Справа № 750/9894/15-а
Суддя: Коротких А. Ю.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 750/9894/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Рахманкулова І.П. Суддя-доповідач: Коротких А. Ю.
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Коротких А.Ю.,

суддів: Ганечко О.М.,

Літвіної Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного Фонду України у м. Чернігові на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до управління Пенсійного Фонду України у м. Чернігові про визнання неправомірною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2015 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, управління Пенсійного Фонду України у м. Чернігові подало апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою в задоволенні позову відмовити повністю. Свої вимоги апелянт аргументує тим, що судом першої інстанції були неповно з'ясовані всі обставини, що мали суттєве значення для вирішення справи та допущені порушення норм матеріального права.

Враховуючи відсутність клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та положення ст. 197 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Крім того, в матеріалах справи містяться клопотання позивача та відповідача про розгляд справи без їх участі в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановою Верховної Ради України № 636 - VI11 від 16 липня 2015 року позивача було звільнено з посади судді Апеляційного суду Чернігівської області.

На виконання постанови Верховної Ради України № 636 -VIII від 16 липня 2015 року, наказом голови Апеляційного суду Чернігівської області № 129-ос/а від 31 липня 2015 року позивача було звільнено з посади судді Апеляційного суду Чернігівської області.

Станом на 31 липня 2015 року стаж роботи позивача, що давав право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання судді, становив 27 років 5 місяців 1 день.

03 серпня 2015 року позивач звернулася до управління Пенсійного фонду України в місті Чернігові із заявою про призначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Листом управління Пенсійного фонду України в місті Чернігові № 19961/07 від 27 серпня 2015 року позивачу було відмовлено у призначенні щомісячного довічного грошового утримання судді, оскільки з 01 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», не призначаються.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з п.п. 2, 9 ч.4 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням, досягнення суддею 65 років.

При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в ч. 1 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453- V1 (далі - Закон України № 2453- V1) ( в редакції чинній на момент досягнення позивачем 65 річного віку та реалізованого ним права на відставку).

Наведені положення закону знайшли свою деталізацію у рішенні Конституційного Суду України від 19.11.2013 року № 10-рп/2013 у справі щодо відповідності Конституції України статтей 103,109,131,132,135,136,137, п.п.1 п. 2 розділу XI1 «Прикінцеві положення» Закону України № 2453-V1.

Конституційний Суд України зазначив, що положення розділу VIII Конституції України та Закону України № 2453-V1 дає підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді, що нетотожне призначенню та виплаті пенсії громадянам на загальних підставах.

Наслідком відставки є припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Позивач звернулася до компетентного органу - Вищої ради юстиції із заявою про відставку 12 січня 2015 року. Заява позивача була розглянута і лише 18 червня 2015 року згідно з рішенням Вищої ради юстиції внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Чернігівської області.

Постановою Верховної Ради України № 636 - VI11 від 16 липня 2015 року позивача було звільнено з посади судді Апеляційного суду Чернігівської області.

Таким чином, тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади судді у відставку, жодним чином не залежав від її волі, а тому й не повинен впливати на вирішення питання про нарахування та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за законодавством, чинним на час подання заяви про відставку та досягнення граничного віку перебування на посаді судді.

Статтею 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 року № 3- рп/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень ст. 2, абз.2 п.2 розділу 11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці)), зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується його належним матеріальним та соціальним забезпеченням.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

У цьому ж рішенні Конституційний Суд України зазначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст. 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону України № 2453 -VI, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних зі статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованого щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до ч. 3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

У постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 24 березня 2015 року у справі № 21-584а14 зазначено, що з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013 підлягає застосуванню ч. 3 ст. 138 Закону України № 2453-VI в редакції до змін, внесених Законом України № 3668-VI: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Також аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09.06.2015 року у справі № 21-472а15.

Право на відставку та на щомісячне грошове утримання судді позивач отримала ще у 2009 році, яке реалізувала, шляхом одержання поряд із заробітною платою щомісячного грошового утримання, яке їй виплачувалося, починаючи з червня 2009 року по 31 грудня 2011 року. Розмір грошового утримання позивача спочатку складав 80 %, проте позивач продовжувала працювати на посаді судді Апеляційного суду Чернігівської області і розмір щомісячного грошового утримання відповідно збільшився на 4% і загалом становив 84% заробітної плати, тобто право на вказаний розмір грошового утримання позивач набула ще до внесення відповідних змін у законодавстві, зокрема до прийняття положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213, на які посилається апелянт.

Право на відставку позивачем реалізоване до набрання чинності як Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» № 192-VIII від 12.02.2015 року, яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладений у новій редакції, так і Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 -VIII від 02.03.2015 року. Відповідно до ч.3 статті 141 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213 -VIII від 02.03.2015 року звужено розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці порівняно зі ст. 138 Закону України № 2453 - VI від 07.07.2010 року, тому наявні всі правові підстави для нарахування та виплати позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці в розмірі 84 % заробітної плати судді відповідно до ч. 3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453 - VI від 07.07.2010 року, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, починаючи з часу досягнення позивачем 65 річного віку та реалізованого права на відставку, тобто з 19 лютого 2015 року.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції обґрунтованими.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального права, а тому, у відповідності до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу управління Пенсійного Фонду України у м. Чернігові залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному ст. 254 КАС України, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: Коротких А.Ю.

Судді: Ганечко О.М.

Літвіна Н.М.

.

Головуючий суддя Коротких А. Ю.

Судді: Літвіна Н. М.

Ганечко О.М.