Справа № 809/875/14
Суддя: Леонтович К.Г.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року м. Київ К/800/34920/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі

суддів: Леонтович К.Г., Васильченко Н.В., Калашнікової О.В.,

розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною скаргою Гаражного кооперативу „Соколи" на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2015 року у справі № 809/875/14 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Х-АДВАНС" до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, треті особи: Гаражний кооператив „Соколи", ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення та зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю „Х-АДВАНС" звернулося в суд з позовом до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, треті особи: Гаражний кооператив „Соколи", ОСОБА_1, в якому просило: визнати недійсним та скасувати рішення №2660501 від 29.05.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на гараж, що розташований: Івано - Франківська область, м. Івано - Франківськ, „Соколи" гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1) за суб'єктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1, відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна; зобов'язати Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, що розташований за адресою: Івано - Франківська область, м. Івано - Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1) за суб'єктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем здійснена державна реєстрація права власності на гараж НОМЕР_2 в порушення вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" №703 від 22.06.2011 року, а саме: без належного документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку; без документу, що відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2015 року, позовні вимоги задоволені.

Визнане недійсним та скасоване рішення № 2660501 від 29.05.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області про проведення державної реєстрації прав власності форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на гараж, що розташований: Івано - Франківська область, м. Івано - Франківськ, „Соколи" гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1) за суб'єктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1, відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та відкриття реєстраційної справи на об'єкт нерухомого майна.

Зобов'язана Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, що розташований за адресою: Івано - Франківська область, м. Івано - Франківськ, „Соколи" гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1) за суб'єктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями Гаражний кооператив „Соколи" звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу ТОВ „Х-АДВАНС" просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень, а касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07.03.2008 р. зареєстрованого в реєстрі за №1159 приватним нотаріусом ОСОБА_2, акціонерне товариство відкритого типу „Родон" прийняло у власність земельну ділянку з усіма обтяженнями і сервітутами за адресою: с.Вовчинець Івано - Франківської міської ради, вул. Вовчинецька 225 загальною площею 6,3201 гектара, кадастровий номер НОМЕР_3. В результаті укладання зазначеного договору був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку вказану в договорі за Акціонерним товариством відкритого типу „Родон".

Згідно з витягу з рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 21.07.1998 р. №287 Акціонерному товариству відкритого типу „Родон" надане право тимчасового будівництва автостоянки на власній території перспективного розширення підприємства.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №657804 товариства з обмеженою відповідальністю „Х-АДВАНС" земельна ділянка площею 6,2207 га, яка розташована по вул. Вовчинецькій 225 с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради перейшла у власність позивача на підставі розподільчого балансу від 19.10.2011р.

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності на гараж, що розташований за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, „Соколи" гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2, ряд 4, ділянка 2, що знаходиться у приватній власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 4065210.

Задовольняючи позовні вимоги, суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що відповідачем здійснена державна реєстрація права власності на гараж НОМЕР_2 в порушення вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" №703 від 22.06.2011 року, а саме: без належного документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку; без документу, що відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої і апеляційної інстанцій виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із п. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

У відповідності до п.1 ст.154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, визначені Законом України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004 року, із змінами та доповненнями. Також, при розгляді та вирішенні даної адміністративної справи до спірних правовідносин слід застосовувати Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядок надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011 року, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (надалі - Порядок).

Згідно із ст. 2 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 5 ст. 3 даного Закону державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 цього Закону, державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону.

Частиною 3 ст. 17 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 26 Порядку для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 27 Порядку передбачений загальний перелік документів, що можуть підтверджувати виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Так, пунктом 46 Порядку серед документів, які заявник подає органові державної реєстрації прав для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна передбачено необхідність подання документу, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси.

Виключення стосується житлових чи нежитлових приміщень, які є складовими частинами інших житлових будинків, будівель, споруд (їх окремих частин), в яких вони розташовані.

Судами вірно зазначено, що з огляду на те, що гараж НОМЕР_2, державна реєстрація прав на який оскаржується, є окремим об'єктом нерухомого майна, встановлено безпосередньо на землі, а не розташовано в якійсь окремій будівлі чи споруді, про що свідчить технічний паспорт, виключення щодо обов'язковості реєстрації речового права на земельну ділянку не може бути поширене на спірні правовідносини.

Відповідно до пункту 12 Порядку під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.

