Справа № 817/2181/15
Суддя: Малахова Н.М.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Шарапа В.М.
Суддя-доповідач:Малахова Н.М.
УХВАЛА

іменем України

"01" грудня 2015 р. Справа № 817/2181/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Малахової Н.М.

суддів: Жизневської А.В.

Котік Т.С.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "09" жовтня 2015 р. у справі за позовом Приватного підприємства "Фірма РОМ" до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Приватне підприємство "Фірма РОМ" звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.07.2015 року №, №.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 09.10.2015 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 14.07.2015 року № про збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у сумі 371592 (триста сімдесят одна тисяча п'ятсот дев'яносто дві) грн. 00 коп., в тому числі 247728,00 грн. за основним платежем та 123864,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 14.07.2015 року № в частині збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 323302 (триста двадцять три тисячі триста дві) грн. 50 коп., в тому числі 258642,00 грн. за основним платежем та 64660,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). В задоволенні решти вимог відмовлено. Присуджено на користь Приватного підприємства "Фірма РОМ" за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Державної податкової інспекції у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 453 (чотириста п'ятдесят три) грн. 10 коп.

В апеляційній скарзі Державна податкова інспекція у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказану постанову та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволені позову в повному обсязі.

Розглянувши справу у межах, визначених ст. 195 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області проведено документальну планову виїзну перевірку Приватного підприємства "Фірма РОМ" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 року по 31.12.2014 року, результати якої оформлено актом від 30.06.2015 року за №199/17-16-22-02/23306434.

На підставі вказаного акту перевірки Державною податковою інспекцією у м. Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області прийняті податкові повідомлення-рішення: від 14.07.2015 року № про збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств у загальній сумі 371592,00 грн., в тому числі 247728,00 грн. за основним платежем, 123864,00 грн. штрафу; від 14.07.2015 року № про збільшення Приватному підприємству "Фірма РОМ" грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальній сумі 372630,00 грн., в тому числі 298104,00 грн. за основним платежем, 74526,00 грн. штрафу .

Згідно доводів податкового органу позивачем порушено п. 135.1, п. 135.2 ст. 135, п. 137.1, п. 137.4 ст. 137 Податкового кодексу України, що полягало у заниженні доходів, що враховуються при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств всього на суму 1293211,00 грн., а саме за 4 кв. 2012 року на суму 265034,00 грн., за 2013 рік на суму 699895,00 грн., за 2014 рік на суму 328282,00 грн., що призвело до заниження податкового зобов'язання з податку на прибуток підприємств всього на суму 247728,00 грн., а саме за 4 кв. 2012 року на суму 55657,00 грн., за 2013 рік на суму 132980,00 грн., за 2014 рік на суму 59091,00 грн.; п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 197.21 ст. 197 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні податкового зобов'язання з податку на додану вартість всього на суму 280002,00 грн., а саме за жовтень 2012 року на суму 13196,00 грн., за листопад 2012 року на суму 18975,00 грн., за грудень 2012 року на суму 208363,00 грн., за січень 2013 року на суму 14698,00 грн., за лютий 2013 року на суму 15282,00 грн., за березень 2013 року на суму 8375,00 грн., за травень 2013 року на суму 11802,00 грн., за червень 2013 року на суму 13174,00 грн., за липень 2013 року на суму 18631,00 грн., за серпень 2013 року на суму 8904,00 грн., за вересень 2013 року на суму 3430,00 грн., за жовтень 2013 року на суму 9602,00 грн., за листопад 2013 року на суму 17517,00 грн., за грудень 2013 року на суму 18564,00 грн., за січень 2014 року на суму 5555,00 грн., за лютий 2014 року 5275,00 грн., за березень 2014 року на суму 14283,00 грн., за квітень 2014 року на суму 18000,00 грн., за липень 2014 року на суму 11011,00 грн., за серпень 2014 року на суму 14888,00 грн., за вересень 2014 року на суму 18248,00 грн.; п. 199.1, п. 199.3 ст. 199 Податкового кодексу України, яке полягало у завищенні податкового кредиту з податку на додану вартість всього на суму 18102,00 грн., а саме за листопад 2012 року на суму 778,00 грн., за грудень 2012 року на суму 1028,00 грн., за лютий 2013 року на суму 5990,00 грн., за березень 2013 року на суму 2616,00 грн., за квітень 2013 року на суму 750,00 грн., за серпень 2013 року на суму 959,00 грн., за жовтень 2013 року на суму 343,00 грн., за грудень 2013 року на суму 3140,00 грн., за лютий 2014 року 646,00 грн., за березень 2014 року на суму 645,00 грн., за квітень 2014 року на суму 418,00 грн., за травень 2014 року на суму 667,00 грн., за серпень 2014 року на суму 122,00 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що оспорювані податкові повідомлення-рішення від 14.07.2015 року № про збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 371592,00 грн., в тому числі 247728,00 грн. за основним платежем та 123864,00 грн. штрафу, № в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 323302,00 грн., в тому числі 258642,00 грн. за основним платежем, 64660,50 грн. штрафу є протиправними та підлягають скасуванню, а позовні вимоги в цій частині - до задоволення.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на приписах чинного законодавства.

