Справа № 810/1085/15
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 810/1085/15 Головуючий у 1-й інстанції: Щавінський В.Р. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

10 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Вівдиченко Т.Р.

Суддів: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.

За участю секретаря: Стеценко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Пантек-Виробництво» до Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Пантек-Виробництво» - звернувся до суду з позовом до Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17 жовтня 2014 року № та від 20 жовтня 2014 року №, № .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду, відповідач - Миронівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області - звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 березня 2014 року, за підсумками якої складено Акт від 06 жовтня 2014 року №597/22-011/32167106 та виявлено, зокрема, порушення пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, пп. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на прибуток на суму 130 159,00 грн, в тому числі за 2012 рік - на 95 530,00 грн, за 2013 рік - на 34 629,00 грн, п. п. 3.5, 7.24 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2014 №637, пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, ст. 171 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб, який підлягає утриманню та перерахуванню до бюджету, в сумі 15 593,76 грн.

На підставі встановлених порушень, відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № від 17 жовтня 2014 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку, в загальному розмірі на 23 390,00 грн, з них 15 593,76 грн - за основним платежем, 7 796,88 грн - за штрафними санкціями;

- № від 20 жовтня 2014 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі на 195 238,50 грн, з них 130 159,00 грн - за основним платежем, 65 079,50 грн - за штрафними санкціями;

- № від 20 жовтня 2014 року, яким до позивача, відповідно до абз. 2 ст. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки», застосовано штрафні санкції в сумі 19 758,56 грн.

Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, визначені позивачу грошові зобов'язання з податку на прибуток ґрунтуються на висновку контролюючого органу про те, що господарські операції позивача з Товариством з обмеженою відповідальністю «Аларесим ДС» у серпні 2013 року, з Товариством з обмеженою відповідальністю «Агросервіс Інвест Плюс» у січні 2013 року та з Товариством з обмеженою відповідальністю «Бівер Груп» у серпні - вересні 2013 року (щодо поставки контрагентами позивачу шпильок метричних) не спричиняють реального настання правових наслідків, оскільки в дійсності на відбувались. У зв'язку із чим, відповідач стверджує, що позивач безпідставно відніс до витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, вартість поставки згаданих шпильок метричних у період, що перевірявся.

Крім того, грошові зобов'язання з цього податку визначені позивачу внаслідок необґрунтованого, на переконання контролюючого органу, віднесення до витрат звітного податкового періоду вартості придбаного та списаного палива на підставі подорожніх листів (в період з січня по грудень місяці 2012 року) службових легкових автомобілів (Subaru Forester 2.0X, Skoda Octavia F5), що орендовані позивачем у фізичних осіб (ОСОБА_3 та ОСОБА_5). Такі висновки відповідача ґрунтуються на тому, що договір оренди автомобіля (Subaru Forester), укладений між позивачем та ОСОБА_3, не посвідчений нотаріально, а також на тому, що на витрати списано паливо по орендованих автомобілях в повному обсязі, без врахування норм витрачання.

Також, частина грошових зобов'язань з податку на прибуток визначена позивачу податковим повідомленням-рішенням № від 20 жовтня 2014 року з огляду на висновки відповідача про завищення позивачем витрат на загальну суму 42619,89 грн., у зв'язку з тим, що за період з 01 січня 2012 року по 31 березня 2014 року ТОВ «Пантек-Виробництво» віднесено до складу витрат, які пов'язані з виготовленням проектно-кошторисної документації, а саме:виконання топографічних робіт, виготовлення документації, виготовлення обґрунтування, проектні роботи, ескізний проект розвитку території при розширенні виробництва (за 2012 рік); виконання топографічних робіт, послуги з підготовки та подання матеріалів для отримання висновків від управління Держкомзему, санепідемстанції, управління охорони природного середовища, управління археології та охорони культурної спадщини, управління державної землевпорядної експертизи (за 2013 рік). При цьому, податковий орган стверджує, що вищезазначені операції позивачу необхідно було відобразити в бухгалтерському обліку на рахунку «Капітальні інвестиції».

Обговорюючи наведені доводи відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основним нормативно-правовим актом, що врегульовує спірні правовідносини, є Податковий кодекс України.

Господарська діяльність, відповідно до підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно підпункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми).

Об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду (підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України).