Судами встановлено, що реєстраційні дії пов'язанні з реєстрацією гаража НОМЕР_2, проводилися на підставі документів зазначених в картці прийому заяви, що міститься в матеріалах справи.

Таким чином, судами встановлено відсутність при проведенні оскаржуваної реєстрації документу, що посвідчує речове право заявника на земельну ділянку і витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер).

Відповідно до приписів пункту 4 Порядку, у разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Аналогічна умова державної реєстрації міститься в абзаці 2 статті 5 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того, абзацом 5 пункту 46 того ж Порядку, визначено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник, разом з іншими документами, подає органові державної реєстрації прав документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Згідно із статтею 32 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності", в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин усі об'єкти будівництва поділяються на І, II, III, IV і V категорії складності. Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до державних будівельних норм та стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності", прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частиною другої цієї статті Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до IV і V категорій складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судами встановлено, що при проведенні державної реєстрації відповідачу не подавалися документи, які б підтверджували факт введення гаражу НОМЕР_2 в експлуатацію. Також не надано будь-яких інших підтверджуючих доказів про введення об'єкту в експлуатацію, в тому числі й згідно із законодавством, що діяло у 2006 році.

Згідно із Довідкою про право власності на гараж №43/01-04 від 10.04.2013 року, яка видана гаражним кооперативом „Соколи", гараж НОМЕР_2, ряд 4, ділянка 2 по вул. Вовчинецькій 225 в м. Івано-Франківську належить ОСОБА_1 на праві власності та збудований в 2006 року. Проте, згідно Витягу із протоколу №7 від 31.03.2013 року про затвердження списку членів/асоційованих членів гаражного кооперативу „Соколи" - ОСОБА_1 вступив до кооперативу лише 31.03.2013 року.

Оскільки будь-яка діяльність гаражного кооперативу, відповідно до вимог чинного законодавства, базується виключно на вступних та пайових внесках його учасників, наведене свідчить проте, що на момент будівництва третя особа ОСОБА_1 учасником кооперативу не був, а став ним тільки через 7 років.

Судами також встановлено, що будь-яких документів, які б підтверджували чи посвідчували час та спосіб придбання третьою особою - ОСОБА_1 об'єкту спірної реєстрації в гаражного кооперативу „Соколи" суду не представлено, а про їх існування не повідомлено.

Таким чином, у зв'язку із відсутністю будь-яких документів, які б підтверджували введення в експлуатацію гаража НОМЕР_2, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірних висновків про те, що відповідачем порушені вимоги пунктів 4 та 46 Порядку, у спосіб здійснення державної реєстрації прав на гараж, який не введений в експлуатацію у визначеному законом порядку.

Крім того, відсутність, на момент вчинення відповідачем спірних реєстраційних дій, будь-яких документів, які б могли підтвердити наявність у третіх осіб речового права на земельну ділянку додатково підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2013 року в справі №909/538/13, залишеною в силі Постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2014 року, згідно з якою гаражному кооперативу „Соколи" відмовлено в укладенні додаткової угоди оренди земельної ділянки по АДРЕСА_2, а також постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2014 року в справі № 909/837/13, якою залишено в силі рішення господарського суду Івано-Франківської області згідно з яким відмовлено в задоволенні позову гаражного кооперативу „Соколи" про визнання за гаражним кооперативом „Соколи" права на користування земельною ділянкою площею 6,2207 га для колективного гаражного будівництва, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Також , адреса спірної реєстрації об'єкту нерухомого майна у вигляді гаражу: Івано-Франківська область м. Івано-Франківськ „Соколи" гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2, ряд 4, ділянка 2.

Судами встановлено, що місцезнаходження гаражного кооперативу „Соколи", як юридичної особи, зареєстровано за адресою: 76006 АДРЕСА_1, проте гараж НОМЕР_2, право власності на який було заявлено до державної реєстрації фактично та згідно з поданими до реєстрації документами, знаходиться за адресою Івано-Франківська міська рада с. Вовчинець вул. Вовчинецька 225.

Водночас, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку №657804, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 25.10.2012 року за вищенаведеною адресою, а саме: вул. Вовчинецька 225 с. Вовчинець Івано-Франківська міська рада, Івано-Франківська область знаходиться земельна ділянка площею 6,2207 га, яка належить позивачу на праві приватної власності. Цільове призначення даної земельної ділянки - для обслуговування гаражної стоянки автомобілів.

Документ, що підтверджував би присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, третьою особою не подавався.

Натомість державним реєстратором при проведенні державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на гараж НОМЕР_2, всупереч вимог Порядку та адресної інформації, відображеної в поданих для реєстрації документах, присвоєно об'єкту нову адресу: Івано-Франківська область м. Івано-Франківськ, „Соколи" гаражний кооператив, гараж НОМЕР_2.

Посилання відповідача на рекомендації, викладені в листі Державної реєстраційної служби України від 15.04.2013 року за №165/06-15-13 „Щодо видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна" судами вірно не взяте до уваги, оскільки згідно з вказаним листом, Державна реєстраційна служба України не звільняє заявника від обов'язку подати весь перелік документів визначених пунктами 46 та 48 Порядку, в тому числі, документ що посвідчує речове право на земельну ділянку, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту, документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси тощо.

За змістом абзацу другого та третього пункту 1 листа, виключення з цього правила може мати місце, коли об'єкти нерухомого майна, збудовані в результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, за умови, що на певну частину таких об'єктів до 01.01.2013 року оформлене та зареєстроване право власності. Лише в цьому випадку державна реєстрація могла б бути проведена на підставі вказаних відповідачем документів.

Таким чином, вказаним листом Державна реєстраційна служба України дає можливість застосування так званої „спрощеної процедури" за наявності двох умов: 1) об'єкт нерухомого майна повинен бути збудований у результаті діяльності відповідного кооперативу, в даному випадку - гаражного кооперативу „Соколи"; 2) на певну частину аналогічних об'єктів в тому ж кооперативі до 01.01.2013 року повинно бути оформлене та зареєстроване право власності в порядку, визначеному чинним законодавством.

Належні докази, що спірний гараж НОМЕР_2 як об'єкт нерухомого майна збудований в результаті діяльності гаражного кооперативу „Соколи" в 2006 році чи в інший час, судам не представлені, що свідчить про відсутність першої передумови для застосування вище визначеної процедури.

Що стосується другої умови для можливості застосування „спрощеної процедури" реєстрації, то судами встановлено, що перші реєстраційні дії щодо реєстрації гаражів за адресою: гаражний кооператив „Соколи" м. Івано-Франківськ датовані 21.05.2013 року.

Крім цього, судами вірно зазначено, що вказаний лист не має ознак нормативно-правового акту, носить рекомендаційний характер та не може застосовуватися всупереч вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №703 від 22.06.2011 року.

У відповідності до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним з шляхів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у відповідності до ст. 393 Цивільного кодексу України.

Аналогічне право оскаржити до суду дії державного реєстратора визначене частиною 2 статті 30 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" №1952-ІV від 01.07.2004 року та повністю кореспондується з приписами ст. 393 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2 ст. 154 ЗК України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою.

Згідно ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Так, відповідно до вимог пункту 2.6 розділу ІІ наказу Міністерства юстиції України „Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" № 3502/5 від 12.12.2011 року, державний реєстратор, який провів державну реєстрацію прав, на підставі рішення суду про скасування державної реєстрації прав, що набрало законної сили, приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав.

Відповідно до ст. 26 Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

З огляду на встановлені обставини та вищевказані правові норми, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли вірних висновків про те, що відповідачем здійснена державна реєстрація права власності на гараж НОМЕР_2 в порушення вимог Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Постанови Кабінету Міністрів України „Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно" №703 від 22.06.2011 року, тому оскаржуване рішення підлягає до скасування, як таке, що беззаперечно вплинуло на обсяг прав та обов'язків позивача, як власника відповідної земельної ділянки.

Доводи відповідача та третіх осіб про те, що у спірних правовідносинах відсутнє порушення інтересів позивача, а відтак і права, яке підлягає судовому захисту, є безпідставними, оскільки враховуючи спеціальний правовий механізм регулювання земельних відносин в Україні, визначений Земельним кодексом, земельна ділянка, як об'єкт нерухомості, не відноситься до майна, самовільне та безпідставне використання якого можливе без обмеження і порушення прав інших осіб, зокрема тих, у володінні чи користуванні яких перебуває дана ділянка.

Відповідно до абзацу 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що без забезпечення внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж НОМЕР_2 не буде дотримано ефективного способу захисту порушеного права позивача, суди дійшли вірного висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли до вірного висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог.

Згідно ч.3 ст.220-1 КАС України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням викладеного, судами першої і апеляційної інстанцій винесені законні і обґрунтовані рішення, постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для їх скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Гаражного кооперативу „Соколи" відхилити.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 9 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: