Справа № 804/14508/15
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Гончарової І.А.
розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (надалі - відповідач), у якому просить:
- визнати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №90 від 10.07.2015 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну - незаконним;
- зобов'язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем було відмовлено у наданні дозволу ОСОБА_1 на імміграцію в Україну з посиланням на п. 2 ст.10 Закону України "Про імміграцію", оскільки в оскаржуваному рішенні не вказано, які інші обставини не дозволяють надати дозвіл позивачу на імміграцію в Україну. При цьому, позивач зазначає, що в'їхала на територію України з метою постійного проживання. Підставою для постійного проживання на Україні обумовлена наявністю чоловіка, який має посвідку на постійне проживання в Україні безстрокової серії та проживає в м. Дныпропетровську. Позивач вважає, що винесене відповідачем рішення порушує її законні права та інтереси та є незаконним оскільки вона не має обмежень для отримання дозвоу на іміграцію в Україну встановлених п. 2 ст.10 Закону України "Про імміграцію".
Відповідач в письмових запереченнях зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення ГУДМС України в Дніпропетровській області діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, не порушуючи вимоги законодавства. Відповідач вказує, що відповідно до довідки виданої Генеральним консульством ОСОБА_2 федерації в м.Харкові відносно ОСОБА_1 відкрито кримінальну справу і відомості про рішення по справі відсутні. Виходячи з наведеного відповідачем було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянці ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1, відповідно до вимог п. 2 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".
Дослідивши матеріали справи суд встановив наступне.
Громадянка ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1, 21 травня 2015 року звернулася до Бабушкінського районного відділу ГУДМС України в Дніпропетровській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", як дружина іммігранта.
Судом встановлено, що у ОСОБА_1 на території України, а саме в м. Дніпропетровську проживає чоловік ОСОБА_3.
10 липня 2015 року Головне Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1, з посиланням на п.2 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", як на підставу для відмови, а саме на .
Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховував наступні обставини справи та норми діючого законодавства.
Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні і порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України регулюється Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", відповідно до ст. 4 якого, іноземці та особи без громадянства в порядку, визначеному законом України про імміграцію, можуть, зокрема, іммігрувати в Україну на постійне проживання.
Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначається Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року № 2491-ІІІ (надалі - Закон України № 2491).
За ст. 1 Закону Україну № 2491 імміграція - прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання, а іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Порядок надання дозволу на імміграцію в Україну на постійне проживання та перелік документів, необхідних для отримання такого дозволу визначено ст. 9 Закону України № 2491.
З метою реалізації положень Закону Україну № 2491 Кабінетом Міністрів України 26 грудня 2002 року винесено постанову № 1983, якою затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію й поданнями про його скасування і виконання прийнятих рішень (надалі - Порядок ). Цей Порядок визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію в Україну іноземцям та особам без громадянства, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також повноваження центральних органів виконавчої влади України, підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.
Порядок подання заяви про отримання дозволу на імміграцію, перелік необхідних документів та порядок їх розгляду, крім ст. 9 Закону Україну № 2491, визначені пунктами 11-14, за якими територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 цього Порядку органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з'ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених статтею 10 Закону України "Про імміграцію", надсилають відповідні запити до регіональних органів СБУ, Робочого апарату Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужби. Регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять у межах своєї компетенції у місячний термін після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який зробив запит.
Відповідач у запереченнях пояснив, що підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію є п. 2 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".
Перелік підстав для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію передбачений ст. 10 Закону України № 2491 та є вичерпним. За пунктом 2 цієї статті дозвіл на імміграцію не надається: особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено.
Як вбачається з довідки про відсутність (наявність) судимості №532 від 06.04.2015р., яка видана Генеральним консульством Росії в м.Харків, 20.02.2009р. по відношенню до ОСОБА_1 було відкрито кримінальне провадження та відомостей про рішення по кримінальній справі не мається.
Відповідачем не надано суду належних доказів існування інших обставин, що передбачені ст.10 Закону України № 2491-ІІІ, які б надали ГУДМС України в Дніпропетровській області підстави для відмови в наданні дозволу на імміграцію.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про скасування рішення від 10.07.2015 №90 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Що стосується решти позовних вимог про зобов'язання відповідача видати дозвіл на імміграцію в Україну на підставі поданої позивачем заяви, то суд зазначає наступне.
Позивачем, для оформлення дозволу на імміграцію в Україну подано до Бабушкінського районного відділу в м. Дніпропетровськ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну. Як встановлено судом, Позивачу було відмовлено у наданні даного дозволу лише на підставі Довідки №532 від 06.04.2015р., проте всі інші документи додані до заяви відповідали нормам законодавства.
Згідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2, 4 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Враховуючи вищевикладене суд, приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд зазначає, що відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).
Керуючись ст. ст. 8, 9, 12, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.
Скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області №90 від 10.07.2015 року про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.
Зобов'язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надати дозвіл на імміграцію в Україну ОСОБА_1.
Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 487,20 грн. ( чотириста вісімдесят сім гривень 20 копійок) .
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно дост. 160 КАС України чи прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя ОСОБА_4