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат, зокрема, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Отже, право на зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток за рахунок витрат шляхом відображення наслідків господарських операцій у податковій звітності, пов'язується з фактичним здійсненням цих господарських операцій, що має підтверджуватись документально.

Тобто, для правильного вирішення даної справи слід встановити наявність чи відсутність фактичного здійснення господарських операцій позивача з контрагентами ТОВ «Аларесим ДС», ТОВ «Агросервіс Інвест Плюс» ТОВ «Бівер Груп» за угодами щодо поставки метричних шпильок в період, за який проводилась податкова перевірка та визначені позивачу грошові зобов'язання.

Як було встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, питання фактичного здійснення спірних господарських операцій було предметом судового розгляду в адміністративних справах № 810/2274/14 та № 810/4224/14 за позовами ТОВ «Пантек-Виробництво» до Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, якими підприємству визначено грошові зобов'язання з податку на додану вартість.

За наслідками розгляду адміністративної справи № 810/2274/14, постановою Київського окружного адміністративного суду від 28 травня 2014 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 листопада 2014 року, задоволено позовні вимоги ТОВ «Пантек-Виробництво»: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення контролюючого органу від 17.01.2014р. № . При цьому, вказаними судовими рішеннями встановлено реальне здійснення господарських операцій, згідно договору купівлі-продажу №26/08-13 від 26 серпня 2013 року, укладеного між позивачем та ТОВ «Аларесим ДС», предметом якого була поставка шпильок метричних, а також їх зв'язок з господарською діяльністю позивача.

За наслідками розгляду адміністративної справи № 810/4224/14, постановою Київського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2014 року, яка залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 червня 2015 року, задоволено позовні вимоги ТОВ «Пантек-Виробництво»: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 23.04.2014. При цьому, вказаними судовими рішенням встановлено факти постачання позивачу товару (шпильок метричних) ТОВ «Бівер Груп» та ТОВ «Агросервіс Інвест Плюс» за договорами купівлі продажу №27/08 від 27 серпня 2013 року та №28/01-13 від 28 січня 2013 року, використання його позивачем у господарській діяльності та оплати його вартості, належного відображення господарських операцій у бухгалтерському і податковому обліку та податковій звітності. Так, в цій справі суди дійшли висновку, що право позивача на віднесення понесених витрат до складу податкового кредиту та врахування при формуванні прибутку підтверджується первинними фінансово-господарськими документами та наявністю очевидного зв'язку витрат з його господарською діяльністю.

Таким чином, судовими рішеннями, які набрали законної сили, надана оцінка тим же відносинам, що є спірними в межах даної справи, і встановлено фактичне здійснення (реальність) господарських операцій, на підставі яких позивачем віднесено витрати на зменшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток, проти чого заперечує відповідач в цій справі.

Згідно положень статті 124 Конституції України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статей 14 і 255 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до частини першої статті 72 та частини другої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Не врахування прийнятих в адміністративних справах № 810/2274/14 та № 810/4224/14 судових рішень при вирішенні даної справи суперечило би принципу res judicata (принцип остаточності рішення суду), який є складовою принципу юридичної визначеності та верховенства права, адже допускалась би ситуація, за якої можуть існувати протилежні за змістом судові рішення з одного й того ж питання.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про правомірність та обґрунтованість віднесення позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, вартості господарських операцій з ТОВ «Аларесим ДС», ТОВ «Бівер Груп» та ТОВ «Агросервіс Інвест Плюс», а відтак і з висновком про неправомірність нарахування позивачу грошових зобов'язань з податку на прибуток за цими господарськими операціями.

Стосовно правомірності формування позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування з указаного податку, внаслідок віднесення до витрат звітного податкового періоду (2012 рік) вартості придбаного та списаного палива в загальній сумі 420 582,93 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Витрати, за визначенням Податкового кодексу України, - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником) (пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Кодексу).

Відповідно до положень підпункту 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають, зокрема, собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Згідно пункту 138.8 статті 138 цього Кодексу, собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, в тому числі прямих матеріальних витрат.

Відповідно до підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України, до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.

Як було встановлено судом першої інстанції, ТОВ «Пантек-Виробництво» відносило до складу відповідних витрат бензин А-95, який придбавався за готівку ОСОБА_3 для автомобілів Subaru Forester та Skoda Octavia A5.

