Справа № 2а/8479/10/1570
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2015 року м. Київ К/800/19196/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді: Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
за участю секретаря:Латишевої Л.П.,
за участю представників
позивача:Грабовського О.І.,
відповідача: прокурора:Богів Т.М., Гудименко Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі Державної податкової служби

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2012 року

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2013 року

у справі № 2а/8479/10/1570

за позовом Спільного українсько-турецького підприємства «Одеські дріжджі» у формі Закритого акціонерного товариство

до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі Державної податкової служби,

за участю Прокурора Малиновського району м. Одеси,

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ :

Спільне українсько-турецьке підприємство «Одеські дріжджі» у формі Закритого акціонерного товариство (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі Державної податкової служби (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Одеський окружний адміністративний суд постановою від 25 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2013 року, позовні вимоги задовольнив, визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 04 серпня 2010 року № /2, № /2, № /2, № /2, № 20/0/2. Присудив позивачу здійснені ним документально підтверджені судові витрати у розмірі 3,40 грн. з Державного бюджету України.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.

Крім того, скаржником було заявлено клопотання про заміну сторони правонаступником у зв'язку зі зміною найменування на Спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м.Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи викладене та надані докази перейменування відповідача, судова колегія вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

У період з 22 грудня 2009 року по 09 лютого 2010 року посадові особи відповідача провели виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 квітня 2008 року по 30 вересня 2009 року, про що склали акт від 16 лютого 2010 року №63/16-2/24532055/1, яким встановили порушення позивачем вимог:

підпункту 1.32 статті 1, пункту 5.1, підпункту 5.2.41, підпункту 5.2.5 пункту 5.2, абзацу третього підпункту 5.3.1, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого позивачем у перевіряємому періоді занижено податок на прибуток у розмірі 864 476,00 грн.;

підпункту 7.2.6 пункту 7.2, підпункту 7.4.1, підпункту 7.4.4, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», у результаті чого занижено податок на додану вартість у періодів, що перевірявся, у розмірі 823 469,00 грн.;

пункту 1.2, пункту 1.15 статті 1, підпункту 3.1.1 пункту 3.1, пункту 3.4 статті 3, підпункту е) підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4, пункту 7.1 статті 7, підпункту 8.1.1, підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8, абзаців першого - четвертого підпункту 9.10.1,абзацу четвертого підпункту 9.10.2, абзаців першого-другого підпункту 9.10.3 пункту 9.10 статті 9, підпункту «а» пункту 19.2 статті 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», у результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб на 1 780,68 грн.;

статті 2, статті 5, статті 14 Закон України «Про плату за землю в Україні», у результаті чого занижено земельний податок за перевіряємий період на 4 775,08 грн.

За результати проведеної перевірки та у порядку адміністративного узгодження контролюючий орган прийняв спірні податкові повідомлення-рішення від 04 вересня 2010 року №/2, яким визначив позивачу суму податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 1 269 714,00 грн., з яких 864 476,00 грн. за основним платежем та 432 238,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій, №/0/2, яким застосував штрафні (фінансові) санкції з податку на прибуток у розмірі 397 815,00 грн., №/2, яким визначив суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 1 235 203,50 грн., з яких 823 469,00 грн. за основним платежем та 411 734,50 грн. штрафних (фінансових) санкцій, №/2, яким визначив суму грошового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників у розмірі 5 879,79 грн., з яких 1 780,68 грн. за основним платежем та 4 099,11 грн. штрафних (фінансових) санкцій та №/2, яким визначив суму грошового зобов'язання з земельного податку з юридичних осіб у розмірі 7 162,62 грн., з яких 4 775,08 грн. за основним платежем та 2 387,54 грн. штрафних (фінансових) санкцій.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Що стосується валових витрат перевіреного періоду, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визначились щодо правомірності його формування позивачем з огляду на наступне.

Так, позивачем до складу валових витрат включені витрати по придбанню меляси бурякової у ПП ОСОБА_8, які, на думку податкового органу, не підтверджені первинними бухгалтерськими документами, а саме - товарно-транспортними накладними.

За висновками акту перевірки, підприємством до складу валових витрат включено вартість сировини та проведено її списання, що відображено у розрахунку додатку К1/1 декларацій, без документального підтвердження витрат на придбання цієї сировини з господарською діяльністю підприємства, що призвело до заниження валового доходу підприємства за ІІ-ІІІ квартали 2008 року на загальну суму 1 236 924,00 грн.

При цьому, судами попередніх інстанцій встановлено, що ПП ОСОБА_8 за умовами договорів укладених з позивачем одночасно виступав як постачальник, так і перевізник.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що вказаний контрагент не маючи власного транспорту, укладав договори надання транспортних послуг із третіми особами.

