Справа № 685/909/15-а
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 685/909/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Самойлович А.П.

Суддя-доповідач: Ватаманюк Р.В.

08 грудня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Теофіпольської селищної ради на постанову Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 (далі - позивач) до Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними, скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом в якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо зволікання із розглядом заяви позивача про приватизацію кімнат у гуртожитку та подальшою відмовою в її задоволенні; визнати протиправним та скасувати розпорядження відповідача від 08.05.2015 № 44 в частині відмови в приватизації жилих приміщень (кімнат №№ 409, 410) у гуртожитку по АДРЕСА_1; зобов'язано відповідача надати позивачу дозвіл на приватизацію вищезазначених кімнат.

Постановою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04.11.2015 адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано розпорядження Теофіпольської селищної ради Теофіпольського району Хмельницької області від 08.05.2015 № 44 в частині відмови позивачу в приватизації кімнат №№ 409 та 410 в гуртожитку по АДРЕСА_1; зобов'язано Теофіпольську селищну раду Теофіпольського району Хмельницької області надати позивачу дозвіл на приватизацію кімнат №№ 409 та 410 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що 20.11.2012 Теофіпольська селищна рада своїм рішенням № 14-17/2012 надала згоду на прийняття гуртожитку по АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади смт. Теофіполь.

28 серпня 2013 року селищна рада залишила цілісний майновий комплекс вищезазначеного гуртожитку у статусі "гуртожиток" та надала дозвіл на приватизацію його житлових і нежитлових приміщень згідно рішення № 6-22/2013.

При цьому 05.08.2014 за рішенням № 17-30/2013 селищною радою, з метою забезпечення реалізації прав мешканців гуртожитку на приватизацію був створений орган приватизації у кількості 8 чоловік.

05 грудня 2014 року до органу приватизації звернулася позивач з заявою про передачу їй у приватну власність кімнат №№ 409 та 410 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Комісія по приватизації 24.12.2014 прийняла рішення рекомендувати селищному голові передати у приватну власність позивачу займані нею кімнати після пред'явлення довідок про використання або невикористання житлових чеків та після встановлення факту постійного проживання в гуртожитку, що підтверджується наданим відповідачем витягом з протоколу № 2-2014.

Так, 16.02.2015 чотирма членами органу приватизації селищної ради була проведена перевірка факту постійного проживання позивача, яка дійшла висновку, що за свідченням сусідів, позивач не проживає близько 6 років, про що складено Акт перевірки житлових умов, якого підписали також сусіди-свідки ОСОБА_3, яка проживає в кімнаті № 401, та ОСОБА_4, яка проживає в кімнаті № 416.

07 травня 2015 року комісія по приватизації на своєму засіданні вирішила, що, згідно даних, які має в своєму розпорядженні комісія, які підтверджують відсутність факту проживання позивача в гуртожитку, рекомендувати селищному голові ОСОБА_5 відмовити в приватизації кімнат №№ 409 та 410.

А тому 08.05.2015 селищною радою прийнято оскаржуване розпорядження № 44 про відмову позивачу в приватизації кімнат №№ 409, 410 в гуртожитку по АДРЕСА_1, як такій, що фактично не проживає.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи не знайшов свого підтвердження висновок селищної ради, що позивач фактично не проживає в гуртожитку, тому розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Статтею 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" 19.06.1992 № 2482-XII (далі - Закон № 2482-XII) передбачено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб на користь громадян України.

Відповідно до ст.ст. 1, 4 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків", сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

За приписами ч. 10 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Згідно змісту п.14 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 26.12.2009, громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п'яти років).

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків" для приватизації житлових приміщень у гуртожитках використовуються приватизаційні папери - житлові чеки (у порядку, передбаченому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду") з урахуванням залишкової вартості усіх житлових приміщень, що підлягають приватизації у відповідному гуртожитку.

Разом з цим, відповідно до ст.ст. 128, 129 ЖК УРСР та п. 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, (чинного на час поселення позивача у кімнату в гуртожитку), п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в УРСР, згідно з якими на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

При цьому в силу п. 17 Положення про передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

Пунктом 18 вказаного Положення передбачено, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі.

Форму спеціального ордеру встановлено Примірним положенням про гуртожитки.

Так, з матеріалів справи слідує, що позивач зареєстрована в гуртожитку по АДРЕСА_1 з 28.03.2000 та не має власного житла, що підтверджується її паспортом, свідоцтвом про розірвання шлюбу позивачки, після чого її прізвище було змінене з "ОСОБА_2" на "ОСОБА_2", Інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, наданою Реєстраційною службою Теофіпольського районного управління юстиції Хмельницької області 02.12.2014 № 30331527 та довідкою Теофіпольського районного бюро технічної інвентаризації від 03.12.2014 № 42, дані обставини не оспорюються відповідачем.

З довідки Теофіпольського відділення Ощадбанку від 31.10.2014 № 131 вбачається, що позивач не використала житлові чеки на приватизацію державного житлового фонду.

При цьому відповідно до журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ кімнат №№ 409 та 410 у гуртожитку по АДРЕСА_1, здійснених Теофіпольским РБТІ, загальна площа цих приміщень становить 30,6 кв.м., що не виходить за межі безоплатної передачі при приватизації жилих приміщень у гуртожитках, визначеної п.п. "а" п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків".

Разом з цим 01.02.2001 між ВАТ "Теофіпольський цукровий завод" та наймачем ОСОБА_6, яка проживає в кімнаті 409 по АДРЕСА_1, була укладена угода № 12, згідно якої наймач зобов'язується погашати плату за житлово-комунальні послуги.

За заявою позивача від 17.10.2005 до ВАТ "Теофіпольський цукровий завод" їй виділено кімнату № 410 в гуртожитку для розширення жилої площі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що незважаючи на відсутність спеціального ордера, вселення позивача в гуртожиток і користування нею житловою площею відбулося на законних підставах - на підставі рішення адміністрації підприємства, при цьому отримання спеціального ордера є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення.

Водночас відсутність спеціального ордера на вселення позивача не було підставою для відмови в наданні дозволу на приватизацію жодної з кімнат.

Відповідно до матеріалів справи, єдиною підставою для відмови позивачу в приватизації кімнат №№ 409 та 410 слугувала наявність Акту перевірки житлових умов, що свідчать про відсутність фактичного проживання (більше п'яти років) на житловій площі у гуртожитку.

Однак, вказаний акт не може слугувати підставою для однозначного та обґрунтованого висновку про те, що позивач дійсно не проживає в спірних кімнатах. Дані докази лише засвідчують факт відсутності позивача за вказаною адресою на момент проведення обстеження.

Так, під час судового засідання в суді першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили, що позивач дійсно проживала в гуртожитку, вони її неодноразово бачили в гуртожитку.

Водночас позивачем відповідно до п. 18 Положення про передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян було надано договір № 12 від 01.02.2001 про найм жилої площі у гуртожитку (а.с. 14).

Окрім цього з наданих позивачем фотографій вбачається, що спірні кімнати є обжитими, в них є наявні меблі та побутова техніка.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що відповідач не навів інших обставин, які б давали підстави для відмови у задоволенні заяви позивача про передачу їй у приватну власність кімнат у гуртожитку, та перешкоджали суду прийняти рішення про зобов'язання надати такий дозвіл.

Отже, враховуючи вищевикладені обставини колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розпорядження відповідача від 08.05.2015 № 44 в частині відмови в приватизації жилих приміщень (кімнат №№ 409, 410) у гуртожитку по АДРЕСА_1 є протиправним, а тому підлягає скасуванню.

При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача буде саме зобов'язання відповідача надати дозвіл на приватизацію спірних кімнат у гуртожитку.

Так, за змістом ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, зокрема і зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо задоволення заявлених позовних вимог у спосіб та межах передбачених законодавством.

Оскільки доводи апеляційної скарги відповідача не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Теофіпольської селищної ради залишити без задоволення, а постанову Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Сторчак В. Ю.