Справа № 803/488/13-а
Суддя: Борисенко І.В.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"08" грудня 2015 р. м. Київ К/800/51917/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого суддіБорисенко І.В.
суддів Кошіля В.В.
Моторного О.А.
за участю секретаряТитенко М.П.
та представників сторін: від позивача Кушнірук А.В.
від відповідачаБерезіна Т.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Тракс Луцьк ЛТД»
на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014
у справі № 803/488/13-а
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Тракс Луцьк ЛТД»
доКіверцівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Преміум Тракс Луцьк ЛТД» звернулось до суду з адміністративним позовом до Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 22.02.2013.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2013 позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2013 скасовано та прийнято нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції, оскільки вважає, що рішення суду апеляційної інстанції було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У письмовому заперечені на касаційну скаргу відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

У судовому засіданні суду касаційної інстанції представником відповідача заявлено клопотання про заміну відповідача (Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби) його правонаступником - Ківерцівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Волинській області.

Суд касаційної інстанції, розглянувши заявлене клопотання, дійшов висновку про його обґрунтованість та необхідність його задоволення.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що:

- відповідачем проведено документальну невиїзну перевірку позивача з питань правомірності формування податкових зобов'язань та податкового кредиту при взаєморозрахунках з ТОВ «Форс», за результатами якої складено акт №62/2201/33980587 від 11.02.2013;

- вказаною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог п.14.1.181 п.14.1 ст.14, п.198.3 ст.198, п.198.2 ст.198, п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на суму 23 334 грн.;

- на підставі акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 22.02.2013, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 29 167,5 грн. (з яких: 23 334 грн. за основним платежем та 5 833,5 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Відповідач, з врахуванням матеріалів акту про неможливість проведення контрагента позивача ТОВ «Форс», дійшов висновку щодо нікчемності укладених позивачем угод з останнім та, як наслідок, щодо безпідставного формування спірних сум податкового кредиту.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про безпідставність висновків відповідача щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства, оскільки наданими позивачем доказами підтверджено факт реального здійснення спірної господарської операції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, з врахуванням матеріалів акта про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Форс», мотивував своє рішення тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що контрагент позивача уповноважив саме ОСОБА_1. на підписання податкових накладних, на підставі яких сформовано спірну суму податкового кредиту.

Колегія суддів касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції. При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Оскільки згідно зі ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства, то визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків (як обов'язкова ознака господарської операції) кореспондується з положеннями Податкового кодексу України.

Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідності до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Із наведеного випливає, що позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за несплату податків контрагентом-продавцем товарів та порушення ним правил здійснення господарської діяльності.

Отже, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином первинними документами, складеними правоздатним суб'єктом господарювання, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Досліджуючи правомірність формування позивачем спірних сум податкового кредиту, суд першої інстанції дійшов висновку, що наданими позивачем доказами, в тому числі, первинними документами, підтверджено факт оплати товару, його транспортування та факт подальшого використання придбаного товару в господарській діяльності платника податку.

Судом першої інстанції також встановлено, що на момент здійснення господарських операцій контрагент позивача ТОВ «Форс» був належним чином зареєстрований платником податку на додану вартість. Розбіжність між задекларованими сумами податкового кредиту позивача та податковими зобов'язаннями ТОВ «Форс» за періоди вересень-листопад 2011 року, січень 2012 року відсутня.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання відповідача на акт про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента позивача, оскільки чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства його контрагентами.

При цьому, колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що суд апеляційної інстанції передчасно поклав в основу мотивувальної частини свого рішення про відмову в задоволені позову висновки акту про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Форс» № 706/3-22-80 від 16.10.2012, оскільки такі висновки помилково судом апеляційної інстанції не були досліджені та перевірені на підставі наявних у справі належних та допустимих доказів.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів касаційної інстанції вважає правильним висновок суду першої інстанції, який, встановивши обставини фактичного здійснення господарської операції та факт взаєморозрахунків між позивачем та його контрагентом, не знайшов підстав вважати неправомірним формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі розрахунків, проведених за наслідками спірної господарської операції, що підтверджується належними та допустимими доказами по справі.

За встановлених обставин справи, колегія суддів касаційної інстанції не може вважати обґрунтованими висновки суду апеляційної інстанції про правомірність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до ст.226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Зважаючи на викладене, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а помилково скасована постанова суду першої інстанції - залишенню в силі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 55, 160, 220, 221, 223, 226, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Допустити заміну відповідача (Ківерцівської міжрайонної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби) його правонаступником - Ківерцівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Волинській області.

2. Касаційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Преміум Тракс Луцьк ЛТД» задовольнити.

3. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 скасувати та залишити в силі постанову Волинського окружного адміністративного суду від 06.03.2013 у справі № 803/488/13-а.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.В. Борисенко
СуддіВ.В. Кошіль
О.А. Моторний