Фактичне викладання укладених позивачем з ПП ОСОБА_8 договорів підтверджується наявними у матеріалах справи копіями приходних ордерів, податкових та видаткових накладних, товарно-транспортних накладних.

Згідно пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 статті 5 вказаного Закону встановлено, що до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Згідно із нормою абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Отже, виходячи з положень Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат включаються будь-які витрати, які пов'язані з господарською діяльністю платника податку та підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Крім того, слід зазначити, що за змістом частини другої статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.

Частиною першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього ж Закону визначено первинний документ як документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, посилання податкового органу на відсутність у позивача відповідних товарно-транспортних накладних, як на підставу неправомірності включення до складу валових витрат витрат за договорами поставки меляси бурякової ПП ОСОБА_8, обґрунтовано не взяті до уваги судами попередніх інстанцій з огляду на те, що товарно-транспортна накладна не є єдиним документом, який підтверджує перевезення товару.

З огляду на підтвердження первинними документами правомірність формування позивачем валових витрат за результатами здійснення господарських відносин з ПП ОСОБА_8, висновки податкового орган про завищення їх розміру є безпідставними.

Також попередніми судовими інстанції обґрунтовано встановлено правомірність формування валових витрат, понесених у результаті здійснення господарської діяльності з ПП «Парнер», ПП «ДІГ», ПП «Денвер».

З матеріалів справи, вбачається, що позивач з зазначеними контрагентами уклав договори про надання транспортно-експедиторських послуг.

Фактичне виконання вказаних договірних відносин підтверджується наявними у матеріалах справи актами з надання ТЕП з перевезення сировини, накладними, товарно-транспортними накладними на постачання сировини.

Водночас, за висновками контролюючого органу, вказані первинні документи складені не за типовою формою №1-1, яка затверджена наказом Міністерства транспорту України від 29 грудня 1995 року №488/346, а саме - у них відсутні данні, щодо номеру подорожного листа, вантажовідправника, пункту навантаження, пункту розвантаження, у відомостях про вантаж у графі 8 «з вантажем слідують документи» не вказані номер та дата накладної. При цьому, акти на перевезення дріжджів (товару), накладні, товарно-транспортні накладні на перевезення товару, що відображені у зазначених вище актах до перевірки не надані.

Крім того, в акті перевірки зазначено, що на підставі укладених позивачем договорів з зазначеними контрагентами до складу валових витрат включено суми витрат на придбання автотранспортних послуг по актам прийому-здачі виконаних робіт, які не містять вичерпну інформацію щодо наданих видів послуг, реквізитів товарно-транспортних накладних, витрат експедитора на оплату послуг залучених їм третіх осіб, для визначення розміру оплати наданих ними послуг, відсутні «обов'язкові реквізити», які стосуються «змісту та обсягу господарської операції», немає указаного маршруту, назви та номеру транспортного засобу, вантажу, виконавця робіт, що призвело до завищення валових витрат.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

З аналізу зазначених норм вбачається, що зазначений перелік документів, що підтверджують факт надання послуги експедитора при перевезенні не є вичерпаним, та приписи наведеної норми Закону в свою чергу не покладають на позивача обов'язок застосовувати виключно ці документи, відсутність яких відповідач вважає порушенням правил податкового обліку згідно акту перевірки.

Фактичне виконання вказаних договірних відносин підтверджується належним чином завіреними копіями актів виконання робіт по транспортному експедирування, актів по перевезенню сировини, товарно-транспортних накладних.

Також судова колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо правомірності формування позивачем валових витрат за результатом надання позивачу ВАТ «Чорноморська тютюнова компанія» в оренду корпусу виробничого призначення та побутових приміщень з підсобними спорудами загальною площею 875,88 кв/м., а також складського приміщення загальною площею 924,12 кв/м., які знаходяться за адресою: м.Одеса, вул. Строганова, 10.

Відповідно до договору від 02 вересня 2002 року № 1, Орендодавець (ВАТ «Чорноморська тютюнова компанія») зобов'язується передати, а Орендар (позивач) прийняти у тимчасове володіння споруди. Метою оренди орендаря є розширення виробничих потужностей.

На підтвердження виконання умов зазначеного договору позивачем були надані копії податкових накладних, актів прийому-здачі виконаних робіт, копії платіжних доручень.

Безпідставними є і доводи відповідача, про неправомірність включення позивачем до складу валових витрат витрат по актам виконаних робіт за договором на інформаційно-консультаційне (юридичне) обслуговування від 01 квітня 2008 року №1, укладеного з ТОВ «Алекон» та витрат по актам виконаних робіт за договором про комп'ютерне обслуговування від 27 вересня 2007 року, укладеного з ФОП ОСОБА_9

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на підтвердження факту надання інформаційно-консультаційних (юридичних) та комп'ютерних послуг позивачем були надані копії договорів, актів-прийму передачі виконаних робіт, податкових накладних.

Відтак, як вбачається з матеріалів справи, позивач у спірному податковому періоді формував валові витрати на підставі належним чином оформлених первинних бухгалтерських документів, отриманих від вказаних контрагентів, та у зв'язку з оплатою цим підприємствам вартості придбаних товарів (робіт, послуг), що відповідає вищенаведеним вимогам законодавства.

Натомість відповідачем не наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість включення позивачем до валових витрат спірної суми податку по господарським операціям з вказаними контрагентами.

Також безпідставними є доводи контролюючого органу щодо неправомірності формування позивачем податкового кредиту спірного періоду.

В акті перевірки зазначено, що позивачем до складу податкового кредиту податкових декларацій з податку на додану вартість за квітень, травень, червень 2008 року включені суми податку на додану вартість по податковим накладним попередніх звітних періодів, тобто періодів, що були перевірені попередньою плановою документальною перевіркою, в тому числі: за липень, грудень 2007 року, січень, лютий, березень 2008 року.

При цьому, за висновками відповідача, до перевірки не були надані податкові накладні з отримання ТЕП по перевезенню сировини (меляси) від ПП «Партнер», ПП «Денвер», ПП «Діг». Згідно документів, наданих до перевірки (реєстру отриманих податкових накладних) у квітні - листопаді 2008 року до складу податкового кредиту включені податкові накладні з надання ТЕП тільки по перевезенню дріжджів. Крім цього, до перевірки були надані податкові накладні, складені ПП «Партнер», ПП «Денвер», ПП «Діг» та ПП ОСОБА_8 із порушенням порядку складання податкових накладних.

Також, з акту перевірки вбачається, що підприємством включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість згідно авансових звітів (наданих послуг) - отримання працівниками додаткових благ у вигляді придбання скетч - карток на поповнення рахунків мобільного зв'язку на суму 818,48 грн.

Приписами пункту 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, наявність у платника податку (позивача) виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог чинного законодавства, і сплата продавцю вартості товару з податком на додану вартість, з встановленням судом реальності та товарності господарської операції, є достатніми підставами для визначення податкового кредиту.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток чи комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Судами попередніх інстанцій встановлене фактичне виконання та надання транспортно-експедиційних послуг позивачу, що підтверджені відповідними первинними документами, які відповідають нормам законодавства, що в скою чергу свідчить на наявність законних підстав для включення позивачем витрат на транспортно-експедиційні послуги до складу податкового кредиту.

При цьому, суди обґрунтовано не погодилися з висновками відповідача стосовно неправомірного включення позивачем сум податку на додану вартість по накладним, які були виписані в періодах, що передували їх відображенню в податкових деклараціях з податку на додану вартість з огляду на наступне.

Аналізуючи норми Закону України «Про податок на додану вартість» в частині формування податкового кредиту, судами попередніх інстанцій обгрунтовано зазначено, що отримання податкової накладної, яка засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг) є підставою для виникнення права платника податку на податковий кредит. При цьому законодавство, що регулює спірні правовідносини, дозволяє включати до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по податковим накладним, виписаним за будь-який період в межах 1095 днів.

Отже, судами попередніх інстанції обґрунтовано зазначено, що включення сум податку на додану вартість підприємство реалізувало за фактом отримання оригіналів податкових накладних, що не є порушенням вимог підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» .

При цьому, посилання податкового органу на приписи підпункту 7.2.6 пункту 7.2 вказаної статті, судом першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не взято до уваги.

Відповідно до підпункту 7.2.6 пункту 7.2 статті Закону України «Про податок на додану вартість», у разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Між тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну отримувачу таких товарів (послуг) не було, а законодавцем визнано за платником податку лише право на подання такої заяви і подальшого включення відповідних сум до податкового кредиту відповідного звітного періоду, а не обов'язок отримувача товару подавати таку заяву.

Відтак, позивач діяв відповідно до вимог діючого податкового законодавства, враховуючи, що за датою першої події, а саме: дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг) у нього виникло право на податковий кредит, оскільки підпунктом 7.4.5 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» забороняється віднесення до податкового кредиту будь-яких витрат зі сплати податку, які не підтвердженні податковими накладними, з огляду на що позивачем було включено суми податкового кредиту після фактичного отримання податкових накладних.

Що стосується включення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість згідно авансових звітів (наданих послуг) - отримання працівниками додаткових благ у вигляді придбання скетч - карток на поповнення рахунків мобільного зв'язку, суди обґрунтовано визначились щодо їх правомірності з огляду на наступне.

За висновками податкового органу, придбані позивачем скетч-картки, суми податку на додану вартість у ціні яких включені позивачем до податкового кредиту, не використовувались у господарській діяльності позивача, а отже не мають права на формування податкового кредиту.

З матеріалів справи вбачається, що зазначені скетч-карти використовувались водіями підприємства, що знаходяться у відрядженні, для зв'язку із адміністрацією позивача щодо планування завдань по перевезенню основної продукції підприємства, для зв'язку із складською базою меляси, що розташована поза межами основного виробничого корпусу, тощо. Враховуючи специфіку господарської діяльності позивача, судами попередніх інстанцій обґрунтовано встановлено зв'язок між веденням господарської діяльності позивача та понесеними ним витратами по придбання скетч - карток для водіїв на поповнення рахунків мобільного зв'язку, а відтак сплачені у їх ціні суми податку на додану вартість правомірно включені позивачем до складу податкового кредиту відповідних податкових періодів.

Правильними є також висновки судів попередніх інстанцій щодо неправомірності донарахування контролюючим органом позивачу податкових зобов'язань з податку з доходів фізичних осіб.

Відповідно до абзацу «а» підпункту 4.2.9 пункту 4.2 статті 4 вказаного Закону до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються дохід, отриманий платником податку від його працедавця як додаткове благо (за винятками, передбаченими пунктом 4.3 цієї статті), а саме у вигляді вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, наданих платнику податку у безоплатне користування, за винятком, коли таке надання зумовлене виконанням платником податку трудової функції чи передбачене нормами трудового договору (контракту) або відповідно до закону, у встановлених ними межах, а також за винятком користування автомобільним транспортом, наданих платнику податку його працедавцем-резидентом, який є платником податку на прибуток підприємств.

З огляду на те, що судами попередніх інстанцій встановлено зв'язок між витратами на мобільний зв'язок з виконанням трудової діяльності працівників підприємства, позивач обґрунтовано не включив зазначену суму до складу сукупного місячного оподаткованого доходу, оскільки у працівників підприємства, які придбавали такі скетч-картки не виникало особистого доходу, що підпадав би під оподаткування податком з доходів фізичних осіб.

Щодо заниження позивачем, на думку відповідача, земельного податку попередні судові інстанції обґрунтовано зазначили наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про плату за землю в Україні» об'єктом плати за землю є земельна ділянка, а також земельна частка (пай), яка перебуває у власності або користуванні, у тому числі на умовах оренди.

За змістом статті 14 Закону цього ж Закону платники земельного податку, а також орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності (крім громадян) самостійно обчислюють суму земельного податку та орендної плати щороку за станом на 1 січня і до 1 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою центральним податковим органом, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій.

За висновками податкового органу, позивачем занижено розмір земельного податку, оскільки у технічних паспортах на нежитлові будівлі та спору отримані позивачем, встановлені загальні площу земельних ділянок у розмірі 14 482 кв. м. по вул.Мельницькій, 31 та 2 098 кв.м. по вул.Складській, 3, при цьому у податкових розрахунках земельного податку за 2008 - 2009 роки вказані розміри земельних ділянок, відповідно, 14 366 кв.м. та 2 051 кв.м.

Судами встановлено, що рішенням Одеської міської ради від 15 червня 1996 року №212 вирішено надати позивачу в тимчасове довгострокове використання, строком до 10 років, фактично зайняті земельні ділянки, загальної площею 1,6417 га, у тому числі: ділянку, площею 1, 1899 га. по вул. Мельницька, 31; ділянку, площею 0, 2467 га, по вул.Мельницька, 31; ділянку площею 0, 2051 га, по вул. Складська, 3.

Виходячи із розміру зазначених земельних ділянок, що були визначені в рішенні Одеської міської ради, позивач сплачував земельний податок у перевіряємому періоді. Інших рішень органів місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок в користування позивачу або будь-яких інших документів, які б визначали площі земельних ділянок за вказаними адресами, що були зазначені податковою інспекцією в акті перевірки, відповідачем судам надано не було.

З огляду на викладене, позивачем у повному обсязі сплачувався земельний податок на ділянки, що перебували на час перевірки у його користуванні, у зв'язку з чим доводи податкового органу про порушення підприємством вимог статті 2, статті 5, статті 14 Закону України «Про плату за землю в Україні» є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

За наведених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками попередніх судових інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, а відтак скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Відповідно до статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 55, 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Здійснити процесуальне правонаступництво та замінити Спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м. Одесі Державної податкової служби на Спеціалізовану державну податкову інспекцію по роботі з великими платниками податків у м.Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС.

2. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м.Одесі Міжрегіонального Головного управління ДФС залишити без задоволення.

3. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2013 року у справі № 2а/8479/10/1570 залишити без змін.

4. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.

Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.