Справа № 815/6098/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6098/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року 17 год 48 хв м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тарасишиної О.М.,

судді Танцюри К.О.,

судді Завальнюка І.В.,

за участю секретаря Слободянюка К.С.,

За участю сторін:

Позивача ОСОБА_1,

Представника позивача ОСОБА_2,

представника Відповідача Ващіліної Н.С., Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 553-15 та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 553-15, яким йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є громадянином Російської Федерації, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок обґрунтованих побоювань бути переслідуваним та арештованим через свої опозиційні діючій російській владі погляди, він приймав активну участь у акціях громадського протесту на Майдані Незалежності в м. Києві у період 2013 року по травень 2014 року, крім того, він є активним членом громадського формування «Самооборона Майдана Одеси», у зв'язку з чим позивач звернувся до Управління ДМС України в Херсонській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якої рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15 йому було відмовлено у наданні такого статусу. Позивач отримав 08.10.2015 року повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області № 411 від 23.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що вищезазначене рішення є необґрунтованим та неправомірним, оскільки в отриманому повідомлені відсутні жодні обґрунтовані пояснення щодо причин відмови у визнанні заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник позивача у відкритому судовому засіданні також підтримав позовні вимоги, та пояснив, що відповідач не в повному обсязі розглянув заяву позивача, при розгляді заяви не були враховані всі обставини у справі, повністю не досліджена інформація про країну походження позивача, не взяті до уваги побоювання позивача та наявність загрози застосування до нього тортур та нелюдського поводження, не враховано небезпеку переслідування позивача з боку так званих «недержавних агентів переслідування».

Представник відповідача заперечував проти задоволення адміністративного позову у повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на те, що відповідачем була проведена робота із заявою позивача у порядку, спосіб та межах повноважень, наданих чинним законодавством України, та за результатами проведеної роботи встановлено, що позивач не підпадає під критерії надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу, надані докази по справі під час розгляду справи, судом встановлені наступні факти та обставини.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Російської Федерації.

До України ОСОБА_1 вперше потрапив легально 23.10.2013 року, на підставі національного паспорту із візою. З метою продовження строку легального перебування на території України, позивач 06.01.2014 року виїхав до Молдови та 07.01.2014 року повернувся на територію України. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи та поясненнями позивача.

Під час Революції Гідності позивач знаходився у місті Києві на майдані Незалежності та приймав активну участь у боротьби за національні інтереси України та українського суспільства. Ці обставини не заперечуються сторонами.

Також матеріалами справи підтверджено, що у вересні 2014 року позивач став членом Громадської Організації «Самооборона Одеси» та Громадської Організації «Всеукраїнська Організація Самооборона Майдану», що підтверджено відповідними довідками, та активно займався та займається громадською діяльністю.

23 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ДМС України в Херсонській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що винесений наказ Управління ДМС України в Херсонській області від 11.08.2014 року № 70-Б.

Вказаний наказ позивач оскаржив до суду та постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2014 року по справі № 821/3496/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2015 року, наказ Управління ДМС України в Херсонській області від 11.08.2014 року № 70-Б скасовано та зобов'язано Управління ДМС України в Херсонській області повторно розглянути заяву про надання статусу біженця.

Судом встановлено, що Управління ДМС України в Херсонській області прийняло наказ від 20.02.2015 року № 74-Б про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та розпочало процедуру розгляду заяви.

Під час розгляду справи, судом встановлено, що через зміну місце проживання позивача, особова справа ОСОБА_1 була передана в Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 22.05.2015 року справа № 2015ОD0129 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи його тим, що аналіз особової справи заявника вказує на те, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

Рішенням Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15 був підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено громадянину Російської Федерації ОСОБА_1, у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі вказаного рішення, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, 08.10.2015 року позивачу вручено повідомлення № 411 від 23.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Правовідносини, які виникли між сторонами регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений статтею 9 Закону України Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до якої розгляд заяви здійснюється органами міграційної служби з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 8 ст. 9 цього Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів орган міграційної служби має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається.

В свою чергу, проаналізувавши особову справу позивача, суд дійшов висновку, що відповідач порушив порядок розгляду заяви позивача, встановлений ст. 9 цього Закону, що привело до не всебічного та неповного з'ясування всіх обставин, які зумовили позивача просити визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, наказ про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту був прийнятий Управлінням ДМС України в Херсонській області 20 лютого 2015 року, що вважається датою початку розгляду заяви позивача, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в той час, як всупереч приписам ч. 1, 8 ст. 9 цього Закону, деякі дії, які за порядком розгляду заяви повинен вчинити орган міграційної служби з дати прийняття рішення про оформлення документів, Управління ДМС України в Херсонській області вчинило ще до початку процедури розгляду заяви позивача, а саме: запит від 15.12.2014 року до СБУ в Херсонській області зроблений Управлінням ДМС України в Херсонській області та відповідь від 19.01.2015 року на цей запит отримана 21.01.2015 року ще до прийняття рішення про оформлення документів, тобто до початку розгляду заяви позивача. Також в матеріалах справи відсутня відповідь на запит Управління ДМС України в Херсонській області, надісланий на адресу УМВС України в Херсонській області також до початку дати розгляду заяви позивача. Направлення на медичне обстеження від 11.12.2014 року та інформація щодо особи, яка пройшла медичний огляд від 18.12.2014 року, також датовано до початку розгляду заяви позивача.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що вивчення та оцінка документів, які були зібрані ще до дати початку розгляду заяви позивача, свідчить про не всебічну перевірку всіх доводів та обставин у справі, та неповну відповідність даних, зазначених у висновку.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 цього Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України „Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

У цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Проаналізувавши особову справу позивача, дослідивши докази надані позивачем та його представником під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, матеріалами справи підтверджено та не оспорюється сторонами у справі, що позивач приймав активну участь в Революції Гідності та є членом Громадських організацій «Самооборона Одеси» та «Всеукраїнська Організація Самооборона Майдану», що підтверджено відповідними довідками, та активно займається громадською діяльністю. З особової справи позивача вбачається, що відповідачем не надана належна оцінка вказаним обставинам.

Окрім того, згідно матеріалів особової справи відповідачем не було проведено дослідження інформації щодо країни походження позивача, в той час, як надані представником позивача відомості з різних джерел інформації, а саме: з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, свідчать про необхідність ретельного вивчення інформації щодо країни походження позивача та аналізування щодо суб'єктивних та об'єктивних причин побоювання позивачем переслідування, затримання або арешту за прийняття його участі у «Євромайдані».

Таким чином, дослідивши всі докази по справі у сукупності, суд вважає, що відповідач не в повному обсязі та не всебічно провів процедуру розгляду заяви ОСОБА_1, не в повній мірі вивчив і оцінив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відповідно рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15 про відмову у наданні позивачу статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту було прийнято передчасно.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

Суд звертає увагу на те, що одним із критеріїв, якому повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості рішення, який вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте без врахування всіх обставин справи та не досліджено відповідачем у повній мірі, тобто, є необґрунтованим та передчасним, що є підставою для його скасування, а тому позовні вимоги в частині скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15 підлягають задоволенню.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що відповідач не в повному обсязі вивчив та перевірив всі документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд вважає, що керуючись приписами ст. 11 КАС України, з метою повного захисту прав позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15.

Одночасно, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним оскарженого рішення та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, як встановлено судом, відповідачем не були досліджені в повному обсязі всі матеріали відносно позивача, що виключає можливість задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи заявлені позовні вимоги, виходячи з аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року № 553-15 та зобов'язання ДМС України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту- задовольнити частково.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 553-15 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови підписано колегією суддів 14.12.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя К.О. Танцюра

Суддя І.В. Завальнюк