Справа № 813/4143/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 р. Справа № 876/10272/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Богдан А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року у справі №813/4143/15 за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Т.В.Д.» до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.04.2015р. №,-

В С Т А Н О В И В:

05.08.2015р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Т.В.Д.» (далі - Товариство) звернулось в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області (далі - ДПІ), просило визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.04.2015р. №.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2015р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДПІ подало апеляційну скаргу, просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21.09.2015р. та винести нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте за результатами перевірки, що оформлена актом від 09.04.2015р. №459/13-50-22-04-11/20796403, в процесі проведення якої встановлено факт безпідставного відображення позивачем у податковому обліку господарських операцій з ПП «НП Хіміч», оскільки фактично такі не відбувалися. В матеріалах перевірки описана інформація щодо неможливості виконання ПП «НП Хіміч» цивільно-правових зобов'язань щодо виконання робіт з реконструкції лікувально-оздоровчого профілакторію «Дюбек» під пологовий будинок «Надія» на вул.Гамарника,56, м.Київ, у зв'язку з відсутністю у зазначеного суб'єкта господарювання економічних можливостей. Позивачем до перевірки не представлено жодних підтверджуючих документів, що засвідчують передачу об'єкта для виконання робіт ПП «НП «Хіміч», зокрема не представлено актів прийому-передачі, а отже не можливо встановити чи був переданий об'єкт для виконання робіт, вказаних у даному договорі. Враховуючи відсутність відповідних підтверджуючих документів щодо передачі об'єкта для виконання робіт, що є однією з умов виконання робіт, можна зробити висновок, що дані роботи не виконувались. ПП «НП «Хіміч» не могло фактично здійснювати господарські операції з урахуванням часу, оперативності проведення операцій, відсутністю необхідних транспортних засобів, недостатньої чисельності трудових ресурсів необхідних для здійснення даних робіт. У зв'язку з відсутністю актів прийому-передачі будівельних матеріалів, виробів та конструкцій можна зробити висновок, що будівельні матеріали, вироби та конструкції, необхідні для виконання вищенаведених робіт, не передавались до ПП «НП «Хіміч», а отже за їх відсутністю дані роботи не могли бути виконані.

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав, представник позивача щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін в їх сукупності колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Т.В.Д.» зареєстровано Виконавчим комітетом Львівської міської ради 17.02.1994р., місцезнаходження: м.Львів, вул.Луганська,18. На податковий облік позивача взято 24.02.1994р. за №26472. У періоді, який перевірявся, Товариство зареєстровано як платник податку на додану вартість (далі-ПДВ), згідно свідоцтва про реєстрацію платника ПДВ №100270150.

На підставі направлення від 27.03.2015р. №229 та Наказу від 27.03.2015р. №245 ДПІ з 27.03.2015р. по 02.04.2015р. проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТзОВ «Т.В.Д.» з питань правомірності формування податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість по взаєморозрахунках з ПП «НП «Хіміч» за листопад 2014 року та грудень 2014 року.

За результатами проведеної перевірки ДПІ складено акт №459/13-50-22-04-11/20796403 від 09.04.2015р., відповідно до якого перевіркою встановлено порушення Товариством: п.п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету в розмірі 513 302 грн. (в тому числі за листопад 2014 року - 108 000 грн. та за грудень 2014 року - 405 302 грн.) (а.с.9-25).

На підставі акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № від 29.04.2015р. яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 769 953 грн. (в тому числі за основним платежем - 513 302 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 256 651 грн.) (а.с.8).

За результатами розгляду скарги Товариства від 14.05.2015р. №12/юр на податкове повідомлення-рішення № від 29.04.2015р. ДПІ прийнято рішення від 29.05.2015р. №2759/10/13-01-10-07-05, яким залишено оскаржуване податкове повідомлення-рішення без змін, а скаргу - без задоволення (а.с.26-30).

Рішенням Державної фіскальної служби України від 26.06.2015р. №13375/6/99-99-10-01-01-15 податкове повідомлення-рішення № від 29.04.2015р. та рішення ДПІ від 29.05.2015р. №2759/10/13-01-10-07-05, прийняте за розглядом первинної скарги, залишено без змін, а скаргу Товариства - без задоволення (а.с.31-34).

Вважаючи, податкове повідомлення-рішення № від 29.04.2015р. протиправним та таким, що підлягає скасуванню, Товариство звернулось із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції колегія суду виходить з наступного.

Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, в редакції чинній на момент винесення спірного податкового повідомлення-рішення, (далі - ПК України) податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 ст.198 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Порядок створення, прийняття і відображення в бухгалтерському обліку первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, яке затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704.

