Справа № 825/3636/15-а
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2015-12-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Чернігів Справа № 825/3636/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бородавкіної С.В.,

за участю секретаря Гайдука С.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання незаконним та скасування наказу в частині звільнення, поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 17.11.2015 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління національної поліції в Чернігівській області та просить:

- визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області № 4116 від 06.11.2015 в частині її звільнення з посади слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району);

- поновити її на посаді слідчого слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 до дня фактичного поновлення на роботі з виключенням першого та останнього днів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що правовідносини, повязані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням із неї, за загальним правилом, регулюються нормами спеціального законодавства, однак у випадках, якщо нормами спеціальних законів спірні відносини не врегульовано або коли про це прямо вказано у спеціальному законі, до спірних правовідносин застосовується трудове законодавство. Так, напередодні набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» нею разом з іншими співробітниками Ніжинського МВ УМВС на імя начальника УМВС області 06.11.2015 подано рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за пунктом 64 «з» (у звязку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації). Однак, незважаючи на виявлення бажання звільнитися тільки з метою продовження служби в утвореному в процесі реорганізації органі, її було звільнено без подальшого прийняття на службу до Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області. При цьому, звільнення здійснено на підставі п. 10 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», яким можливість звільнення працівника міліції передбачена тільки в разі його відмови від проходження служби в поліції, яка у даному випадку, з огляду на написання нею відповідного рапорту вказаного змісту, місця не мала.

Також зазначила, що питання звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ у разі реорганізації відповідного органу чинними на час прийняття рішення про звільнення нормами Закону України «Про Національну поліцію», Законом України «Про міліцію» та Положенням № 114 не врегульовані, що вказує на можливість застосування до даних правовідносин Кодексу законів про працю України, зокрема, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, скорочення штату слідчого відділу Ніжинського МВ УМВС при проведенні його реорганізації у слідчий відділ Ніжинського ВП ГУНП фактично не відбувалося: кількість слідчих слідчого відділу Ніжинського ВП ГУНП у порівнянні з числом слідчих слідчого відділу Ніжинського МВ УМВС не змінилася. Таким чином, посада слідчого, зі скороченням якої повязано її звільнення за наказом № 416 о/с, фактично не скорочувалася та продовжує на даний час існувати в структурі слідчого відділу утвореного в процесі реорганізації органу - Ніжинського ВП ГУНП.

Крім того, вказала, що при звільненні не було враховано її переважне право на залишення на службі, визначене у ст. 184 КЗпП України, у звязку з тим, що її родина складається лише з неї та двох малолітніх дітей, яких вона утримує та виховує самостійно. При цьому, молодша дитина не досягла трьох років. Також, відповідачем було проігноровано його обовязок на обовязкове працевлаштування вищевказаної категорії робітників.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник відповідача Головного управління національної поліції в Чернігівській області проти задоволення позову заперечив, пояснив, що звільнення у звязку із переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації має встановлений порядок (окрему процедуру), дотримання якого є обовязковим. Так, для переведення працівника на інше підприємство потрібні згода працівника та погодження між власниками відповідних підприємств або уповноважених ними органів. У разі відсутності зазначених умов переведення на інше підприємство відбутися не може. Тому, навіть якщо працівник подав заяву з проханням про звільнення з роботи в порядку переведення за пунктом 5 статті 36 КЗпП України, але нема погодження власників зацікавлених підприємств, де працює працівник і куди він бажає працевлаштуватись, або уповноважених ними органів, то оформляти таке звільнення як переведення не можна.

Станом на 07.11.2015 (дата реєстрації Головного управління Національної поліції в Чернігівській області) заява від позивача про прийом на роботу (службу) до підрозділів поліції не надходила. Із заявою про прийняття на роботу (службу) позивач звернулася 17 листопада 2015 року, на цей час штат працівників Головного управління Національної поліції в Чернігівській області вже був укомплектований за рахунок осіб з числа звільнених працівників міліції, які подали відповідні заяви та відповідають вимогам до поліцейського.

Відповідно до п. 10 «Прикінцевих та перехідних положень» працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення (тобто до 07.11.2015 включно), звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. В силу пункту 19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Ухвалою Чернігівського окружного суду від 19.11.2015 залучено третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (далі УМВС України в Чернігівській області) та Ніжинський міський відділ УМВС України в Чернігівській області (далі Ніжинський МВ УМВС).

В судовому засіданні ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, було змінено процесуальний статус УМВС України в Чернігівській області з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, на відповідача по справі.

Представник відповідача УМВС України в Чернігівській області проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось на підставі Закону України «Про Національну поліцію».

Представник третьої особи Ніжинського міського відділу УМВС України в Чернігівській області в судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час, дату та місце судового вирішення справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 45), заперечень до суду не надав.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову має бути відмовлено, виходячи з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 2006 року працювала в органах Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується витягом з трудової книжки від 21.07.2006 АА № 275035 (а.с. 9).

Наказом УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 за № 416 о/с, згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, позивача було звільнено у запас Збройних Сил України за п. 64 «г» (через скорочення штатів), з посади слідчого слідчого відділення Ніжинського МВ УМВС (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району) (а.с. 8).

Не погоджуючись з даним наказом, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку оскаржуваному наказу, суд виходить із наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI Про Національну поліцію (далі Закон) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі Положення про проходження служби).

При цьому суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до ст. 1 Закону передбачено, що Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Тобто, позивач попереджена про звільнення через скорочення штатів в силу закону. Крім того, на виконання вищевказаних вимог Ніжинським МВ УМВС було додатково повідомлено працівників відділу про можливе звільнення, про що складено відомість (а.с. 54-64). При цьому, суд звертає увагу, що у вказаній відомості міститься підпис позивача про ознайомлення, в позиції № 88 .

Також, вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника в новоутвореній установі відповідно до вказаного Закону не є обовязком роботодавця.

Разом з тим, приписами пунктів 9,10,11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Отже, Законом передбачена альтернатива вибору працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Враховуючи, що Закон України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" було опубліковано 06.08.2015 в газеті «Голос України», відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчується 06.11.2015. однак, як вбачається з довідки Головного управління Національної поліції в Чернігівській області від 27.11.2015 № 2/13-71, станом на 07.11.2015, заява про прийняття на службу до Національної поліції до ГУНП в Чернігівській області від ОСОБА_1 не надходила (а.с. 37).

За таких обставин, суд дійшов висновку, що УМВС в Чернігівській області діяло на підставі та в межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу УМВС України в Чернігівській області від 06.11.2015 № 416 о/с щодо звільнення майора міліції ОСОБА_1 з посади слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу УМВС (з обслуговування міста Ніжина та Ніжинського району) є необґрунтованими.

Також, згідно пунктом 64 з Положення про проходження служби, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Нормами Кодексу законів про працю України передбачено, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з пунктом 5 статті 36 КЗпП.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для переведення працівника на інше підприємство необхідним є наявність певних фактів: згода працівника (заява) та відповідний наказ, в якому як підстави зазначаються реквізити заяви працівника про звільнення та реквізити листа-запиту, що в даному випадку позивачем не надано.

Судом були допитані свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які засвідчили, що 04.11.2015 всіма працівниками Ніжинського МВ УМВС (в т.ч. і позивачем) було написано рапорти про звільнення за п. 64 «з» у звязку з переходом на службу в інші міністерства, центральні органами виконавчої влади (установи, організації), за наданим керівництвом зразком.

Однак, відповідно до довідки від 27.11.2015 № 2/13-73, станом на 06.11.2015, рапорт про звільнення з ОВС України з 06.11.2015 за п. 64 з (у звязку з переходом у встановленому порядку на службу в інші міністерства, центральні органами виконавчої влади (установи, організації) Положення про проходження служби до УМВС України в Чернігівській області від ОСОБА_1 не надходив (а.с. 36).

В своєму позові ОСОБА_1 посилається на порушення процедури звільнення, як на підставу поновлення на посаді. Однак, саме порушення процедури звільнення не може вплинути на матеріально-правовий спосіб захисту порушеного права, і полягає в неможливості поновлення на посаді ліквідованого державного органу, який припинив всі свої права і обов'язки без визначення правонаступника.

При цьому суд зазначає, що підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та /або визначений законом компетенції органу, який видав цей акт. Якщо ж акт в цілому узгоджується з вимогами законодавства і прийнятий відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття акта не можуть бути підставою для визнання його протиправним, якщо інше не передбачено законодавством.

Щодо вимог про поновлення на посаді слідчого слідчого відділу новоутвореного Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області у спеціальному званні майор поліції, то суд вважає їх безпідставними, оскільки поновлення на посаді працівника, з якої останній не був звільнений, жодним нормативно-правом актом України не передбачено.

Крім того, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Роз'ясненням Міністерства юстиції України від 25.01.2011р. "Про гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації" чітко зазначено, що припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України).

Отже, при ліквідації підприємства (установи, організації) правила п.1 ч.1 ст.40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно, утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі в новоутвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналогічна позиція викладена в пункті 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 Про практику розгляду судами трудових спорів.

Оскільки позивачем не надано докази щодо її переведення та призначення у новоутворений Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівський області, то підстави для її поновлення на посаді інспектора штабу цього відділу поліції відсутні.

Стосовно доводів позивача, що ліквідація міліції та створення Національної поліції є реорганізацією органу державної влади, а тому згідно ч. 3 ст. 36 КЗпП України дія трудового договору працівника продовжується, суд зазначає таке.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів від 16.09.2015 № 730 Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ ліквідовано як юридичну особу публічного права Ніжинський міський відділ УМВС в Чернігівській області та утворено Ніжинський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Згідно положень ст. 104 ЦК України ліквідація - це така форма припинення діяльності юридичної особи, за якої перестають існувати всі її права та обов'язки без переходу прав та обов'язків у порядку правонаступництва до інших юридичних осіб, тобто є припиненням всіх прав і обов'язків юридичної особи без визначення правонаступника.

Оскільки в даному випадку має місце ліквідації органу публічного права, тому приписи ч.3 ст. 36 КЗпП України в спірних правовідносинах застосуванню не підлягають.

Щодо тверджень позивача, що вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки є матірю, котра має малолітніх дітей, яких утримує і виховує самостійно, при цому молодша дитина не досягла трьох років, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Відповідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

З наведеного вбачається, що працевлаштування вказаних категорій працівників є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Вказана позиція кореспондує положенню, передбаченому пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням).

Вищевказане узгоджується зі ст. 49-2 КЗпП України, якою встановлено, що у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Так, на виконання вказаного обовязку Ніжинським МВ УМВС представником відповідача надано лист директору Ніжинського міського центру зайнятості від 18.08.2015 № 29115 з інформацією про заплановане масове вивільнення працівників Відділу (а.с. 49-53). Тобто, Ніжинським МВ УМВС вживалися передбачені законодавством заходи для працевлаштування ОСОБА_1

Щодо позовної вимоги про стягнення з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06.11.2015 до дня фактичного поновлення на роботі за виключенням першого та останнього днів, суд зазначає, що вона є похідною, а тому в її задоволенні має бути відмовлено.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що, в свою чергу, в даному випадку, і було належним чином зроблено представниками Головного управління національної поліції в Чернігівській області та Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області при розгляді даної справи.

Керуючись статтями 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна