Справа № 2-а-2718/11
Суддя: Хоменко Д. Е.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

24.11.2015 2-а-2718/11
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м.Добропілля

Добропільського міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Хоменко Д.Є.,

за участю

Секретаря Малашко С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Добропілля Донецької області, про визнання дій неправомірними та зобовязання призначити пенсію,-

ВСТАНОВИВ:

Справа надійшла із Вищого адміністративного суду України, який ухвалою від 17 вересня 2015 року К/9991/41554/11 частково задовольнив касаційну скаргу ОСОБА_1, скасував постанову Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 13 квітня 2011 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 24 червня 2011 року, а справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Добропілля Донецької області про визнання дій неправомірними та зобовязання призначити пенсію направив до суду першої інстанції на новий розгляд.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання дій неправомірними та зобовязання призначити пенсію посилаючись на незаконність дій відповідача щодо відмови у призначенні їй пенсії, як державному службовцю. Свої вимоги мотивує тим, що вона, у період своєї роботи, як працівник податкової служби виконувала функції і завдання держави, мала відповідні службові повноваження та приймала Присягу державного службовця, також їй було присвоєно спеціальне звання. Характер виконуваної роботи на думку позивача, свідчать про те, що вона працювала державним службовцем, а отже, має право на призначення пенсії, як державний службовець.

Відповідач, у наданих ним письмових запереченнях, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на відсутність у позивача стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців 20 років. Зокрема, не зарахування відповідачем до стажу роботи, який дає право на пенсію державного службовця ОСОБА_1 періоду з 02.07.1990 року по 01.08.1999р. на посадах державного податкового інспектора та старшого державного податкового інспектора.

Суд вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі з огляду на наступне.

Загальні засади діяльності, а також статус державних службовців які працюють в державних органах та їх апараті , визначає Закон України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-XII (далі - Закон №3723-XII ).

Згідно ст.1 цього Закону державна служба в Україні- це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

У відповідності до ч.2 ст. 9 Закон №3723-XII регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших органів, може регулюватися іншими спеціальними законами. При цьому Закон №3723-XII застосовується до таких службовців в частині, яка не врегульована спеціальним законом.

Спеціальним законом, що визначає статус державної податкової служби в Україні, її функції та правові основи діяльності, є Закон України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 р.№509- XII (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі-Закон №509- XII).

Посадовою особою органу державної податкової служби за правилами ч.1 ст.15 вказаного Закону може бути особа, яка має освіту за фахом та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Державною податковою адміністрацією України. Посадові особи органів державної податкової служби підлягають атестації, після якої таким особам присвоюються спеціальні звання (ч.5,6, цієї статті).

Зазначеною статтею Закону №509- XII також установлено умови, за яких особи не можуть бути службовцями податкових органів, які кореспондуються із вимогами статей 5,12 Закону №3723- XII щодо обмежень, повязаних із прийняттям на державну службу та її проходження.

Статтею 6 цього Закону передбачено, що видатки на утримання органів державної податкової служби визначаються Кабінетом Міністрів України і фінансуються з державного бюджету.

Таким чином, посадові особи державної податкової служби, яким за наслідками атестації присвоєно спеціальні звання, займають посади в державних органах щодо практичного виконання завдань і функцій держави (зокрема у сфері податкової політики), одержують заробітну плату за рахунок державного бюджету, а отже перебувають на державній службі та є державними службовцями.

Із наведеним узгоджується те, що, згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 у 1992 році присвоєно персональне звання інспектор податкової служби II рангу, згідно запису №24 у трудовій книжці (а.с.9), в березні 1994 року відповідно до ст.17 Закону №3723- XII вона прийняла Присягу державного службовця, що підтверджується копією присяги державного службовця (а.с.17).

Законом №509- XII не врегульовано питання пенсійного забезпечення посадових осіб державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, тому при вирішенні таких питань підлягають застосуванню положення Закону №3723- XII, зокрема стаття 37 ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), за правилами якої на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків не менше 25 років, для жінок не менше 20 років, у тому стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців,- незалежно від місця роботи на час досягнення пенсійного віку.

За змістом п.2 «Порядку обчислення стажу державної служби», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 травня 1994 року №283, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті державної податкової та контрольно-ревізійної служби, а також на посадах суддів, слідчих, прокурорів, інших службових осіб, яким присвоєно персональні звання.

Виходячи з наведеного, посадові особи державної податкової служби, яким присвоєно спеціальні звання, є державними службовцями зі спеціальним статусом, а тому період проходження такої служби в податкових органах має зараховуватися до стажу державної служби, який дає право на пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону №3723- XII.

Посилання відповідача на розпорядження Кабінету Міністрів України «Про віднесення посад працівників місцевих державних податкових адміністрацій до відповідних категорій посад державних службовців» № 503-р від 12.09.97р. як на підставу для відмови у зарахуванні до стажу державної служби періоду служби у податкових органах посадових осіб, які мають спеціальне звання, не заслуговують на увагу, оскільки зазначений акт виданий для врегулювання правового статусу працівників цих органів, що не мають спеціальних звань, та не змінює правового статусу посадових осіб податкових органів, які такі звання мають.

Дана правова позиція також викладена у Постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2013 року №21-340а13.

У звязку з викладеним, правова позиція відповідача щодо не зарахування до стажу роботи який дає право на пенсію державного службовця ОСОБА_1 періоду з 02.07.1990 року по 01.08.1999р. на посадах державного податкового інспектора та старшого державного податкового інспектора є помилковою та такою, що не ґрунтується на нормах законодавства.

У відповідності до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 КАС України.

Частиною 3 ст.72 КАС України передбачено, що обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

Як вбачається із письмових заперечень відповідача (а.с.22) спірним періодом, який відповідач не зараховує до стажу держслужби позивача є період з 02.07.1990 року по 01.08.1999 рік. Що стосується інших періодів роботи позивача, зокрема з 11.07.1986р. по 29.06.1990р. та з 02.08.1999р. по 07.08.2007 року, в цій частині спір між сторонами відсутній.

Зважаючи на вищевикладені висновки суду, з урахуванням розрахунку стажу роботи здійсненого відповідачем, який не оспорюється сторонами (а.с.22), суд вважає, що загальний стаж роботи гр.ОСОБА_1, який дає їй право на пенсію державного службовця становить:

з 11.07.1986р. по 29.06.1990р. 3 роки 11 місяців 19 днів;

з 02.08.1999р. по 07.09.2007р. 8 років 1 місяць 07 днів;

з 02.07.1990р. по 01.08.1999р. (спірний період) 9 років 1 місяць.

Всього - 21 рік 0 місяців 26 днів.

Отже, гр.ОСОБА_1 на час звернення до Управління Пенсійного фонду України в м. Добропілля Донецької області досягла встановленого законодавством пенсійного віку, так як мала не менше 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, що є підставою для призначення їй пенсії державного службовця.

Таким чином, дії Управління Пенсійного фонду України в м. Добропілля Донецької області щодо винесення відмови №1223 від 24.01.2011 року ОСОБА_1 у призначенні пенсії згідно Закону України «Про державну службу», так як не має необхідного стажу (20 років 0 місяців 0 днів) є неправомірним, тому позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Варто зауважити, що згідно ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

У своїй позовній заяві позивач просить визнати дії відповідача щодо винесення відмови у призначенні пенсії неправомірними, при цьому, не заявляючи вимоги скасування самого рішення про таку відмову №1223 від 24.01.2011 року.

Зважаючи на те, що результатом дій відповідача є винесення ним оскаржуваного рішення, тобто дії, і результат таких дій, безпосередньо нерозривно повязані, суд приходить до висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії №1223 від 24.01.2011 року.

Суд вважає, що у даному випадку це єдиний шлях для повного і належного захисту прав позивача, адже, у іншому випадку, залишаючи не скасованим вказане рішення відповідача, виникне ситуація юридичної невизначеності, за якої, не буде можливості зобовязати відповідача призначити пенсію по причині наявності рішення про відмову у такому призначенні, яке буде чинним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м.Добропілля Донецької області, про визнання дій неправомірними та зобовязання призначити пенсію - задовольнити.

Визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м.Добропілля Донецької області щодо винесення відмови Управління Пенсійного фонду України в м.Добропілля Донецької області за №1223 від 24.01.2011 року.

Скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в м.Добропілля Донецької області за №1223 від 24.01.2011 року про відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м.Добропілля Донецької області призначити ОСОБА_1, 29 грудня 1955р.н., пенсію, на підставі заяви, поданої 30.12.2010 року про призначення пенсії державного службовця на підставі Закону України «Про державну службу».

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2015 року.

Суддя: Д.Є. Хоменко