проживання в іншій країні.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Колегія суддів вважає, що відповідачем надано достатньо доказів правомірності дій щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підтверджується наведеними законодавчими нормами та наявними матеріалами справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позиція суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 відповідає наведеним законодавчим нормам.

Доводи апелянта спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи та не відповідають вимогам чинного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 1, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_4 залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 серпня 2015 року - без змін.

Повний текст ухвали виготовлений 11 грудня 2015 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.Г. Хрімлі

Судді О.М. Ганечко

Н.М. Літвіна

.

Головуючий суддя Хрімлі О.Г.

Судді: Літвіна Н. М.

Ганечко О.М.