Справа № 454/1066/15-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Справа № 876/6843/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Яворського І.О., Носа С.П.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про скасування постанови,

в с т а н о в и в :

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача при виконанні виконавчого лита № 2а-19/08 від 21.11.2012 р., виданого Сокальським районним судом, у зв'язку з порушенням вимог ч.1 ст.6, ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», скасувати постанову ВП № 35419406 про закінчення виконавчого провадження, прийняту 02.04.2015 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Шестаком О.В., як незаконну та зобов'язати відповідача здійснити всіх заходів по виконанню виконавчого листа.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 11.06.2015 р. в задоволені позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, її оскаржив ОСОБА_1 Апеляційну скаргу мотивує тим, що дана постанова є незаконною, оскільки в оскаржуваній постанові державний виконавець не вказав, що дійсно на адресу Сокальського районного суду було скеровано постанову про відновлення виконавчого провадження від 19.12.2013 р. та не зазначив про її отримання судом. Крім цього, в постанові не зазначено, що державний виконавець звертався до суду для отримання інформації чи дійсно суд отримав постанову про відновлення виконавчого провадження і коли саме із проханням повернути виконавчий лист. Також, не було з'ясовано хто із працівників Сокальського районного суду був зобов'язаний після надходження постанови про відновлення виконавчого провадження направити виконавчий лист № 2а-19/08 від 21.11.2012 р. у відділ примусового виконання рішень та не витребувано з Вищого адміністративного суду України матеріали даної справи. У зв'язку з цим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову у задоволені позову, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 04.12.2012 р. головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Шестаком О.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 35419406 по примусовому виконанню виконавчого листа № 2а-19/08, виданого Сокальським районним судом Львівської області 21.11.2012 р., за яким зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у відповідності до частини 3 статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», в редакції Закону від 04.04.2006 р., з розміру грошового забезпечення за останньою посадою перед звільненням з урахуванням усіх надбавок з часу призначення йому пенсії за вислугу років.

29.12.2012 р. головним державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 35419406 на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження».

11.02.2013 р. постановою Сокальського районного суду Львівської області було скасовано вищевказану постанову та постановою головного державного виконавця від 19.12.2013 р. було відновлено виконавче провадження з примусового виконанню виконавчого листа № 2а-19/08.

На виконання вимог виконавчого документа, управлінням пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян ГУ ПФУ у Львівській області було проведено перерахунок пенсії в сумі 8 020,28 грн., однак виплату зазначених коштів не проведено, у зв'язку із відсутністю фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України.

У зв'язку із вищенаведеним та керуючись ст.36 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем 22.01.2014 р. на адресу Сокальського районного суду Львівської області було скеровано подання про зміну способу та порядку виконання рішення.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.09.2014 р. було скасовано ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 20.03.2014 р., якою відмовлено у задоволені вказаного подання.

02.04.2015 р. головним державним виконавцем на підставі п.11 ч.1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» було прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 3541940, яка мотивована тим, що 19.12.2013 р. винесено постанову про відновлення виконавчого провадження та направлено запит до суду, який видав виконавчий документ стосовно повернення виконавчого листа № 2а-19-08. Однак, у строки, передбачені ст.51 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ не було пред'явлено до виконання.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що згідно ч.4 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання, проте, адміністративна справа скеровувалась судом до Львівського апеляційного адміністративного суду у зв'язку із оскарженням УПФУ у Львівській області ухвали районного суду про зміну способу виконання виконавчого листа та в подальшому 09.10.2014р. направлена до Вищого адміністративного суду України де перебуває на розгляді по даний час, тому дані які б свідчили про направлення судом після надходження постанови про відновлення виконавчого провадження виконавчого листа № 2а-19/08 від 21.11.2012 р. у відділ примусового виконання рішень відсутні. Крім того, суд першої інстанції вважав безпідставними вимоги позивача про зобов'язання здійснити усіх заходів для виконання виконавчого листа, оскільки такий обов'язок на державну виконавчу службу покладено в силу положень ч.1 та ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі, якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

За наявності обставин, передбачених ч.6 ст.79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав її незаконною сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

Разом з тим, згідно п.13 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону.

Відповідно ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», 19.12.2013 р. державним виконавцем було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження. Копію постанови направлено сторонам виконавчого провадження та до Сокальського районного суду.

Станом на 02.04.2015 р. оригінал виконавчого листа по справі № 2а-19/08 від 21.11.2012 р., виданого Сокальським районним судом за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені ст.51 Законом України «Про виконавче провадження» не було пред'явлено до виконання.

02.04.2015 р. державним виконавцем, керуючись п.13 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно ч.2 та ч.3 ст.14 КАС України, ст.124 Конституції України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Виконання судових рішень - це заключна стадія судового процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту чи відновлення порушених прав.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 цього Закону визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст.5 вказаного Закону, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

В свою чергу, тривале невиконання рішення суду та неодноразове винесення постанов про закінчення виконавчого провадження з формальних підстав призведе до того, що вказане судове рішення не буде виконане, що суперечить основним принципам національного законодавства України та практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до положень статей 8,9 КАС України є його складовою.

Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 7 травня 2002 року у справі «Бурдов проти Росії» : по-перше, нагадав, що п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини (Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод 1950 р.) надано кожному право звертатися до суду у разі будь-якого спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що являє право порушувати позовне провадження у судах з питань цивільно-правового характеру; проте таке право було б ілюзорним, якби правова система держави-учасника Європейської конвенції припускала, щоб судове рішення, яке набрало чинності та є обов'язковим до виконання, залишалося б недіючим; по-друге, визнав немислимим, що п.1 ст.6 Конвенції, детально визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд справи, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень; по-третє, наголосив, що виконання судового рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду».

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13 липня 2006 року у справі «Васильєв проти України» зазначив, що виконання рішення щодо боржника залишається обов'язком держави.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню повністю.

У відповідності до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, відповідач будучи належним чином повідомлений, доводів апелянта не спростував.

У відповідності до п.4 ч.1 ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому її належить скасувати та прийняти нову постанову, якою повністю задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ст.ст.41, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Сокальського районного суду Львівської області від 11 червня 2015 року № 454/1066/15-а скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області при виконанні виконавчого лита № 2а-19/08 від 21 листопада 2012 року, виданого Сокальським районним судом Львівської області.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області Шестака О.В. про закінчення виконавчого провадження ВП № 35419406 від 02 квітня 2015 року.

Зобов'язати Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області здійснити передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи по виконанню виконавчого листа № 2а-19/08 від 21 листопада 2012 року, виданого Сокальським районним судом Львівської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : І.О.Яворський

С.П.Нос

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 14.12.2015 р.