Приписами пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно приписів до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно п. 135.1 ст. 135 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та в статті 136 Кодексу.

Приписами п. 135.2 ст. 135 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) визначено, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно приписів п.п. 135.4.1 п. 135.4 ст. 1345 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) дохід від операційної діяльності визнається в розмірі договірної (контрактної) вартості, але не менше ніж сума компенсації, отримана в будь-якій формі, в тому числі при зменшенні зобов'язань, та включає дохід від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, у тому числі винагороди комісіонера (повіреного, агента тощо); особливості визначення доходів від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг для окремих категорій платників податків або доходів від окремих операцій встановлюються положеннями цього розділу.

Пунктом 137.4 статт137 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин) встановлено, що датою отримання доходів, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, є звітний період, у якому такі доходи визнаються згідно з цією статтею, незалежно від фактичного надходження коштів (метод нарахувань), визначений з урахуванням норм цього пункту та статті 159 цього Кодексу.

Відповідно до приписів пп. 14.1.228 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що норми Податкового кодексу України не передбачають заборону декларування платником податків доходу, що враховується при визначенні об'єкту оподаткування внаслідок реалізації товарів та послуг у сумі, яка нижче їх собівартості.

Згідно доводів податкового органу, у періоді, що перевірявся, дохід від операційної діяльності платника податків виникав за рахунок реалізації товарів (паливно-мастильних матеріалів, засобів захисту рослин, насіння цукру та інше), при формуванні собівартості яких у складі останньої не було відображено транспортно-заготівельні витрати, що призвело до заниження ціни продажу та, на думку контролюючого органу, до заниження доходів .

Водночас, в акті перевірки контролюючим органом не було встановлено, що платником податків занижено фактичну компенсацію отриману від реалізації товарів.

У розумінні пункту 135.4 статті 135 Податкового кодексу України компенсація є доходом, отриманим в будь-якій формі від реалізації товарів, виконаних робіт, наданих послуг, тобто компенсує витрати платника податків на придбання або виготовлення товарів чи послуг.

Окрім того, у Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 9 "Запаси", що затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 року №246, на яке посилається відповідач, для цілей бухгалтерського обліку запаси включають товари у вигляді матеріальних цінностей, що придбані (отримані) та утримуються підприємством/установою з метою подальшого продажу (пункт 6). Первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат: суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю) за вирахуванням непрямих податків; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв'язку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству/установі; транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів). Сума транспортно-заготівельних витрат, що узагальнюється на окремому субрахунку рахунків обліку запасів, щомісячно розподіляється між сумою залишку запасів на кінець звітного місяця і сумою запасів, що вибули (використані, реалізовані, безоплатно передані тощо) за звітний місяць. Сума транспортно-заготівельних витрат, яка відноситься до запасів, що вибули, визначається як добуток середнього відсотка транспортно-заготівельних витрат і вартості запасів, що вибули, з відображенням її на тих самих рахунках обліку, у кореспонденції з якими відображено вибуття цих запасів. Середній відсоток транспортно-заготівельних витрат визначається діленням суми залишків транспортно-заготівельних витрат на початок звітного місяця і транспортно-заготівельних витрат за звітний місяць на суму залишку запасів на початок місяця і запасів, що надійшли за звітний місяць. Приклади розподілу транспортно-заготівельних витрат наведені в додатку до Положення (стандарту) 9; інші витрати, які безпосередньо пов'язані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях. До таких витрат, зокрема, належать прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати підприємства/установи на доопрацювання і підвищення якісно технічних характеристик запасів. У разі, якщо на момент оприбуткування запасів неможливо достовірно визначити їх первісну вартість, такі запаси можуть оцінюватися та відображатися за справедливою вартістю з наступним коригуванням до первісної вартості (пункт 9). При відпуску запасів у виробництво, з виробництва, продаж та іншому вибутті оцінка їх здійснюється за одним з таких методів: ідентифікованої собівартості відповідної одиниці запасів; середньозваженої собівартості; собівартості перших за часом надходження запасів (ФІФО); нормативних затрат; ціни продажу (пункт 16).

