Справа № 826/12142/15
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

01 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

суддів Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Зубрицькому Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2015 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державного агентства земельних ресурсів України про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із позовом, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства земельних ресурсів України від 22.10.2014 № 200-к; визнати незаконним та скасувати наказ Державного агентства земельних ресурсів України від 15.12.2014 № 234-к у частині звільнення ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель; поновити ОСОБА_2 на посаді головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель Державного агентства земельних ресурсів України з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до наказу Держземагенства України №110-к ОСОБА_2 з 11.07.2014 призначений на посаду головного спеціаліста відділу використання земель Департаменту землеустрою, використання та охорони земель.

22.10.2014 позивача попереджено про подальше вивільнення його згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників центрального апарату Держземагенства України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів» та запропоновано позивачу у новій структурі Держземагенства України посада головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

У зв'язка з вказаним позивачем подано голові з реорганізації Держземагенства України заяву, в якій ОСОБА_2 просить перевести його на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, використання та охорони земель на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

22.10.2014 наказом №200-к ОСОБА_2, головного спеціаліста відділу використання земель Департаменту землеустрою, використання та охорони земель з 03.11.2014 переведено на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення цього ж Департаменту, на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу, з посадовим окладом згідно штатного розпису зі збереженням 9 (дев'ятого) рангу державного службовця та раніше встановлених надбавок.

В подальшому наказом від 15.12.2014 №234-к у зв'язку з виходом з відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку ОСОБА_3, позивача звільнено у зв'язку з закінченням строку трудового договору згідно із п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач приймаючи оскаржувані накази діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що звільнення позивача є протиправним, а тому позовні вимоги є правомірними та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Колегія суддів вважає доводи апелянта безпідставними та погоджується з рішенням суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, (далі також - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частинами 2, 3 статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина 3 статті 40 КЗпП України).

Частиною 1 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Звільнення може відбуватися не раніше закінчення двомісячного строку з моменту попередження.

Власник або уповноважений ним орган при вивільнені працівників у випадках змін в організації виробництва і праці повинен дотримуватися вимог статті 42 Кодексу, якою встановлено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до ст. 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.

У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Як уже зазначалось 22.10.2014 позивача попереджено про подальше вивільнення згідно із п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників центрального апарату Держземагенства України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів».

Разом з попередженням про наступне вивільнення позивачу запропоновано у новій структурі Держземагенства України посада головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем написано заяву про переведення його на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що скільки зміна трудового договору в даному випадку мала місце у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників центрального апарату Держземагенства України та відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.04.2014 №85 «Деякі питання затвердження граничної чисельності працівників апарату та територіальних органів центральних органів виконавчої влади, інших державних органів», то переведення позивача на строковий трудовий договір не свідчить про погіршення становища позивача та не порушує трудових прав останнього.

Позивач стверджував, що переведення на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою, і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу написано під тиском. Однак, колегія суддів звертає увагу, що позивачем в супереч ч. 1 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України не надано суду доказів звернення зі скаргами та заявами про тиск до компетентних органів.

Як зазначено вище наказом від 22.10.2014 № 200-к позивача переведено з 03.11.2014 на посаду головного спеціаліста відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою і використання та охорони земель Держземагенства України на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу.

Оскільки позивача переведено на згадувану посаду на період перебування основного працівника у соціальній відпустці до фактичного його виходу на роботу, то фактично з позивачем було укладено строковий трудовий договір, що спростовує доводи апелянта про те, що трудовий договір з відповідачем було укладено на невизначений строк.

Відповідно до п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

В разі виходу основного працівника на роботу, прийнятий на роботу за строковим трудовим договором для заміщення основного працівника, працівник має бути звільнений на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП. Для цього не потрібна заява тимчасового працівника про звільнення, оскільки свою згоду на це він уже висловив у заяві про приймання на роботу на визначений строк.

Відповідно до наказу від 15.12.2014 №237-к «Про вихід з відпустки ОСОБА_3.» остання з 16.12.2014 приступила до виконання службових обов'язків головного спеціалісті відділу використання земель сільськогосподарського призначення Департаменту землеустрою і використання та охорони земель Держземагенства України, у зв'язку з чим наказом від 15.12.2014 №234-к позивача звільнено на підставі закінченням строку трудового договору згідно із п. 2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Що стосується доводів апелянта про порушення відповідачем ст. 17-19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» визначено, що метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту інвалідів або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів, у разі необхідності, створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування інвалідів, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей інваліда.

Відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів.

Згідно ст. 19 згадуваного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості. Підбір робочого місця здійснюється переважно на підприємстві, де настала інвалідність, з урахуванням побажань інваліда, наявних у нього професійних навичок і знань, а також рекомендацій медико-соціальної експертизи.

Судом першої інстанції встановлено, що інвалідність позивача настала не під час роботи в апараті Державного агентства земельних ресурсів України, а позивач не звертався до відповідача з заявою про створення для нього спеціального робочого місця (режиму), отже при прийнятті оскаржуваних наказів відповідачем не порушено Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12.10.2015 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.

Шурко О.І.

Повний текст ухвали виготовлений 07.12.2015.

.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.