Зазначені автомобілі на час спірних правовідносин перебували в оренді позивача, згідно договорів від 01 січня 2011 року №17-2011, від 07 лютого 2012 року та від 23 квітня 2012 року.

Так, 01 січня 2011 року між позивачем, як орендарем, та ОСОБА_3, як орендодавцем, укладено договір оренди автомобіля №17-2011, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав в оренду позивачу легковий автомобіль марки Subaru, модель Forester, 2006 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3, який належить йому на правах власності, згідно технічного паспорту серії НОМЕР_5.

Контролюючий орган звертає увагу на те, що вказаний договір, всупереч нормам цивільного законодавства, не посвідчений нотаріально, а тому є недійсним. Відтак, відповідач вважає, що внаслідок цієї обставини, позивач втрачає право на віднесення на зменшення об'єкта оподаткування витрат, пов'язаних з утриманням та експлуатацією цього транспортного засобу, в тому числі, витрат на паливно-мастильні матеріали.

Колегія суддів відхиляє такі доводи відповідача, адже рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2012 року у справі №2609/15771/12 визнано вказаний договір оренди автомобіля дійсним з моменту його укладення. Це судове рішення набрало законної сили, і, в силу норм чинного законодавства, є обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб.

Також, з матеріалів справи вбачається, що 07 лютого 2012 року між ОСОБА_3, як орендодавцем, та ТОВ «Пантек-Виробництво», як орендарем, укладено договір оренди цього ж автомобіля, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошевою В.О.

Окрім того, 23 квітня 2012 року між ОСОБА_5 (орендодавець) та ТОВ «Пантек-Виробництво» (орендар) укладено договір оренди автомобіля, відповідно до умов якого, орендодавець передала в оренду позивачу легковий автомобіль марки Skoda, модель Octavia A5 1.8 TSI, 2012 року випуску, номер шасі НОМЕР_6, державний номер НОМЕР_4, який належить їй на правах власності, згідно технічного паспорту серії НОМЕР_7. Цей договір також посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кошевою В.О.

Як було встановлено судом першої інстанції, згідно податкової декларації з податку на прибуток ТОВ «Пантек-Виробництво» за 2012 рік до складу адміністративних витрат включено суму 1 282 065,00 грн (рядок 06.1 декларації про прибуток за 2012 рік), а той час як із розшифровки доходів та витрат, на підставі якої позивачем складено вказану податкову декларацію, слідує, що підприємство понесло 2 013 798,00 грн адміністративних витрат. Із цієї розшифровки випливає, що до задекларованої суми адміністративних витрат не було включено, зокрема, 344 162,00 грн витрат на паливо.

З огляду на викладене, посилання контролюючого органу на те, що, відповідно до первинних бухгалтерських документів, в тому числі шляхових листів, протягом 2012 року підприємством списано вартість паливно-мастильних матеріалів на суму 420 582,93 грн. без врахування норм витрачання, що призвело до завищення відповідних витрат на вказану суму, не підтверджується документально. Адже такі твердження суперечать податковій звітності платника податків.

Отже, в даному випадку відповідачем не доведено обставин завищення позивачем відповідних витрат, тобто існування обставин, на яких ґрунтуються висновки податкової перевірки.

При цьому, колегія суддів зауважує, що жодних пояснень щодо вищевказаного порушення та спростувань висновків суду першої інстанції з цього приводу відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

Стосовно нарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на прибуток на підставі тверджень відповідача про завищення витрат на суму 42 619,89 грн внаслідок віднесення до їх складу витрат, пов'язаних з виготовленням проектно-кошторисної документації, які, на думку податкового органу, відносяться до капітальних інвестицій, колегія суддів зазначає, що, відповідно до підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, інвестиції - це господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно, а капітальні інвестиції - це господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших об'єктів нерухомої власності, інших основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації відповідно до норм цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів податкової перевірки, відповідачем було встановлено, що у 2012 та 2013 роках позивачем замовлялись у ряду контрагентів послуги з виконання топографічних робіт (ФОП ОСОБА_6, на суму 13 000,00 грн (без ПДВ)), виготовлення документації (КП Кагарлицька БТІ, на суму 8 939,89 грн (без ПДВ)), виготовлення обґрунтування (ГПВ Архітектурно-планувальне бюро, на суму 380,00 грн (без ПДВ)), розробки ескізного проекту розвитку території при розширенні виробництва (ПП «Сото», на суму 12 000,00 грн (без ПДВ)), виконання топографічних робіт (ФОП ОСОБА_7, на суму 2 300,00 грн (без ПДВ)), підготовки та подання матеріалів для отримання висновків від управління Держкомзему, санепідемстанції, управління охорони природного середовища, управління археології та охорони культурної спадщини, управління державної землевпорядної експертизи (СПД ОСОБА_8, на суму 6 000,00 грн (без ПДВ)).

Матеріали справи містять акти приймання позивачем замовлених у вказаних контрагентів послуг (виконаних робіт).

Понесені позивачем внаслідок взаємовідносин з вказаними контрагентами витрати відповідач вважає капітальними інвестиціями.

Однак, з аналізу підпункту 14.1.81 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України слідує, що до капітальних інвестицій відносяться господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших основних засобів.

Разом з тим, ані з акту податкової перевірки, ані з матеріалів справи не вбачається, що ТОВ «Пантек-Виробництво» придбало чи створювало основні засоби і що витрати по вищевказаних господарським операціям здійснені у зв'язку з таким придбанням чи створенням.

При цьому, колегія суддів зауважує, що жодних пояснень щодо вищевказаного порушення та спростувань висновків суду першої інстанції з цього приводу відповідачем в апеляційній скарзі не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що відповідачем протиправно визначено позивачу податкове зобов'язання з податку на прибуток підприємств, у зв'язку з віднесенням згаданих витрат до капітальних інвестицій.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що податкове повідомлення-рішення від 20 жовтня 2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань з податку на прибуток приватних підприємств на 195 238,50 грн, в цілому є протиправним та необґрунтованим.

Стосовно податкового повідомлення-рішення від 17 жовтня 2014 року №, яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку, на 23 390,64 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою для прийняття цього рішення стали встановлені під час податкової перевірки позивача обставини, які полягають у тому, що ТОВ «Пантек-Виробництво» за період з 01 січня 2012 року по 07 лютого 2012 року відшкодував витрати на заправку автомобіля марки Subaru Forester в сумі 78 000,00 грн, який належить керівнику підприємства ОСОБА_3 на праві власності. Зазначену суму коштів відповідач вважає додатковим благом, наданим ОСОБА_3, з якого підлягає утриманню та сплаті до бюджету відповідна сума податку на доходи фізичних осіб, що має бути перерахована позивачем, як податковим агентом.

Обговорюючи доводи відповідача, колегія суддів зазначає, що, відповідно до пункту 18.1 статті 18 Податкового кодексу України, податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до пункту 162.1 статті 162 Податкового кодексу України, платниками податку на доходи фізичних осіб є, зокрема, фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, а також податковий агент.

Згідно пункту 164.1 статті 164 цього Кодексу, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до підпунктів 164.2.11, 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: сума надміру витрачених коштів, отриманих платником податку на відрядження або під звіт та не повернутих у встановлені законодавством строки, розмір якої обчислюється відповідно до пункту 170.9 статті 170 цього Кодексу; дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді, зокрема, вартості використання житла, інших об'єктів матеріального або нематеріального майна, наданих платнику податку в безоплатне користування, або компенсації вартості такого використання, крім випадків, коли таке надання або компенсація зумовлені виконанням платником податку трудової функції відповідно до трудового договору (контракту) чи передбачені нормами колективного договору або відповідно до закону в установлених ними межах, а також суми грошового або майнового відшкодування будь-яких витрат або втрат платника податку, крім тих, що обов'язково відшкодовуються згідно із законом за рахунок бюджету або звільняються від оподаткування згідно з цим розділом.

Додаткові блага, за визначенням Податкового кодексу України, - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов'язаний з виконанням обов'язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу) (пп. 14.1.47 п. 14.1 ст. 14 Кодексу).

Таким чином, додатковим благом, отриманим працівником, яке підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, який, у свою чергу, утримується з доходів працівника та сплачується до бюджету податковим агентом, є, зокрема, кошти, надані (виплачені) працівнику податковим агентом, які не пов'язані з виконанням цим працівником трудових обов'язків за договором трудового найму чи за цивільно-правовими договорами (угодами).

Як було встановлено судом, у січні 2012 року ТОВ «Пантек-Виробництво» надано ОСОБА_3, який на той час був директором цього Товариства, кошти в розмірі 78 000,00 грн. в якості компенсації вартості придбаних паливно-мастильних матеріалів для автомобіля Subaru Forester 2.OX, який належить керівнику підприємства на праві власності.

Із акту податкової перевірки вбачається, що контролюючим органом не досліджувалось питання, чи використовувався вказаний автомобіль директором ТОВ «Пантек-Виробництво» для виконання його трудових обов'язків, що має визначальне значення для віднесення вказаної суми коштів до додаткового блага платника податку на доходи фізичних осіб.

У той же час, як свідчать матеріали справи, вказаний транспортний засіб, починаючи з 01 січня 2011 року по 01 січня 2012 року перебував в оренді ТОВ «Пантек-Виробництво», згідно не посвідченого нотаріально договору від 01 січня 2011 року №17-2011, який визнано дійсним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 липня 2012 року у справі №2609/15771/12, а також, з 07 лютого 2012 року - згідно нотаріально посвідченого договору оренди, копії яких наявні в матеріалах справи. Тобто, зазначений автомобіль перебував у користуванні позивача, що підтверджує необхідність його залучення до господарської діяльності платника податків.

Доказів використання вказаного транспортного засобу не для ведення господарської діяльності ТОВ «Пантек-Виробництво», а для власних потреб ОСОБА_3 матеріали справи не містять. Відповідних обставин в ході податкової перевірки відповідачем не встановлено та не доведено їх існування під час судового розгляду справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що грошові зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 23 390,64 грн. визначені контролюючим органом позивачу необґрунтовано. Відтак, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що податкове повідомлення-рішення від 17 жовтня 2014 року №№ є протиправним та підлягає скасуванню.

В апеляційній скарзі відповідачем не наведено жодних спростувань висновків суду першої інстанції щодо вищевказаного податкового повідомлення-рішення, а також не вказано на будь-які порушення судом норм матеріального чи процесуального права при наданні оцінки цим спірним правовідносинам.

Стосовно правомірності податкового повідомлення-рішення № від 20 жовтня 2014 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції в сумі 19 758,56 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Підставою накладення на позивача штрафних санкцій цим рішенням стали висновки контролюючого органу про порушення ним норм з регулювання обігу готівки, а саме: перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі підприємства у березні, квітні, вересні та жовтні 2014 року. Такі висновки відповідача ґрунтуються на тому, що видаткові касові ордери щодо видачі готівки з каси не містили підпису одержувача, а тому ці документи не враховані під час податкової перевірки. З огляду на що, відповідач дійшов висновку про допущення позивачем порушень пунктів 3.5, 7.24 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою правління НБУ від 15.12.2004 №637, що призвело до перевищення встановленого ліміту залишку готівки в касі підприємства по всім епізодам разом на суму 9 892,78 грн.

Обговорюючи вказані доводи, колегія суддів зазначає наступне.

Абзацом 2 статті 1 Указу Президента України від №436/95 від 12 червня 1995 року «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» встановлено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності, які є суб'єктами підприємницької діяльності, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, а саме: за перевищення встановлених лімітів залишку готівки в касах - у двократному розмірі сум виявленої понадлімітної готівки за кожний день.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою регулюється Положенням про ведення касових операцій у національній валюті України, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 №637.

Правилами пунктів 2.7, 2.8, 3.1, 3.4, 3.5, 7.24 цього Положення передбачено, що, виходячи з потреби прискорення обігу готівкових коштів і своєчасного їх надходження до кас банків для підприємств, що здійснюють операції з готівкою в національній валюті, установлюються ліміт каси та строки здавання готівкової виручки (готівки) відповідно до вимог глави 5 цього Положення.

Підприємства можуть тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) в межах, що не перевищують установлений ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує встановлений ліміт каси, обов'язково здається до банків для її зарахування на банківські рахунки.

Касові операції оформляються касовими ордерами, видатковими відомостями, розрахунковими документами, документами за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, іншими касовими документами, які згідно із законодавством України підтверджували б факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) готівкових коштів.

Видача готівки з кас проводиться за видатковими касовими ордерами або видатковими відомостями. Документи на видачу готівки мають підписувати керівник і головний бухгалтер або працівник підприємства, який на це уповноважений керівником. До видаткових ордерів можуть додаватися заява на видачу готівки, розрахунки тощо. Якщо на доданих до видаткових касових ордерів документах, заявах, рахунках тощо є дозвільний напис керівника підприємства, то його підпис на видаткових касових ордерах не обов'язковий.

У разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Якщо видаткова відомість складена на видачу готівки кільком особам, то одержувачі також пред'являють паспорти чи документи, що їх замінюють, і розписуються у відповідній графі документа.

Для виведення залишку готівки в касі не приймаються видаткові касові ордери або видаткові відомості, в яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача.

У разі виявлення під час перевірок видаткових касових ордерів або видаткових відомостей, у яких видача готівки з каси не підтверджена підписом одержувача (абзац другий пункту 3.5 цього Положення), сума готівки за такими видатковими документами додається до залишку готівки в касі виключно в день, у якому оформлено зазначені видаткові документи, і надалі зазначена сума не береться для розрахунку понадлімітних залишків готівки.

Як було з'ясовано відповідачем в ході податкової перевірки позивача, на підприємстві встановлено ліміт залишку готівки в касі в сумі 100,00 грн.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем було оформлено видаткові касові ордери від 12.03.2012р. №43 на суму 1309,57 грн, від 12.03.2012р. №44 на суму 2299,90 грн, від 22.03.2012р. №61 на суму 600,00 грн, від 25.03.2013р. №49 на суму 900,00 грн, від 09.04.2013р. №57 на суму 1140,22 грн, від 08.10.2013р. №173 на суму 1536,52 грн, від 10.09.2013р. №157 на суму 617,04 грн, від 10.09.2013р. №156 на суму 636,52 грн, від 30.10.2013р. №186 на суму 850,00 грн, від 30.10.2013р. №185 на суму 600,00 грн. Копії цих касових ордерів наявні в матеріалах справи.

Зазначені касові ордери містять підставу видачі коштів: виплачено згідно платіжних відомостей, а також підписи керівника підприємства - ОСОБА_3, головного бухгалтера ОСОБА_9 та касира ОСОБА_10 У графі «підпис одержувача» підписи відсутні.

Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції, до зазначених видаткових касових ордерів були оформлені відомості на виплату грошей та додаткові видаткові касові ордери від 12.03.2012р. №1 на суму 1309,57 грн, від 12.03.2012р. №2 на суму 1149,95 грн, від 12.03.2012р. №3 на суму 1149,95 грн, від 22.03.2012р. №1 на суму 700,00 грн, від 25.03.2013р. №2 на суму 300,00 грн, від 25.03.2013р. №1 на суму 600,00 грн, від 09.04.2013р. №3 на суму 642,98 грн, від 09.04.2013р. №4 на суму 497,24 грн, від 08.10.2013р. №1 на суму 1032,59 грн, від 08.10.2013р. №2 на суму 503,93 грн, від 10.09.2013р. №3 на суму 617,04 грн, від 10.09.2013р. №1 на суму 432,59 грн, від 10.09.2013р. №2 на суму 203,93 грн, від 30.10.2013р. №2 на суму 550,00 грн, від 30.10.2013р. №3 на суму 300,00 грн, від 30.10.2013р. №1 на суму 600,00 грн. У цих видаткових касових ордерах наявні підписи керівника, головного бухгалтера, касира, а також підписи одержувачів, а також вказано кому виплачені кошти.

Зазначені документи спростовують твердження відповідача про допущення позивачем порушень пунктів 3.5, 7.24 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні. Відтак, штрафні санкції, застосовані до позивача податковим повідомленням-рішенням № від 20 жовтня 2014 року, безпідставно та необґрунтовано.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність вказаного рішення контролюючого органу та про наявність підстав для його скасування.

Жодних аргументів і доводів з приводу помилковості висновків суду першої інстанції щодо неправомірності податкового повідомлення-рішення № від 20 жовтня 2014 року відповідачем в апеляційній скарзі не висловлено.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не доводять правомірності та обґрунтованості дій податкового органу.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складення в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: Вівдиченко Т.Р.

Судді: Бєлова Л.В.

Гром Л.М.

Повний текст ухвали виготовлено 14.12.2015року

.

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Гром Л.М.

Бєлова Л.В.