У пункті 22 даного Положення вказано, що оцінка за цінами продажу заснована на застосуванні підприємствами роздрібної торгівлі середнього проценту торговельної націнки товарів. Цей метод можуть застосовувати (якщо інші методи оцінки вибуття запасів не виправдані) підприємства, що мають значну і змінну номенклатуру товарів з приблизно однаковим рівнем торговельної націнки. Собівартість реалізованих товарів визначається як різниця між продажною (роздрібною) вартістю реалізованих товарів і сумою торговельної націнки на ці товари. Сума торговельної націнки на реалізовані товари визначається як добуток продажної (роздрібної) вартості реалізованих товарів і середнього відсотку торговельної націнки. Середній відсоток торговельної націнки визначається діленням суми залишку торговельних націнок на початок звітного місяця і торговельних націнок у продажній вартості одержаних у звітному місяці товарів на суму продажної (роздрібної) вартості залишку товарів на початок звітного місяця та продажної (роздрібної) вартості одержаних у звітному місяці товарів.

Як встановлено судом, при розрахунку суми перевищення витрат над доходами за кожен календарний місяць відповідачем було вибрано із щомісячних розшифрувань лише окремі господарські операції по окремій номенклатурі товару, за якими розрахункові витрати перевищували доходи, що підтвердила допитана у судовому засіданні 28.09.2015 року в якості свідка ревізор-інспектор ОСОБА_3, яка проводила перевірку.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що застосовуючи оцінку запасів за методом ціни продажу податковим органом не було враховано можливість її застосування за вибором платника податків та не надано належної оцінки можливості застосування інших методів.

Отже, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача про порушення позивачем вимог п. 135.1, п. 135.2 ст. 135, п. 137.1, п. 137.4 ст. 137 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні доходів, що враховуються при визначенні об'єкту оподаткування податком на прибуток підприємств за 4 кв. 2012 року, за 2013 рік, за 2014 рік всього на суму 1293211,00 грн.

Окрім того, відповідно до п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Згідно з п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (в редакції чинній на час спірних правовідносин), база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів), а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на вартість послуг стільникового рухомого зв'язку). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що зазначені норми Податкового кодексу України також не встановлюють жодного взаємозв'язку між визначенням бази оподаткування податком на додану вартість та декларування платником податків доходу за наслідками реалізації товарів та послуг у сумі, яка нижче їх собівартості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що доводи відповідача про порушення позивачем вимог п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, яке полягало у заниженні податкового зобов'язання з податку на додану вартість за жовтень-грудень 2012 року, 2013 рік, січень-березень, липень-вересень 2014 року всього на суму 258642,00 грн. не відповідають фактичним обставинам справи та є необґрунтованими і безпідставними.

З огляду на вищенаведене, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що позивачем занижено собівартість готової продукції, як наслідок заниження доходу підприємства, шляхом встановлення ціни на товар меншої ніж фактично понесених витрат на доведення сировини до продукту, готового до продажу.

Постанова суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 14.07.2015 року № в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 26700,00 грн., в тому числі 21360,00 грн. за основним платежем, 5340,00 грн. штрафу сторонами не оскаржується.

З огляду на вищенаведене, апеляційна скарга не підлягає до задоволення, а постанова суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "09" жовтня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Н.М. Малахова

судді: А.В. Жизневська

Т.С. Котік

Повний текст cудового рішення виготовлено "03" грудня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Приватне підприємство "Фірма РОМ" провулок Робітничий,6,м.Рівне,33009

3- відповідачу/відповідачам: Державна податкова інспекція у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області вул. Відінська,8,м.Рівне,33023

4- представник позивача: Буковський В.М., АДРЕСА_1, 33024 - ,