Справа № 826/7492/15
Суддя: Грищенко Т.М.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7492/15 Головуючий у 1-й інстанції: Нагорянський С.І.
Суддя-доповідач: Грищенко Т.М.
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Грищенко Т.М.,

суддів Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі Киш С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадянина Сомалі ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2015 р. у справі за адміністративним позовом Громадянина Сомалі ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Сомалі ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 4 від 05 січня 2015 року про відмову громадянинові Сомалі ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для зміни судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Громадянин Сомалі ОСОБА_3, народився в Сомалі в м. Могадішо ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю - шіхал, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

За словами позивача, він покинув територію Сомалі та поїхав до Ефіопії, після чого перетнув держаний кордон України нелегально 10 жовтня 2014 року на автомобілі з Російської Федерації, через громадянську війну в Сомалі та у зв'язку з побоюваннями за безпеку власного життя.

У зв'язку з наведеними обставинами, 16 грудня 2014 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 січня 2015 року Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно наказу відповідача від 05 січня 2015 року № 4, Громадянину Сомалі ОСОБА_3 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного наказу, Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято повідомлення від 05 січня 2015 року № 1 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке мотивовано очевидною необґрунтованістю заяви, а саме відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до соціальної групи або політичних переконань та недоведеності загрози життю, безпеці чи свободі у країні походження, через побоювання застосування щодо позивача смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Вважаючи протиправним наказ відповідача від 05 січня 2015 року № 4 про відмову в оформленні документів для порушення питання у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія Київського апеляційного адміністративного суду зазначає наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року та Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи зміст зазначеної норми, суд вважає за необхідне зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина 6 статті 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Відповідно до частини 8 статті 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 11 статті 9 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI).

Положеннями частини 5 статті 10 Закону України від 08.07.2011р. № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно положень ч. 6 ст. 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Так, зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідач дійшов висновку, що в діях заявника вбачаються ознаки грубого порушення вимог ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Разом з тим, позивач в анкеті зазначав, що він поїхав із Сомалі через громадянську війну і угрупування «Аш-Шабааб», що його сім'я мала ферму, яку відібрало угрупування «Аш-Шабааб» а його батька вбили, з огляду на те, що вони із клану меншин. При вчиненні опору, йому нанесли удар сокирою по голові, після чого він отримав травму і захворювання на епілепсією. Йому погрожували вбивством, але він втік в Ефіопію, а потім через Росію потрапив до України, що і було підтверджено під час співбесіди у відповідача.

Однак, незважаючи на те, що Відповідач був повідомлений Позивачем про наявність у нього епілепсії травматичного генезу, яка до того ж є доказом того, що він зазнав переслідувань та насильства у країні походження, Відповідач не зробив жодної дії для перевірки цієї обставини.

Крім того, Позивач не видавав себе за іншу особу, він називав себе ОСОБА_3 і коли подав заяву Відповідачеві, і коли звернувся із заявою до УДМС України в Вінницькій області.

Позивач пояснив, що дійсно восени 2014 року він звертався до УДМС України у Вінницькій області, але йому було повідомлено працівниками цього органу, що оскільки він не має зареєстрованого місця мешкання, вони не можуть йому допомогти, а отже він, переїхавши (на час подання заяви) до м. Києва, подав заяву до Відповідача, добросовісно вважаючи, що звертається по суті із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вперше саме до Відповідача, адже у Вінниці з ним не проводили жодних дій, відмовивши усно у наданні допомоги у процедурі міжнародного захисту.

Згідно матеріалів справи, Позивачеві жодним органом ДМС України раніше не відмовлялося у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону.

Відповідачем не було зроблено жодної належної дії, наприклад, повідомлення УДМС України у Вінницькій області про те, що Позивач зараз перебуває у м. Києві та пропозиції Позивачеві подати заяву про переведення його справи до Відповідача.

При цьому, приписами статті 27 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VІ визначено, що до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, належить, зокрема, збір та аналіз інформації про наявність у країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, умов, зазначених у пунктах 1, 13 і 14 частини першої статті 1 цього Закону.

Крім того, слід звернути увагу на положення статті 10 Закону України від 08.07.2011р. №3671-VІ, згідно з якою Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві мало право самостійно витребувати як від інших державних органів, додаткові документи так і у позивача, що вчинено не було.

Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Враховуючи вищенаведене, заява позивача є обґрунтованою, оскільки позивачем надано докази, які свідчать про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у країні свого походження, у той час як відповідачем не вчинено дій на виконання покладених на нього обов'язків щодо збору та аналізу інформації про наявність підстав для таких побоювань.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність свого рішення, а тому, доводи, викладені в апеляційній скарзі спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові суду першої інстанції, та є підставою для її скасування.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята з помилковим застосуванням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову.

Відповідно до ст. 198, 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Сомалі ОСОБА_3 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2015 р. - скасувати та ухвалити нову.

Адміністративний позов Громадянина Сомалі ОСОБА_3 - задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у місті Києві № 4 від 05 січня 2015 року про відмову громадянинові Сомалі ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві повторно розглянути заяву громадянина Сомалі ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Т.М.Грищенко

Судді І.О.Лічевецький

В.Е.Мацедонська

Повний текст рішення виготовлено 14.12.2015р.

Головуючий суддя Грищенко Т.М.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.