Згідно з п.2.1 Положення Первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996 від 16.07.1999р., підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.

У розумінні пункту 14.1.36 ст.14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. Визначальним фактором для формування податкового кредиту платником ПДВ є подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи - платника податку.

Як це вбачається з акта перевірки від 09.04.2015р. №459/13-50-22-04-11/20796403 перевіркою встановлено, що операції ПП «НП Хіміч» із ТзОВ «Т.В.Д.» не містять у своїй суті розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) надання робіт та послуг, наслідком діяльності ПП «НП Хіміч» є виключно чи переважно формування зобов'язань на адресу контрагентів. Операції між позивачем та ПП «НП «Хіміч» у листопаді та грудні 2014 року не носили реального характеру, без реального настання правових наслідків, проведені лише операцій з оформлення документів без реального руху товарів.

Також ДПІ зазначено, що операції ПП «НП Хіміч» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності. Також в ході проведення аналізу даних не встановлено факту передачі товарів (послуг) від ПП «НП Хіміч» до підприємств-покупців, у зв'язку з відсутністю (не наданням для перевірки) актів приймання-передачі товару, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарів, а також інших первинних документів.

При цьому, дані ІС «Податковий блок» підсистеми Єдиний реєстр податкових накладних свідчать про те, що в період листопад, грудень 2014 року ПП «НП «Хіміч» будівельні матеріали чи послуги не придбавалися. Окрім того, відповідач зазначає про дефектність договору через нехронологічне прописання пунктів.

Водночас, в акті наводиться висновок про можливість виконання робіт, обумовлених договором субпідряду, ТзОВ «Т.В.Д.» самостійно та без залучення субпідрядника - ПП «НП «Хіміч» та вказує на зайвість такої ланки, а зазначена схема створена з метою отримання податкових вигод від документування неіснуючих господарських операцій.

Проте, як встановлено судом першої інстанції, між ТзОВ «Т.В.Д.» і ТзОВ «Лікувально-оздоровчий профілакторій «Дюбек» укладено генеральний договір підряду №14-02/14 від 14.02.2014р. відповідно до якого, позивач як генеральний підрядник за замовленням ТзОВ «Лікувально-оздоровчий профілакторій «Дюбек» приступило до виконання робіт з реконструкції комплексу будівель лікувально-оздоровчого профілакторію по м.Київ, вул.Гамарника, 56 (літ. А, літ. Б) під медичний заклад - пологовий будинок.

04.04.2014р. між сторонами було проведено заміну сторони в цьому договорі, внаслідок чого ТзОВ «Пологовий будинок «Лелека» набув прав замовника за генеральним договором підряду №14-02/14 від 14.02.2014р.

В свою чергу, 26.05.2014р. між ПП «НП Хіміч» (Субпідрядник) та ТзОВ «Т.В.Д.» (Замовник) укладено Договір Субпідряду, згідно з яким Субпідрядник зобов'язується самостійно своїми силами і засобами виконати комплекс будівельних робіт з реконструкції лікувально-оздоровчого профілакторію «Дюбек» під пологовий будинок «Надія» на вул..Гамарника,56, м.Київ. Субпідрядник зобов'язується виконати роботи за цим Договором до 30 грудня 2014 року, Замовник зобов'язаний забезпечити Субпідряднику доступ до місця виконання робіт та до місця складування необхідних матеріалів, конструкцій, устаткування та комплектуючих виробів (а.с.36-37).

Відповідно до п.1.2 вказаного Договору субпідряду, ПП «НП «Хіміч» зобов'язалося виконати обумовлений комплекс робіт своїми силами і засобами. Згідно з п.2.1, п.2.4 Договору, ціна робіт становить 5 000 000,00 грн. з ПДВ, розрахунки за виконані роботи проводяться по їх поетапному завершенні. Згідно з п.3.1 договору, Субпідрядник приступає до виконання робіт з моменту передачі йому проектно-кошторисної документації та фронту робіт.

30.09.2014р. між сторонами укладено Договір про внесення змін до Договору субпідряду від 26.05.2014р, згідно якого Субпідрядник зобов'язується виконати роботи за Договором до 30.06.2015р. Строк виконання робіт за Договором може продовжуватись за взаємною згодою Сторін шляхом укладення Додаткового договору. Ціна робіт становить 15 000 000,00 грн. (а.с.38).

На підтвердження виконання будівельних робіт за вказаним вище Договором субпідряду від 26.05.2014р. у період листопад, грудень 2014 року Товариством надано копії актів приймання виконаних будівельних робіт №1/11 за листопад 2014 року, №1/12 за грудень 2014 року типової форми №КБ-2в і довідок про вартість виконаних будівельних робіт та витрати типової форми №КБ-3, та Підсумкові відомості ресурсів (витрати - по факту) об'єкт Пологовий будинок (а.с.39-108).

На підставі аналізу вказаних документів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такі відповідають домовленостям сторін (зафіксованим у договорі субпідряду від 26.05.2014р.) і за своїм змістом підтверджують здійснення конкретних господарських операцій. При цьому, ці документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», які ставляться до підприємств у частині здійснення облікової політики, та містять необхідні для первинних документів дані в достатній мірі для ідентифікації господарських операцій, визначення їх змісту, вартості та інших істотних обставин їх здійснення.

Окрім того, як вказано відповідачем в акті перевірки №459/13-50-22-04-11/20796403 від 09.04.2015р., позивачем сплачено за платіжним дорученням №605 від 11.11.2014р. 950000грн., за платіжним дорученням №40 від 17.11.2014р. - 350 000 грн., за платіжним дорученням №205 від 11.12.2014р. - 300 000 грн., за платіжним дорученням №245 від 16.12.2014р. - 400 000 грн., за платіжним дорученням №237 від 16.12.2014р. - 400 000 грн.

Вірним є висновок суду першої інстанції про те, що відсутність актів приймання-передачі будівельного майданчика, будівельних матеріалів, виробів та конструкцій, необхідних для виконання робіт, не суперечить змісту Договору субпідряду від 26.05.2014р., оскільки сторони не визначили обов'язку щодо складання акта приймання-передачі будівельного майданчика (фронту робіт) та не визначили такий акт приймання-передачі як необхідну й обов'язкову умову виконання робіт субпідрядником, а відповідно до змісту п.5.1.2 вказаного Договору фактично передання об'єкта для виконання робіт Субпідрядником у цьому випадку здійснюється в спосіб забезпечення субпідряднику доступу до місця виконання робіт. При цьому роботи згідно Договору виконуються як з матеріалу Субпідрядника, так і з матеріалу Замовника.

Окрім цього, з пояснень представника позивача судом першої інстанції встановлено, що на одному й тому ж об'єкті окремі роботи здійснювалися декількома виконавцями, що обумовлює неможливість передання такого об'єкта комусь із таких субпідрядників, у зв'язку з чим можливість виконання будівельних робіт забезпечувалася позивачем у згаданий вище спосіб - шляхом надання доступу до будівельного майданчика.

Представлені Товариством документи свідчать про підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, а також про фактичне здійснення господарських операцій позивачем та його контрагентом, та є достатніми доказами на підтвердження здійснення останніх.

Відповідно до п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п.201.7 ст.201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Таким чином, податкова накладна є документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару.

На виконані роботи ПП «НП Хіміч» виписало позивачу Податкові накладні №353 від 31.12.2014р. на загальну суму 841 416 грн., №354 від 31.12.2014р. на загальну суму 841 416 грн., №355 від 31.12.2014р. на загальну суму 748 980 грн., №424 від 30.11.2014р. на загальну суму 648 000 грн., які зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с.109-112).

Вказані податкові накладні оформлені у відповідності до вимог чинного на момент їх виписки законодавства, відповідають його приписам і не містять якихось дефектів, які би впливали на їх чинність. Окрім цього, зазначені податкові накладні відображені (зареєстровані) в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних, що підтверджується копіями реєстру.

Як вбачається з акта перевірки вказані первинні документи та податкові накладні досліджувались відповідачем при проведенні перевірки. При цьому в акті перевірки відсутні покликання на те, що вартість таких послуг не підлягає відображенню у складі витрат та податкового кредиту через їх не пов'язаність із господарською діяльність чи факту невикористання позивачем послуг наданих контрагентами Товариства у власній господарській діяльності (а.с.14-15).

Водночас, покликання ДПІ на відсутність п.п.3.4 в п.3 Договору субпідряду від 26.05.2014р. не може підтверджувати відсутність необхідних умов для проведення господарської та економічної діяльності, оскільки сама по собі наявність або відсутність окремих документів, а також помилки в їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце, а тому висновки суду першої інстанції в цій частині є вірними.

Під час проведення перевірки контролюючим органом також використано податкову інформацію від 20.03.2015р. №367/26-59-22-08 ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві, згідно з якою зустрічна звірка ПП «НП Хіміч» не проведена у зв'язку з тим, що підприємство не встановлено за податковою адресою, встановити та опитати посадових осіб не надалось можливим. Відповідно до вказаної інформації операції ПП «НП Хіміч» не є господарською діяльністю підприємства, в розумінні п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 ПК України, а діяльність спрямовувалась на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам. З врахуванням вказаного ДПІ зроблено висновок, що операції ПП «НП Хіміч» та ТзОВ «Т.В.Д.» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, оперативності проведення операцій, відсутністю необхідних транспортних засобів, недостатньої чисельності трудових ресурсів необхідних для здійснення даних робіт.

Однак, відомості викладені відповідачем із посиланням на вказану податкову інформацію не можуть братись судом до уваги при встановленні фактичних обставин справи з огляду на те, що така не містить жодних даних щодо обставин досліджуваних судом господарських операцій, а отже не спростовує їх здійснення. При цьому ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м.Києві не досліджувалася діяльність позивача та не було встановлено порушення законодавства саме позивачем, а встановлено виключно неможливість проведення зустрічної звірки.

Також колегія суддів зауважує, що сама по собі неможливість реалізації органами державної податкової служби визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок господарюючого суб'єкта не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства, тим більше особою, якої така зустрічна звірка безпосередньо не стосувалася. Отже, зазначена вище інформація не може розглядатися як належне підтвердження фактів порушення платником податків податкового законодавства, здобуте в ході перевірки.

Висновки про порушення податкового законодавства контрагентом позивача не можуть автоматично підтверджувати порушення податкового законодавства самим позивачем, а позивач як платник податку не повинен нести наслідків невиконання своїм контрагентом вимог закону. Така позиція узгоджується й з висновками Верхового Суду України, висловленими, зокрема, у постанові від 31.01.2011р. (справа №21-47а10 та постанові від 11.12.2007р. (справа №21-1376во06).

Таким чином, невиконання чи неналежне виконання контрагентами свого обов'язку, а також наявність інших обставин, що можуть свідчити про недобросовісне ведення господарської діяльності таким контрагентами, не може створювати наслідки для самого позивача.

В свою чергу, доказів на підтвердження того, що позивач був обізнаний щодо неправомірної, на думку податкового органу, діяльності його контрагентів, прямої чи опосередкованої причетності до такої діяльності з метою отримання податкової вигоди, відповідачем не надано.

Згідно з частиною 1 статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки та збори в порядку і розмірах, установлених законом.

За змістом частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ), правочин спрямований на незаконне заволодіння майном держави, вважається таким, що порушує публічний порядок, а отже, згідно з частиною 2 згаданої статті є нікчемним.

Як зазначено у частині 2 статті 215 ЦКУ, визнання судами нікчемних правочинів недійсними не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦКУ недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім пов'язаних з його недійсністю.

Колегією суддів також взято до уваги, що спірний правочин в судовому порядку недійсним не визнававсь, роботи виконувались та оплачувались протягом певного періоду часу, що дає підстави вважати, що такі правовідносини мали реальний характер.

В свою чергу, обґрунтування нереальності господарських операцій не можуть ґрунтуються на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що суб'єкт господарювання вправі вести господарську діяльність, яка не заборонена, на свій власний розсуд, економічна доцільність якої є одержання прибутку, що Товариством дотримано, а тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції, щодо реальності спірних операцій, які мали місце між ТзОВ «Т.В.Д.» та ПП «НП «Хіміч» у листопаді, грудні 2014 року, результати яких призначені для використання в межах господарської діяльності позивача (при виконанні генерального договору підряду №14-02/14 від 14.02.2014р.), що підтверджується зібраними та дослідженими доказами й усіма обставинами справи в їх сукупності, у той же час, достатні, належні та допустимі докази нереальності чи безтоварності таких операцій відповідачем надані не були.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.88 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Якщо у строк, встановлений судом, судові витрати не будуть оплачені, позовна заява залишається без розгляду або витрати розподіляються між сторонами відповідно до судового рішення у справі, якщо оплату судових витрат розстрочено або відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно з ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі.

Так, за результатами розгляду клопотання Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги до вирішення справи в апеляційній інстанції, при винесені ухвали про відкриття апеляційного провадження, прийнято рішення про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Колегією суддів в судовому засіданні 07.12.2015р. при розгляді апеляційної скарги встановлено з пояснень представника апелянта, що судовий збір за подання ДПІ апеляційної скарги залишається не сплаченим.

З огляду на викладене, слід стягнути з Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління Державної фіскальної служби України у Львівській області до Державного бюджету України судовий збір в розмірі 5 359,20 грн. (п'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять гривень двадцять копійок).

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 88, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 вересня 2015 року у справі №813/4143/15 - без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Сихівському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області на користь Державного бюджету України 5 359,20 грн. (п'ять тисяч триста п'ятдесят дев'ять гривень двадцять копійок) судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

Н.В. Ільчишин

Повний текст Ухвали виготовлено 11.12.2015р.