Справа № 820/10026/15
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 р.Справа № 820/10026/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Жигилія С.П. , Сіренко О.І.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015р. по справі № 820/10026/15

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України, відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - ГУ ДМС України в Харківській області), в якому просила суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2015 року № 482-15; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 р. по справі № 820/10026/15 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено у повному обсязі.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 року по справі № 820/10026/15 скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що відповідачем по справі не було проведено ретельної перевірки обставин, наведених позивачем під час звернення за наданням статусу біженця, зокрема, не враховано інформацію про ситуацію в країні походження. Пояснила, що вона є громадянкою Узбекистану, одружена із громадянином Киргизії, певний час мешкала в м. Ош (Киргизія), однак, у наданні громадянства та реєстрації у Киргизії їй було відмовлено. Стверджує, що після 11.06.2010 року їй не дали жити у м. Ош, та вона змушена була виїхати до Узбекистану. Вказала на небажання повертатися в Киргизію та зазначила, що її чоловіку в Узбекистані не дадуть громадянство. У червні 2014 року позивачка не була допущена у Киргизію. Наполягає на тому, що для неї існує небезпека при поверненні до Киргизії, з огляду на її національну приналежність та негативне ставлення до узбеків у Киргизії. Однак, вищезазначене не було враховано відповідачем по справі, що призвело до прийняття необґрунтованого рішення про відмову у наданні позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно з ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Фергана, Республіка Узбекистан. В 1987 році уклала шлюб з громадянином Киргизької Республіки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та одразу переїхала до м. Ош (Киргизія). В Киргизії позивач не набула громадянства, а тому продовжувала реєстрацію кожні два місяці.

З матеріалів справи вбачається, що позивач 14 травня 2012 року звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою, в якій просила визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки в країні її громадянської приналежності їй загрожує небезпека.

01 червня 2012 року був виданий наказ начальника Головного управління ДМС України в Харківській області №138-о про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зазначене рішення було оскаржено до Державної міграційної служби України. Рішенням Державної міграційної служби України від 17.09.2012 року №118-12 скаргу позивача на рішення суб'єкта владних повноважень про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було відхилено.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями, позивач звернулась до Харківського окружного адміністративного суду.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.2013 року по справі №820/173/13-а в задоволенні адміністративного позову громадянки Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління міграційної служби в Харківській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії було відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2013 року по справі №820/173/13-а апеляційну скаргу Громадянки Узбекистану ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 06.02.2013р. по справі № 820/173/13-а залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.02.2014 року касаційну скаргу позивача по справі №820/173/13-а відхилено, постанову ХОАС від 06.02.2013 та ухвалу ХААС від 02.04.2013 залишено без змін.

За існуючими обліками ГУ ДМС України в Харківській області №64/2014 року від 06.05.2014 року громадянка Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 була примусово повернена на батьківщину.

15.01.2015 року було складено протокол про адміністративне правопорушення, а 23.01.2015 року було прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з неповнолітньою дитиною громадянкою Республіки Узбекистан ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 із зобов'язанням їх покинути територію України в термін до 22.02.2015 р.

Позивач 09.02.2015 року звернулася до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області.

На зазначену заяву ОСОБА_1 отримала повідомлення від 03.09.2015 року ГУ ДМС України в Харківській області №47 про те, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу разом з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_2, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Підставою зазначеного рішення ГУ ДМС України в Харківській області стало рішення Державної міграційної служби України від 12 серпня 2015 року № 482-15.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернулась до суду з даним позовом про його скасування та зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у спірних відносинах для позивача відсутні підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671, для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671 визначено що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Як встановлено частиною 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до пунктів п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до органів Державної міграційної служби України із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу матеріальних норм національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 ст. 1 Закону №3671 та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме :

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Між тим, доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону № 3671, не було позивачем надано при розгляді УДМСУ в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, таких доказів не надано також ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не наведено відповідачу також і обставин того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи та висновку ГУ ДМС України в Харківській області вбачається, що фахівцями міграційної служби під час розгляду заяви позивача проводилися співбесіди, а також об'єктивно та всебічно досліджувалася повідомлена позивачем інформація по країні походження (а.с.47).

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивач не надала ані відповідачу, ані до суду доказів того, що вона змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, не навела достатньої аргументації своїм побоюванням, а також не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадської належності через серйозну загрозу життю, фізичній недоторканості чи свободі внаслідок загального насилля.

Обставини, наведені позивачем, громадянкою Узбекистану, при зверненні до ГУ ДМС України в Харківській області - відмову державних органів Киргизії, де вона мешкала разом із чоловіком, у наданні громадянства та реєстрації, небажання повертатися до Киргизстану з огляду на негативне ставлення до узбеків у цій країні, неможливість отримати освіту для дитини, проблеми зі здоров'ям у чоловіка - не є підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказані обставини не свідчать про наявність загрози життю або свободі позивача, а також про неможливість повернутися до країни походження.

Згідно з даними, що містяться в заяві про визнання біженцем, протоколі співбесіди, та наданими поясненнями в судовому засіданні позивач виїхала з Киргизстану добровільно, без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні проживання позивача.

Як вбачається зі змісту вказаної заяви, позивач або її сім'я не є членами політичних, релігійних або громадських організацій, позивач не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов'язані з його расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо, адміністративних заходів (арешт тощо) до неї не застосовувалось, до кримінальної відповідальності позивач не притягувалася.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які вона має, щоб залишитися в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції.

Так, як вбачається з особової справи позивача, основною причиною перебування в Україні та отримання статусу біженця є бажання забезпечити належну освіту для дитини позивачки, для чого останній необхідна реєстрація в Україні.

При цьому, можливості в'їзду до іншої країни позивач не розглядав, хотів жити лише в Україні.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця "мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

Оскільки дії позивача щодо поселення поза межами країни походження мотивуються особистим бажанням, отже позивач є мігрантом, а не біженцем.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН визначено, що оскільки побоювання суб'єктивні, це вносить суб'єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що інформація по країні походження, на яку посилається позивач, як на безумовний та беззаперечний доказ наявності обґрунтованих побоювань переслідування у позивача у країні свого походження, не містить конкретних відомостей про утиски позивача.

Надана позивачем інформація по країні походження не свідчить про переслідування позивачки на батьківщині та не дає підстав стверджувати про наявність небезпеки для життя позивачки.

Колегія суддів відмічає, що позивачка в минулому тривалий час перебувала в Україні, та зверталася до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про надання статусу біженця, однак, наказом начальника ГУ ДМСУ в Харківській області №138-о від 01 червня 2012 року позивачеві було відмовлено в оформленні документів для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Правомірність відмови підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили.

Після цього позивач була у примусовому порядку повернута до країни свого попереднього проживання - Киргизії, яку згодом залишила, прибула до України та вдруге порушила питання про надання їй статусу біженця.

При цьому, заява позивачки від 14.05.2012 року була мотивована тими ж підставами, що і заява, подана 09.02.2015 року.

Також колегією суддів встановлено, що чоловік позивачки ОСОБА_6 16.05.2013 року також звертався до ГУ ДМСУ в Харківський області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківський області № 148 від 03.06.2013 року позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Правомірність вищезазначеного наказу було підтверджено постановою Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2013 р. по справі № 820/7729/13-а, яка набрала законної сили як така, що залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25.02.2014 року по справі № К/800/8653/14 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 07.10.2013 року та ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2014 р. по справі № 820/7729/13-а.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються, зокрема, за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Положеннями частини 1 статті 6 Закону № 3671 передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Колегія суддів зазначає, що доводи позивача про неврахування органом міграційної служби ситуації у країні походження спростовується наявними в матеріалах справи доказами, що містяться в його особовій справі. Вказані докази засвідчують, що органом міграційної служби було перевірено та надана відповідна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача - Афганістані, і лише в сукупності з іншими обставинами особової справи, в тому числі за результатами проведених співбесід, через те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, відповідачем зроблено висновок про добровільне залишення ним своєї країни та вибір кращої країни для проживання.

Враховуючи, що факт загрози життю позивача, його безпеці чи свободі не знайшов свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у ОСОБА_1 не склалися умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

З приводу тверджень позивача про те, що відповідачем по справі не було ретельно досліджено обставин, наведених позивачем в обґрунтування підстав для надання їй статусу біженця, не вивчено усіх фактів, що стосуються країни походження, не здійснено заходів, передбачених пунктами 6.1, 6.2 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року (витребування додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви, отримання додаткової інформації, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою, звернення із запитами до Міністерства закордонних справ України, МВС, СБУ інших органів державної влади та місцевого самоврядування, об'єднань громадян) з метою прийняття обґрунтованого рішення за заявою позивачки, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.10 Закону № 3671 рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

Відповідно до п.6.1 вищезазначених Правил у разі надходження до Державної міграційної служби України особової справи заявника та письмового висновку територіального органу ДМС протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час здійснення заходів, передбачених пунктом 6.1 цього розділу, Державна міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів; г) повертати справу на доопрацювання до територіального органу ДМС, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови наявності недостатніх відомостей для розгляду справи і прийняття обґрунтованого та неупередженого рішення, неналежного оформлення особової справи (п.6.2 Правил).

Зі змісту вищенаведених норм випливає, що витребування додаткової інформації, направлення запитів до інших органів та установ здійснюється Державною міграційною службою лише в тому випадку, якщо відомості, що містяться у особовій справі заявника та письмовому висновку територіального органу ДМС є суперечливими, неточними або недостатніми для прийняття обґрунтованого рішення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ГУ ДМСУ в Харківській області було проведено співбесіди з позивачем, всебічно досліджувалась повідомлена позивачем інформація по країні походження.

Колегія суддів вважає за необхідне відмітити, що позивачем в обґрунтування заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було повідомлено таких обставин, які б викликали сумнів у висновку третьої особи про відсутність підстав для надання позивачеві статусу біженця.

Відповідно до частини другої 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи рішення № 482-15 від 12.08.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту , діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.41, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015р. по справі № 820/10026/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Жигилій С.П. Сіренко О.І.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 08.12.2015 р.