Справа № 802/2135/15-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2135/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Вергелес А.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

02 грудня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Бондаренко С.А.,

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду І інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Під час судового засідання позивач підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду І інстанції без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, позивача, представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_2 працює в Бершадському районному суді Вінницької області з 01 вересня 2010 року по теперішній час на посаді головного спеціаліста з інформаційних технологій та має 9 ранг державного службовця в межах пятої категорії посад, що підтверджується копіями наказів від 03 листопада 2014 року №73-к та від 31 серпня 2010 року №26-к.

ОСОБА_2 звернувся до ТУ ДСА України у Вінницькій області із заявою (№ 02-29/2919 від 03 червня 2015 року), в якій просив здійснити перерахунок заробітної за квітень 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абз.2 ч.1 ст. 147 Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» (а.с. 36).

Листом від 02 липня 2015 року йому було відмовлено, оскільки територіальним управлінням при нарахуванні заробітної плати працівникам апарату суду за основу беруться розмірі посадових окладів, визначені постановою КМУ від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" з урахуванням вимог статті 8 Закону України "Про Державний бюджет на 2015 рік". А тому у відповідача відсутні підстави для перерахунку заробітної плати позивача за квітень 2015 рік (а.с. 11).

Не погодившись з відмовою позивач звернувся до суду із даним позовом.

Суд І інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, виходив з того, що відповідач є розпорядником (одержувачем) коштів Державного бюджету України, здійснюючи управління бюджетними асигнуваннями та реалізуючи будь-які бюджетні зобов'язання та платежі лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет, у зв'язку з чим у нього відсутні підстави нараховувати та виплачувати посадові оклади, у розмірах інших, ніж це передбачено Додатком 47 постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів".

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду І інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до ст. 33 Закону №3723-ХІІ оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів.

26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VІІ, яким внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI шляхом її доповнення абзацом другим щодо встановлення розмірів посадових окладів працівників апаратів судів.

Так, у новій редакції Закону передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Таким чином, починаючи з 26 жовтня 2014 року законодавчо визначено розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до 6 категорії посад державних службовців, який становить 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, з коефіцієнтом 1,3 для кожної наступної категорії посад державних службовців.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що норми і положення частини першої статі 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Отже, починаючи з 01 січня 2015 року законодавчо визначена можливість застосування положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI, у тому числі в частині встановлення посадового окладу працівників апарату суду, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, який набрав чинності 28 березня 2015 року, затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI. Відповідно до цієї редакції матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються статтею 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Так, ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права па справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII визначено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому, розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Посилання судом першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, на не виконання Кабінетом Міністрів України положень щодо приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про забезпечення права па справедливий суд" колегія суддів оцінює критично. Оскільки реалізація громадянами їх конституційних прав на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному законом, не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов'язків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" набрав чинності 29 березня 2015 року, тобто після набрання сили Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік".

Аналізуючи наведені положення нормативних актів суд зазначає, що обидва закони - Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" є спеціальними нормативно-правовими актами, якими визначено механізм фінансування оплати праці працівників апарату суду та розміри заробітної плати відповідно.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає правильним з часу набрання законної сили Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII застосовувати саме його норми, оскільки при рівнозначних нормативно-правових актах він є актом, який прийнятий ВР України та набрав законної сили по даті пізніше, ніж Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік". Будь-яких посилань в Законі України "Про забезпечення права на справедливий суд" щодо застосування його норм з урахуванням обмежень, які містить Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік", не міститься.

Варто також зазначити, що згідно позиції Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону.

Визначаючись щодо задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги те, що згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, що ратифікована Україною 23 червня 1992 року (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у статті 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року та ратифікованої Україною від 14 вересня 2006 року, згідно з якою, з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Сторони зобов'язуються визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень.

Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження встановленого законодавством механізму визначення заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

Відповідно до наявних матеріалів справи, держава не виконала свого обов'язку перед ОСОБА_2, який взяла на себе з огляду на зміст статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та не визначила механізм нарахування заробітної плати, покладений в зазначену норму у спірний період.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що в Основному Законі України держава визначила, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції).

За таких обставин, оскільки нормативно-правовим актом, який має найвищу юридичну силу визначено конституційне право громадянина України на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, то колегія суддів вважає, що відповідачем безпідставно вимоги Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не були взяті до уваги при нарахуванні заробітної плати позивачу.

Посилання ТУ ДСА України у Вінницькій області на відсутність внесених змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» є необґрунтованим з огляду на те, що остання є підзаконним нормативно-правовим актом та може регулювати лише питання застосування Закону України «Про судоустрій та статус суддів» і не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому законодавчому акту.

Зазначена позиція суду ґрунтується на висновках Європейського суду з прав людини викладених у рішенні по справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06).

Приймаючи дане рішення, колегія суддів наголошує, що відмовляючи у здісненні перерахунку заробітної плати, відповідач позбавив права позивача на отримання винагороди, яка забезпечує йому і його сім'ї достатній життєвий рівень, гарантований чинним законодавством України, а тому, серед іншого, зазначене становить порушення його права на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого Наказом ДСА України № 82 від 05 квітня 2011 року, територіальні управління відповідно до покладеного на них завдання здійснюють у межах своєї компетенції соціальне забезпечення суддів, у т.ч. суддів у відставці, а також працівників апарату місцевих судів.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено позивачу заробітну плату за квітень 2015 року відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Одночасно колегія суддів вказує на те, що між позивачем та відповідачем виникли спірні правовідносини лише з приводу оплати праці за квітень 2015 року, про що свідчить як звернення позивача до відповідача, так і відповідь на нього. Позивач до відповідача щодо перерахунку оплати праці за інші періоди не звертався. Також позивач не звертався до суду про збільшення позовних вимог, зміну предмету або підстав позову у порядку передбаченому ст. 137 КАС України. За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставним вимоги апеляційної скарги про надання правової оцінки обставинам щодо оплати праці за інші періоди ніж той, як зазначений у первинному позові і з приводу якого виник спір між сторонами внаслідок листування.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що вимога щодо зобов'язання відповідача в подальшому здійснювати перерахунок заробітної плати позивача, враховуючи розмір посадового окладу, встановлений абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" не підлягає задоволенню, оскільки судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання, а не обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати правове регулювання суспільних відносин.

При цьому, суд апеляційної інстанції не заперечує права позивача на одержання заробітної плати в розмірі, визначеному законами України, разом з тим реалізація такого права повинна відбуватися в межах правових норм чинного законодавства України.

Судове рішення має бути наслідком чинного правового регулювання. Воно не може обмежувати волю законодавчого органу в майбутньому змінювати правове регулювання суспільних відносин.

Також суд апеляційної інстанції вказує на помилкове застосування позивачем посилання у позовних вимогах та апеляційній скарзі на абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", оскільки згаданий Закон такої норми не містить. Зазначеним Законом було викладено в новій редакції Закон України "Про судоустрій і статус суддів", в якому і міститься згадана позивачем норма, що регулює питання оплати праці (абз. 2 ч. 1 ст. 147).

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору судом першої інстанції враховано не всі його обставини та порушено норми матеріального права, тому висновки суду по суті справи не в повній мірі відповідають встановленим у ній обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу про скасування оскаржуваного рішення слід задовольнити з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Так, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду сплачується 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В силу п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вище викладене, територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області підлягає сплаті 535,92 грн. суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 01 вересня 2015 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області щодо відмови у здійсненні перерахунку заробітної плати ОСОБА_2 за квітень 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_2 за квітень 2015 року, беручи за основу розмір посадового окладу, встановлений абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь держави з територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 535,92 грн.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 грудня 2015 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5