Справа № 804/7533/15
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 листопада 2015 р. Справа № 804/7533/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання дій протиправними, -
ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить, з урахуванням уточнення позову :
-визнати незаконною бездіяльність державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 та начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 в частині не зняття арешту, накладеного 20.06.2013 року на майно ОСОБА_2, на підставі ст. 50 Закону (у звязку із закінченням виконавчого провадження на підставі фактичного виконання в повному обсязі).
В обґрунтування позову зазначено, що державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_3 порушено вимоги чинного законодавства, що призвело до винесення незаконних постанов від 03.06.2013 року та 28.07.2014 року, а також до бездіяльності ОСОБА_3 та начальника Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції ОСОБА_5 в частині не зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_2
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити його у повному обсязі. 06.11.15 року подав клопотання про розгляд справ в порядку письмового провадження.
У судовому засіданні представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити з підстав, зазначених у письмових запереченнях. 06.11.15 року подав клопотання про розгляд справи без його участі, в порядку письмового провадження.
Згідно з ч.4, 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів в порядку письмового провадження.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
На підставі заяви стягувача постановою державного виконавця Євдокименко Євгенієї Вікторівни від 24.05.2013 року відкрито виконавче провадження №38134933 та встановлено строк для добровільного виконання вимоги виконавчого документа до 31.05.2013 року. Одночасно з відкриттям виконавчого провадження постановою від 24.05.2013 року було накладено арешт майна боржника та оголошено заборону його відчудження на підставі виконавчого напису №4325, виданого 17.10.2011 року .
28.07.15 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання на підставі п.9.ч.1 ст.47 Закону України Про виконавче провадження , арешт майна та інші заходи примусового стягнення залишено чинними у виконавчому провадженні №38134933.
30.07.2014 року надійшла заява від ПАТ ПроКредитБанк, згідно з якою у стягувача відсутні до боржника ОСОБА_2 будь-які претензії майнового та/або грошового характеру та містить вимогу про зняття арешту накладеного на майно боржника та вимогу про скасування інших заходів, які вжиті державним виконавцем.
Вирішуючи заявлений спір по суті, суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV зі змінами та доповненнями, виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання
Відповідно до ч.1, п.4 ч.2 ст.17 Закону України Про виконавче провадження примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Положеннями ст. 19 цього закону встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.25 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
При цьому, згідно з ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цим законом самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення, державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення.
Відповідно до ст. 28 Закону України Про виконавче провадження (чинного на момент стягнення виконавчого збору за постановою від 03.06.2013 року) у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника, вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні, інші заходи, передбачені рішенням.
Крім того, судом приймається до уваги той факт, що виконавчий збір у розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 680 грн., вже було сплачено позивачем, що не заперечується відповідачем, а також підтверджується квитанцією про сплату.
Розглядаючи позовну вимогу про визнання незаконною та скасування постанову від 28.07.2014 року у виконавчому провадженні № 38134933 про повернення виконавчого документа на підставі п.9 ч.1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», суд зазначає наступне.
Підстави для повернення виконавчого документа стягувачу передбачені ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» .
Зокрема у пункті 9 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт.
Частиною 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.
У ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначено умови звернення стягнення на заставлене майно. Частиною 1 цієї статті визначено, що в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.
Згідно з п.1 ч.1 Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.
У п. 23 ч. 1 Закону України Про споживчий кредит надано визначення, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Згідно з ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Виходячи з вищезазначеного, судом встановлено, що у цьому випадку відсутня встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно, оскільки майно, а саме квартира АДРЕСА_1, не виступає як забезпечення зобовязань за споживчим кредитом, а є забезпеченням виконання зобовязань за рамковою угодою та договором про надання траншу.
Крім того, п. 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 встановлено, що повернення виконавчого документа стягувачу здійснюється за наявності підстав та в порядку, визначеному у статті 47 Закону.
При цьому при поверненні виконавчого документа стягувачу необхідно враховувати, що підставою для повернення виконавчого документа згідно з пунктом 9 частини першої статті 47 Закону є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Якщо заборона випливає із норми закону, наприклад така заборона встановлена судом, який відповідно до закону має право заборонити звернення стягнення на майно боржника, необхідно керуватися пунктом 2 частини першої статті 47 Закону.
Виходячи з вищенаведеного, суд, зазначає, що у разі не встановленої безпосепредньо Законом України «Про виконавче провадження» заборони звернення стягнення на окреме майно чи кошти боржника виконавчий документ повертається стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
З огляду на те, що державним виконавцем було порушено вимоги чинного законодавства та повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п.9 ч.1.ст 47 Закону України «Про виконавче провадження» за відсутності встановленої заборони, суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги про визнання незаконною та скасування постанови від 28.07.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачу - ПАТ «ПроКредит Банк» на підставі п.9 ч.1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».
Розглядаючи позовну вимогу про визнання незаконною бездіяльність в частині не зняття арешту, накладеного на майно ОСОБА_2Т, суд зазначає, що статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено вичерпний перелік підстав для закінчення виконавчого провадження серед яких відсутня така підстава як повернення виконавчого документа стягувачу без виконання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Суд зазначає, що положення цієї статті не застосовуються у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
Виходячи з вищезазначеного, та з огляду на те, що чинне законодавство не передбачає такої підстави закінчення виконавчого провадження, як повернення виконавчого листа стягувачу без виконання, а також з урахуванням того факту, що повернення виконавчого документу не позбавляє стягувача повторно пред'явити виконавчий документ до виконання, суд дійшов висновку, що виконавче провадження №38134933 не може вважатися завершенним.
Виходячи з цього, до такого виконавчого провадження не можуть бути застосовані положення щодо наслідків завершення виконавчого провадження, встановлені ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», а тому відсутні підстави для самостійного зняття арешту державним виконавцем, а отже вимога про визнання незаконною бездіяльності державного виконавця та начальника державної виконавчої служби в частині не зняття арешту не є обґрунтованою та не підлягає задоволенню.
Згідно з ч.5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
З огляду на те, що судом в ході розгляду справи встановлено факт, що у стягувача відсутні до боржника - ОСОБА_2 будь-які претензії майнового та/або грошового характеру, що підтверджується заявою від ПАТ ПроКредитБанк, з урахуванням того, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною та скасована, суд виходить за межі позовних вимог для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача та знімає арешт з майна ОСОБА_2, що занходиться за адресою : АДРЕСА_2.
За таких обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_2 до Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання дій протиправними - задовольнити частково.
Зняти арешт з майна ОСОБА_2, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_3.
В інший частині заявлених вимог - відмовити.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя ОСОБА_1