Справа № 826/16041/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 грудня 2015 року № 826/16041/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Іщука І.О., вирішив у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПриватного підприємства "АМЗ-Постач"
доДержавної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Приватне підприємство "АМЗ-Постач" звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій щодо відмови в укладенні договору про визнання електронних документів між ПП "АМЗ-Постач" та ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві та зобов'язати відповідача укласти договір №170720151 від 17.07.2015р. про визнання електронних документів з ПП "АМЗ-Постач".

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що з 11.03.2015 року перебуває на обліку у державній податковій інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві як платник податків, що підтверджується відповідним записом під № 79. Позивач 17.07.2015 р. направив відповідачу договір про визнання електронних документів. Однак, за результатами розгляду зазначеного документа платником податків отримано квитанцію №2, в якій зазначено, що документ не прийнято у зв'язку з виявленням помилки: відсутність за місцезнаходженням. Таким чином, всупереч вимог закону відповідач безпідставно відмовляє позивачу в укладенні договору про визнання електронних документів мотивуючи тим, що позивач не знаходиться за місцем реєстрації.

Відповідач 19.10.2015 р. до служби діловодства суду подав заперечення на позов, в обґрунтування заперечень зазначає, що отримавши 30.09.2015р. від позивача договір про визнання електронних документів, термін розгляду якого 5 робочих днів, позивачу 06.10.2015 р. на електронну адресу було надіслано повідомлення виконати вимоги розділу 3 Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженої Наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008 № 233 зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 квітня 2008 р. за № 320/15011, при цьому електронний примірник договору залишився на розгляді податкового органу.

Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у судовому засіданні 19.10.2015 року, у зв'язку з неявкою представника в судове засідання, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців позивач з 11 березня 2015 року перебуває на обліку у державній податковій інспекції у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві, як платник податків, що підтверджується відповідним записом під № 79.

При цьому, судом встановлено, що відповідно до п.2.2 Статуту Приватного підприємства "АМЗ-Постач", Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців № станом на 27.07.2015 р. та Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 30.06.2015 р. місцезнаходження юридичної особи визначено: 02660, м. Київ, вул. Закревського, 22.

Приватне підприємство "АМЗ-Постач" 17 липня 2015 року направило до ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві договір про визнання електронних документів.

Проте, за результатами розгляду зазначеного документа платником податків отримано квитанцію №2 реєстраційний номер документу: , в якій зазначено, що документ не прийнято у зв'язку з виявленням помилки: відсутність за місцезнаходженням.

Позивачем на підтвердження правомірності зазначення у договорі про визнання електронних документів адреси місцезнаходження: 02660, м. Київ, вул. Закревського, 22, надано суду копію договору суборенди нежилих приміщень №03/2015 від 03.06.2015 р. Відповідно до Акту приймання передачі нежилих приміщень до вказаного договору позивач приймає від Приватного підприємства "Дон-лів.нет" в платне користування суборенду нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Закревського, 22.

22.07.2015р ПП «АМЗ-Постач» засобами електронного зв'язку було подано до ДФС України податкові накладні для реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, а саме податкова накладна №208, 209, та інші, які було доставлено до ДФС України 22.07.2015 та було виявлено помилки, а саме зазначено в якості аргументації, що порушено вимоги Інструкції підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, затвердженого наказом ДФС України від 10.04.2008 року №233, а саме для платника не укладено Договір про визнання електронної звітності.

Дослідивши надані позивачем докази, суд дійшов висновку про те, що вони в повній мірі підтверджують достовірність зазначеної в Договорі адреси місцезнаходження позивача і спростовують припущення податкового органу про відсутність позивача за місцезнаходженням.

Державним реєстратором Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців на момент не підписання контролюючим органом Договору про визнання електронних документів не вносився запис про відсутність ПП «АМЗ-Постач» за його місцезнаходженням.

Відповідно до ст. 93 Цивільного кодексу України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Спеціальним нормативно-правовим актом у сфері державної реєстрації є Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» від 15 травня 2003 року №755-ІУ, який набрав чинності з 01.07.2004 року.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 18 вказаного Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесені відповідні зміни.

Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить до наступного.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

Адміністративним договором у розумінні пункту 14 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України є дво- або багатостороння угода, зміст якої складають права та обов'язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 4 названого Кодексу, спори, що підпадають під юрисдикцію адміністративних судів, мають публічно-правовий характер.

Таким чином, публічно-правовий спір, який виник з приводу укладання договору, зміст якого складають права та обов'язки сторін щодо реалізації владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією із сторін, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на вищенаведене, вивчивши договір про визнання електронних документів, з приводу укладення якого виник даний спір, суд приходить до висновку, що названий договір є адміністративним, виходячи з такого.

Відповідно до пп. 16.1.3 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) платник податків зобов'язаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

У той же час, на контролюючі органи покладено функції з надання послуг електронного цифрового підпису (пп. 191.1.44 п. 191.1 ст. 19 ПК України), а також пп. 20.1.7 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючим органам надано право на отримання від платників податків, платників єдиного внеску та надання у межах, передбачених законом, документів в електронному вигляді.

Принципи організації інформаційного обміну під час подання платниками податків податкової звітності до органів державної податкової служби України в електронній формі із використанням електронного цифрового підпису, визначені в Інструкції з підготовки і подання податкових документів в електронному вигляді засобами телекомунікаційного зв'язку, яка затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 10.04.2008р. N 233, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.04.2008р. за N 320/15011 (далі по тексту - Інструкція №233).

Пунктом 1 розділу 2 названої Інструкції закріплено, що платник податків здійснює формування та подання податкових документів в електронному вигляді відповідно до законодавства із застосуванням спеціалізованого програмного забезпечення формування податкових документів, засобу КЗІ, керуючись цією Інструкцією та договором.

Для подання податкових документів в електронному вигляді платник податків, серед іншого, має заповнити та подати до органу ДПС за місцем реєстрації підписані та скріплені печаткою два примірники договору про визнання електронних документів.

Відповідно до пункту 6 Інструкції №233, орган ДПС, де зареєстрований платник податків, на його запит, видає два примірники договору; записує на електронний носій платника податків безкоштовне спеціалізоване програмне забезпечення формування та подання до органів ДПС податкових документів в електронному вигляді; приймає від платника податків підписані та скріплені печаткою (для фізичної особи суб'єкта підприємницької діяльності за наявності печатки) два примірники договору та електронний носій з посиленими сертифікатами відкритих ключів; звіряє реквізити, вказані у договорі, з реєстраційними даними платника податків в органах ДПС; після підписання договору вносить відповідний запис до журналу обліку договорів про визнання електронних документів з платниками податків та видає платнику податків один примірник договору.

У той же час, підпунктом 6.4 названого пункту закріплено єдину підставу для повернення договору та електронного носія, які надані платником податків це невідповідності реквізитів, вказаних у договорі реєстровим даним платника податків в органах ДПС.

Однак, ані в квитанції № 2, ані під час розгляду справи, відповідачем не надано доказів на підтвердження встановлення податковим органом невідповідності реквізитів, вказаних позивачем у договорі про визнання електронних документів, а тому суд вважає обґрунтованою вимоги ТОВ «АМЗ-Постач» про визнання протиправними дій ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києва щодо відмови в укладенні договору.

Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності своїх дій щодо відмови укласти договір про визнання електронних документів з позивачем.

Розглядаючи вимогу про зобов'язання ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві укласти договір про визнання електронних документів з ПП «АМЗ-Постач», суд вважає за можливе задовольнити її в частині.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Як вбачається зі змісту наведених вище положень податкового законодавства України, обов'язковою умовою для підписання договору про визнання електронних документів є подання платником податків не лише договору, а й носія з посиленими сертифікатами відкритих ключів.

Однак, ПП «АМЗ-Постач» не надало суду доказів наявності у нього посиленого сертифіката відкритих ключів та подання податковому органу електронного носія з таким сертифікатом. Натомість, відповідач також не зауважував на невиконання платником податків названої вимоги.

За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження податкового органу щодо вирішення питання про підписання договору про визнання електронних документів.

У той же час, в силу приписів частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено дії ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києва щодо відмови в укладенні договору, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, а також враховуючи положення частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно перевірити, направлений ПП «АМЗ-Постач» договір про визнання електронних документів у порядку, визначеному Інструкцією № 233 з урахуванням висновків суду.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про необхідність постановлення рішення щодо часткового задоволення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує з Державного бюджету України на користь позивача фактично здійснені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 73,08 грн.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Приватного підприємства «АМЗ-Постач» задовольнити частково.

2. Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві щодо відмови в укладенні договору про визнання електронних документів між Приватним підприємством «АМЗ-Постач» та ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві.

3. Зобов'язати Державної податкової інспекції у Деснянському районі Головного управління ДФС у місті Києві повторно перевірити договір про визнання електронних документів, направлений Приватним підприємством «АМЗ-Постач» 17 липня 2014 року у встановленому порядку з урахуванням висновків суду.

4. В решти позовних вимог відмовити.

5. Судові витрати в сумі 73,08 гривень присудити на користь Приватного підприємства «АМЗ-Постач» за рахунок асигнувань ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Іщук