Справа № 2а-3363/09/1770
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року м. Київ К/9991/2004/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, Головного управління Державного казначейства України у Рівненській області про стягнення заробітної плати, довічного утримання та грошової компенсації за невидане службове обмундирування за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2010 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2009 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області, Головного управління Державного казначейства України у Рівненській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив: стягнути на його користь з Міністерства фінансів України безпідставно недонараховану і невиплачену заробітну плату в сумі 166 863 грн., компенсацію у зв'язку з порушення термінів її виплати в сумі 83 607,78 грн., недонараховане і невиплачене довічне утримання в сумі 201 026,09 грн., компенсацію у зв'язку з порушенням термінів його виплати у сумі 111 314,79 грн., грошову компенсацію за невидане службове обмундирування в сумі 29 510 грн., судові витрати пов'язані з оплатою проведення експертизи в сумі 4 031грн, а всього 596 352,66 грн; зобов'язати Державне казначейство України вказані кошти в сумі 596 352,66 грн. перерахувати з рахунку Міністерства фінансів України на рахунок позивача в Державному Ощадному Банку України.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2010 року позовні вимоги задоволено частково. Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації в Рівненській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_4 недонараховану і невиплачену суму заробітної плати, щомісячного грошового утримання, додаткового посадового окладу, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року та з 04 грудня 2007 року по 31 серпня 2009 року, а саме, різницю між виплаченою заробітною платою, щомісячним грошовим утриманням, додатковим посадовим окладом, матеріальною допомогою для вирішення соціально-побутових питань та проведеним перерахунком за зміненими посадовими окладами, відповідно до схеми посадових окладів керівників та суддів місцевих загальних судів - додаток № 6 до постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року в первісній редакції. Зобов'язано Територіальне управління Державної судової адміністрації в Рівненській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_4 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2006, 2007 роки в порядку, передбаченому пп.2 п.2-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 починаючи з 21 червня 1982 року працює на посаді судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області. 16 червня 1995 року позивачу присвоєно другий кваліфікаційний клас судді. Протягом 02 березня 1993 року - 23 березня 2004 року ОСОБА_4 обіймав посаду голови Дубенського районного суду Рівненської області.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року, з 04 грудня 2007 року по 31 серпня 2009 року для розрахунку заробітної плати суддів, гарантований мінімальний посадовий оклад судді мав відповідати кількості мінімальних заробітних плат, визначених відповідною схемою посадових окладів суддів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року, з подальшим перерахунком відповідно до зростання мінімальної заробітної плати, розмір якої встановлено Верховною Радою України у Законі України про Державний бюджет на відповідний рік, а тому застосування для нарахування заробітної плати суддям положень постанови Кабінету Міністрів України № 1243 від 21 грудня 2005 року та постанови Кабінету Міністрів України № 1310 від 31 грудня 2005 року, якими встановлено, що розміри посадових окладів, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року, залежать від розміру мінімальної заробітної плати на день ухвалення даних нормативно-правових актів (332 грн.), з одночасною забороною перераховувати оклади при підвищенні мінімальної заробітної плати, є неправомірним, оскільки, обмежує обсяг досягнутих, гарантованих Конституцію та законами України прав щодо оплати праці суддів.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та приймаючи нову постанову про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 44 Закону України «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ) (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) заробітна плата судді складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. У свою чергу посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя.

У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов'язки на адміністративних посадах, з тим, щоб досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи.

Іншого законодавчого акту з питань оплати праці суддів немає.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про оплату праці» умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вказаного Закону 30 червня 2005 року та 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанови № 514 «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України», згідно з абзацом другим пункту 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01 червня 2005 року становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та № 865 «Про оплату праці суддів», якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано, виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати.

Постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 повинна була набрати чинності з 01 січня 2006 року. Однак, до набрання чинності вказаною постановою, Кабінет Міністрів України постановою від 21 грудня 2005 року № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» зафіксував розрахункову величину для обчислення посадових окладів працівників певних установ, що фінансуються з бюджету, у тому числі й суддів, у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати - 332 грн.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865» внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865, зокрема, постанову доповнено пунктом 4-1, яким встановлено, що розміри посадових окладів, передбачені постановою від 03 вересня 2005 року № 865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і у подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Такі зміни були внесені до постанови від 03 вересня 2005 року № 865 до набрання нею чинності.

При обчисленні посадового окладу в якості сталої (розрахункової) величини Кабінет Міністрів України використав встановлений з 01 вересня 2005 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» розмір мінімальної заробітної плати 332 грн., що виключало можливість її збільшення у випадку підвищення розміру мінімальної заробітної плати.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року визнано протиправним та скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року в частині визнання протиправним та скасування пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865 залишено без змін.

Проте, постанова Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року, визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21 грудня 2005 року № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865» від 31 грудня 2005 року № 1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано, у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування зазначених постанов Кабінету Міністрів України відмовлено.

При цьому касаційним судом зазначено, що встановлення сталої (розрахункової) величини для обчислення розмірів посадових окладів суддів та внесення відповідних доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 відбулося до моменту набрання нею чинності. Вказана постанова у редакції до внесення доповнень згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 не була введена в дію, а тому суди не мали підстав для висновку про те, що оскаржувані постанови звужують існуючі гарантії незалежності суддів. Постанови Кабінету Міністрів України, що є предметом оскарження, не суперечать Закону України «Про статус суддів», прийняті в межах його повноважень.

Отже, судом касаційної інстанції у справі щодо оскарження нормативно-правового акт органу виконавчої влади висловлено правову позицію щодо законності пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року № 865.

Відповідно до положень частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За правилами частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, а також для всіх органів, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Враховуючи викладене, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для перерахунку заробітної плати на підставі постанови Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року та постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2008 року.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про перерахунок заробітної плати.

Відповідно до частини 4 статті 44 Закону № 2862-ХІІ (у редакції, що діяла до 01 січня 2006 року) суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки - 10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Статтею 113 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» (далі - Закон № 3235-IV) установлено, що у 2006 році суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах, передбачених частиною 4 статті 44 Закону № 2862-ХІІ, від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Неконституційним Закон № 3235-IV в частині виплати суддям щомісячної надбавки за вислугу років не визнавався, а тому у 2006 році щомісячна надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

З 1 січня 2007 року вищезгадана надбавка мала нараховуватися відповідно до частини 4 статті 44 Закону № 2862-ХІІ.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 61 розділу ІІ Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) були внесені відповідні зміни до Закону № 2862-ХІІ. Зокрема, в абзаці 2 частини 4 слова «загальної суми щомісячного заробітку» замінено словами «посадового окладу».

Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (далі - Рішення № 10-рп/2008) Конституційний Суд України визнав неконституційними низку положень Закону № 107-VI, у тому числі й пункту 61 розділу II Закону № 107-VI щодо внесення зазначених вище змін.

Тобто, з 01 січня до 22 травня 2008 року (дати винесення Рішення № 10-рп/2008) надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках тільки від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи.

Водночас постановою Кабінету Міністрів України від 16 січня 2008 року № 19 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865» (яка набрала чинності з 01 березня 2008 року) останню доповнено пунктом 2-2, яким передбачено, що суддям щомісяця виплачується надбавка за вислугу років у відсотках від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас в таких розмірах: при стажі роботи понад три роки - 10 відсотків, понад п'ять років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків.

Таким чином, після 22 травня 2008 року - дати винесення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 - Закон № 2862-ХІІ і постанова Кабінету Міністрів України № 865 по-різному врегульовували питання виплати суддям надбавки за вислугу років.

Виходячи із визначених в частині 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами слід зазначити, що при визначенні бази обчислення суддям набавки за вислугу років після 22 травня 2008 року - дати винесення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008 - слід застосовувати положення Закону № 2862-ХІІ, який має вищу юридичну силу, а не підзаконний нормативний акт - постанову Кабінету Міністрів України № 865.

На підставі вищенаведеного, з 01 січня по 31 грудня 2006 року (під час дії статті 113 Закону № 3235-IV) та з 01 січня до 22 травня 2008 року (з дати набрання чинності Законом № 107-VI до винесення Конституційним Судом України Рішення № 10-рп/2008) надбавка за вислугу років суддям мала виплачуватися у відсотках від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 1 січня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 30 січня 2009 року - у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права вже була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 17 червня 2014 року (справа № 21-91а14).

Беручи до уваги наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Рівненській області у встановленому порядку проведено позивачу нарахування та виплату надбавки за вислугу років за вищевказані періоди.

Указами Президента України від 05 березня 2002 року №220/2002, від 19 вересня 1996 року №856/96 та від 10 липня 1995 року №584/95 та постановами Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року №39, від 13 грудня 1999 року №2288 передбачалась можливість, а не обов'язок встановлення та виплати надбавок суддям, в тому числі суддям у відставці. Дані надбавки є персональними, які встановлюються суддям виходячи з їх рівня кваліфікації, здійснюваних ними додаткових функцій.

При цьому керівникам судів надавалось право: установлювати суддям за високі досягнення у праці або виконанні особливо важливої роботи надбавки в розмірі 75% посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас у межах фонду заробітної плати, надавати суддям матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, спрямовуючи на це кошти у розмірі місячного фонду заробітної плати; здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого вкладу в загальні результати роботи в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі тримісячного фонду оплати праці за посадовими окладами та економії фонду оплати праці; надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Як було встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з матеріалів справи, надбавки, передбачені вказаними Указами Президента України, були встановлені, нараховані та виплачені позивачу в період з березня 2003 року по грудень 2003 року та у період з квітня по грудень 2005 року відповідно до наказів № 51-к від 17 квітня 2005 року та № 64-к від 31 травня 2005 року, в період з січня 2004 року по січень 2005 року відповідно до наказу Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області № 87-к від 21 липня 2003 року, в період з 01 липня 2003 року по 31 грудня 2003 року відповідно до наказу Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області № 87-к від 21 липня 2003 року.

Відповідно до розрахунку виплати за 2008 рік та довідки Територіального управління Державної судової адміністрації в Рівненській області про заробіток позивача за 2008 рік надбавка, передбачена зазначеними вище постановами Кабінету Міністрів України, позивачу була встановлена, нарахована та виплачена у розмірі 20 відсотків від посадового окладу, з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас в період з лютого по липень 2008 року відповідно до наказу відповідача № 22-к від 26 лютого 2008 року та в розмірі 30 відсотків у період з серпня по грудень 2008 року відповідно до наказу Дубенського міськрайонного суду Рівненської області № 28-к від 23 вересня 2008 року.

В інші періоди позивачу надбавки, передбачені наведеними указами та постановами не встановлювались, не нараховувались і не виплачувались.

Таким чином, оскільки призначення надбавок, премій, доплат, передбачених вищезгаданими нормативними актами є правом, а не обов'язком керівника залежно від бюджетних асигнувань, тому висновок суду апеляційної інстанції про безпідставність позовних вимог в цій частині є правомірним.

Крім того, як було вірно встановлено судом апеляційної інстанції, відхилення при нарахуванні та виплаті позивачу додаткового посадового окладу та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань відсутні.

З наявних в справі довідок про суми отриманого грошового утримання, висновку судово-бухгалтерської експертизи (в частині обставин, що стосуються відомостей про фактичну виплату позивачу заробітної плати та грошового утримання) вбачається, що грошове утримання нараховувалось та виплачувалося позивачеві з січня 2003 року по серпень 2009 року. При цьому, розмір грошового утримання в період з 01 січня 2003 року по липень 2003 року складав 88 відсотків заробітної плати судді; з серпня 2003 року по серпень 2009 року - 90 відсотків заробітної плати судді.

Враховуючи наведене, вірним є висновок суду апеляційної інстанції, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Рівненській області у встановленому порядку проведено нарахування та виплату грошового утримання для позивача за вищевказані періоди.

Відповідно до частини 12 статті 44 Закону України «Про статус суддів» при здійсненні правосуддя суддя повинен бути забезпечений службовим обмундируванням.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, до Територіального управління державної судової адміністрації в Рівненській області, як розпорядника коштів, не надходило письмової заяви позивача або відповідного розпорядчого документа керівника суду щодо виплати позивачу компенсації за неотримане службове обмундирування за 2000-2008 роки.

При цьому, відповідно до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним адміністративним позовом у березні 2009 року. При цьому, клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом позивач суду не подав та не зазначив поважних причин його пропуску, а відповідачі у запереченнях на позовну заяву наполягали на застосуванні наслідків пропуску строку, передбаченого статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за неотримане службове обмундирування з підстав спливу строку звернення до суду.

Разом з тим, заявлена позивачем вимога про нарахування компенсації у зв'язку з затримкою виплати оспорюваних сум заробітної плати та довічного грошового утримання згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» також задоволенню не підлягає, оскільки за правилами, визначеними статтею 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З наведеної вище норми вбачається, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати нараховується у зв'язку із порушенням строків її виплати (тобто, вже нарахованої, але не виплаченої в строки, передбачені чинним законодавством).

Оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування компенсації щодо оспорюваних сум, а не нарахованих, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.

Доводи та мотиви, викладені позивачем у касаційній скарзі, не ґрунтуються на законі, спростовуються матеріалами справи, були перевірені судом апеляційної інстанції і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало