Справа № 2а-427/11
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року № 876/4641/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Курильця А.Р., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Лемцьо І.В.

представника позивачів - ОСОБА_2

представника відповідачів - Кіндратіва С.І.

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на постанову Галицького районного суду м. Львова від 5 березня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до Львівської міської ради, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

позивачі звернулися в суд з адміністративним позовом до Львівської міської ради, Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просили визнати протиправним і скасувати ухвалу Львівської міської ради від 08.07.2010 № 3765 «Про вилучення з користування та зарахування до земель міста земельної ділянки по АДРЕСА_1».

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 05.03.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою не погодились позивачі та оскаржили її в апеляційному порядку. Вважають, що така прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано висновки суду касаційної інстанції про необхідність з'ясування отримання згоди позивачів, як землекористувачів, на вилучення спірної земельної ділянки.

Представник апелянтів у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Представник відповідача та третя особа ОСОБА_4 апеляційну скаргу заперечили та заявили клопотання про закриття провадження у справі, з огляду на те, що цей спір належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

Інші особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про його дату, час та місце, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які прибули у судове засідання, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки у процесі судового розгляду встановлено, що спірна земельна ділянка не нажала позивачам на праві власності чи користування, а відтак їх згоди на вилучення цієї земельної ділянки не вимагається.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони зроблені без належного з'ясування того, чи цей спір належить розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Згідно із ч. 4 ст. 13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Конституція України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що предметом спору є ухвала Львівської міської ради від 08.07.2010 № 3765, якою припинено користувачам ОСОБА_12 та ОСОБА_13 право користування земельною ділянкою орієнтовною площею 0,0134 га по АДРЕСА_1 та зараховано її до земель міста (а.с. 4-5 Т.1).

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції сторони визнали та це підтверджується листом Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин від 20.02.2015 № 2403-2вих193 (а.с. 219), що у подальшому вказана вище земельна ділянка увійшла у межі земельної ділянки площею 0,0284 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка на підставі ухвал Львівської міської ради від 18.07.2013 № 2623 та від 10.07.2014 № 3609 (а.с. 217-218) передана у приватну власність ОСОБА_7 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2.

На підставі цих ухвал, 14.08.2014 за ОСОБА_7 зареєстровано право приватної власності на вказану вище земельну ділянку, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 47-48).

Таким чином, із матеріалів справи встановлено, що спірна земельна ділянка, на час прийняття судом першої інстанції оскаржуваної постанови, вже належала третій особі - ОСОБА_7 на праві приватної власності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Конституційний Суд України в п. 5 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв'язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі отримання державного акта на право власності на земельну ділянку, укладення договору оренди землі.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про вилучення земельної ділянки та в подальшому про передачу земельної ділянки у користування (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), на підставі якого третьою особою отримано державний акт про право постійного користування земельною ділянкою, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні ч. 1 ст. 6 Конвенції.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній, зокрема, у постанові від 01.10.2013 року по справі № 21-228а13 у якій колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що після оформлення відповідно до чинного законодавства права власності на земельну ділянку виник спір про право цивільне, а відтак і захищати свої права та інтереси особи повинні у способи, визначені у статтях 152 Земельного кодексу України та 16 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність її скасування із закриттям провадження у справі, роз'яснивши позивачам їх право на звернення до суду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Постанову Галицького районного суду м. Львова від 5 березня 2015 року у справі № 2а-427/11 (2а/461/34/15) - скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: А.Р. Курилець

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 14.12.2015.