Справа № 804/20505/14
Суддя: Семененко Я.В.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

08 грудня 2015 рокусправа № 804/20505/14

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Семененка Я.В.

суддів: Бишевської Н.А. Добродняк І.Ю

за участю секретаря судового засідання: Шелепової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року по справі №804/20505/14 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування рішень,-

в с т а н о в и В :

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року задоволено адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, а саме:

визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску від 28.11.2014р. № Ф- прийняту Лівобережною ОДПІ м. Дніпропетровська;

визнано протиправним та скасовано рішення Лівобережної ОДПІ від 15.01.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6734,6 грн.;

визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Лівобережної ОДПІ від 15.01.2015р. № , яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 12 073,00грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 3018,25 грн.;

визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Лівобережної ОДПІ від 15.01.2015р. № , яким визначено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 23 532,98грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 5883,25грн.

Постанова суду мотивована недоведеністю відповідачем тих обставин, які стали підставою для прийняття оскаржених рішень.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, Лівобережна об'єднана державна податкова інспекція м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Апеляційна скарга фактично обґрунтована висновками перевіряючих осіб, які зроблено в Акті перевірки та яким, на думку ДПІ, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки.

Перевіривши, в межах доводів апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення, оцінивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що посадовими особами Лівобережної ОДПІ проведено документальну планову невиїзну перевірку ФОП ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками,

правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011р. по 31.12.2013р., за результатами якої складно акт №4538/17-3/НОМЕР_3 від 28.11.2014р.

В акті перевірки вказано на порушення ФОП ОСОБА_1 вимог:

1) п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 Податкового Кодексу від 02.12.2010р. № 2755-VI, у результаті чого, занижено суму податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на загальну 23532,98 грн., в т.ч. по періодах:

- 2011р.-2182,75 грн. 2012р.-8841,9 грн. 2013р.- 12508,33 грн.

2) п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового Кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, у результаті чого, занижено податок на додану вартість у періоді, що перевірявся, на загальну суму 14983,0 грн., у тому числі за:

- липень 2011р. - 417,0 грн. серпень 2011р. - 1301,0 грн. вересень 2011р. - 593,0 грн. жовтень 2011р. - 599,0 грн. січень 2012р. - 1889,0 грн. березень 2012р. - 1168,0 грн. липень 2012р. - 842,0 грн. вересень 2012р. - 3504,0 грн. жовтень 2012р. - 2765,0 грн. грудень 2012р. - 1621,0 грн. січень 2013р. - 284,0 грн.

3) п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 2 ст. 6, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 8 липня 2010 року №2464-VI, у результаті чого, занижено єдиний соціальний внесок, що нараховується на суму чистого оподаткованого доходу, на загальну суму 52069,42 грн.:

- 2011р.-5049,43 грн.

- 2012р.-20454,29 грн.

- 2013р.-26565,7 грн.

Такі висновки ДПІ, з огляду на акт перевірки, ґрунтуються на наступному.

Так, в акті перевірки вказано на заниження ФОП ОСОБА_1 податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб, внаслідок заниження валового доходу та завищення витрат, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності.

Заниження доходу полягає у не включені ФОП ОСОБА_1 до складу загального оподатковуваного доходу грошових коштів в сумі 1369,0 грн., які надійшли на розрахунковий рахунок підприємця протягом 2013 року.

Завищення витрат полягає у наступному.

1. ФОП ОСОБА_1 безпідставно включено до складу витрат вартість придбаного товару у ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД» згідно договору купівлі-продажу №1107 від 11.07.2011р. Такі висновки зроблені податковим органом з огляду на фінансову-господарську діяльність ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД», яка, на думку ДПІ, спрямована на здійснення операцій пов'язаних з наданням податкової вимоги третім особам. Так, під час перевірки на адресу Лівобережної ОДПІ надійшов акт №13758/7/22-710 від 02.04.2013р. «Про неможливість проведення документальної виїзної перевірки ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД», в якому встановлено, що за місцем реєстрації підприємство не знаходиться, основні засоби відсутні. В акті зроблено висновок про відсутність фактів реального здійснення господарської операцій ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД» з постачальниками та покупцями товарів (послуг).

Таким чином, враховуючи висновки акту перевірки ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД», податкова служба, вказуючи на нереальність господарських взаємовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД», зазначає про неправомірність віднесення ФОП ОСОБА_1 до складу валових витрат витрати з придбання товарів у сумі 74918,57 грн.

2. ФОП ОСОБА_1 протягом 2011-2013 рр. безпідставно включено до складу валових витрат вартість залишків товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 80 599,03 грн. Такі висновки обґрунтовані твердженням про те, що внаслідок знаходження ТМЦ у залишку протягом звітного періоду на ці залишки не отримано дохід, що призвело до порушення п.п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України.

Таким чином, з огляду на висновки про заниження ФОП ОСОБА_1 валового доходу та витрат, ДПІ вказує на заниження суми чистого оподатковуваного доходу на загальну суму 156886,6грн.

Вказані висновки ДПІ стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 28.11.2014р. № , яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 23532,98 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 5883,25 грн.

З огляду на заниження чистого оподатковуваного доходу, ДПІ також зроблено висновок про заниження ФОП ОСОБА_1 єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Вказані обставини стали підставою для винесення податковою службою вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 28.11.2014р. № Ф- на суму 52069,42грн. та рішення від 15.01.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 6734,6 грн.

Крім цього, враховуючи висновки про нереальність господарських взаємовідносин між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД», ДПІ зроблено висновок про завищення ФОП ОСОБА_1 податкового кредиту по цим взаємовідносинам на суму 14983,0грн. Вказані висновки ДПІ стали підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення від 28.11.2014р. №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 12073,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 3018,25 грн.

Правомірність та обґрунтованість рішень контролюючого органу, які прийняті за результатами зазначеної перевірки, є предметом спору, який передано на вирішення суду.

За наслідками перегляду судового рішення, колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, які зроблені під час розгляду справи, враховуючи наступне.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД» внаслідок чого, за позицією податкової служби, ФОП ОСОБА_1 завищено витрати та податковий кредит, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 177 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року №2755-УІ із змінами та доповненнями (далі ПКУ) визначено, що об'єктом оподаткування є чистий оподаткований дохід, тобто різниця між загальним оподаткованим доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

До переліку витрат фізичної особи-підприємця, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПКУ.

Статтею 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, та інших витрат.

В свою чергу витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Нормами п.138.6. ст.138 Податкового кодексу України встановлено, що собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу.

Також п. 138.2 ст.138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно із п. 198.1. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) в необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного фінансового лізингу.

Відповідно до пп. 14.1.181 Податкового кодексу України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, вказаними нормами права визначено підстави за яких платник податків має право на віднесення понесених витрат, у зв'язку з придбавання товарів (робіт, послуг), до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу та сплачених сум ПДВ, у вартості товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту. До таких підстав віднесено: наявність господарської операції, наслідком якої є поставка товару (робіт, послуг), понесення витрат, у зв'язку з господарською діяльністю платника (пов'язаність цих витрат з одержанням доходу), документальне підтвердження цих витрат, сплата (нарахування) податку на додану вартість у вартості товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними.

З огляду на позицію ДПІ щодо нереальності укладеного правочину з ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД», враховуючи приписи ст.138 КАС України, у межах цієї справи має бути доведеним (спростованим) факт (реальність) здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД». Тобто, предметом доказування є обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції (поставки товару).

Встановлені обставини справи свідчать про те, що між позивачем (Покупець) і ТОВ "Сталькомплект ЛТД" (Продавець) було укладено договір купівлі - продажу № 1107 від 11.07.2011р. відповідно до умов якого Продавець зобов'язався передати, на умовах цього Договору, у власність Покупця товар (автошини, колеса, ГСМ).

У межах виконання вказаного договору на адресу позивача поставлено автошини, колеса та оливу.

Про вказаний факт свідчать:

- видаткові накладні: PH-1107-9 від 11.07.2011, РН-3108-5 від 31.08.2011, РН-3009-18 від 30.09.2011, РН-3110-6 від 31.10.2011, РН-3101-6 від 31.01.2012, РН-2601-09 від 26.01.2012, PH-1203-7 від 12.03.2012, PH-1303-15 від 13.03.2012, PH-1807-4 від 18.07.2012, РН-0409-5 від 04.09.2012, PH-1309-6 від 13.09.2012, РН-1909-15 від 19.09.2012, РН-3110-7 від 31.10.2012, РН-2812-7 від 28.12.2012, PH-1501-7 від 15.01.2013;

- податкові накладні: №95 від 11.07.2011, №266 від 31.08.2011, №316 від 30.09.2011, №267 від 31.10.2011, №147 від 31.01.2012, №112 від 26.01.2012, №48 від 12.03.2012, №68 від 13.03.2012, №155 від 18.07.2012, №19 від 04.09.2012, №107 від 13.09.2012, №145 від 19.09.2012, №256 від 31.10.2012, №163 від 28.12.2012, №57 від 15.01.2013.

- картки обліку пробігу (наробітку) пневматичної шини, реєстрами списання автомобільних шин та паливно-мастильних матеріалів;

З наданих позивачем первинних документів можливо встановити зміст та обсяг господарських операцій, в них зазначено найменування, кількість та вартість поставленого товару, сторони господарських операцій, осіб відповідальних за здійснення господарських операцій. Тобто, вказані документи, у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підтверджують факт здійснення між сторонами господарських операцій.

Крім цього, встановлені обставини справи свідчать про те, що основним видом діяльності позивача, у перевіреному періоді, є «Діяльність вантажного автомобільного транспорту». У власності ФОП ОСОБА_1 знаходяться транспортні засоби: ГАЗ 4301 НОМЕР_4, ГАЗ 3307 НОМЕР_5, DAF 95XF НОМЕР_6 з полуприцепом ОДАЗ 9370 НОМЕР_7, МАЗ 5337 з прицепом (стор.2 Акту перевірки). Для здійснення господарської діяльності позивачем, на праві оренди, використовує також гаражний бокс площею 213,4кв.м (стор.3 Акту перевірки). Позивач має штат працівників (водіїв), що підтверджено наказами про прийняття на роботу та трудовими договорами (т.2 а.с.68-89).

Таким чином, встановлені обставини справи свідчать про наявність у позивача можливостей (технічні, трудові ресурси) здійснювати задекларовану господарську діяльність, а також свідчать про те, що позивачем від ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД» придбавався товар, який має безпосереднє відношення до господарської діяльності позивача.

Отже, встановивши такі обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на безпідставність висновків ДПІ щодо нереальності господарських операцій, і як наслідок, на безпідставність висновків щодо завищення позивачем витрат та податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД».

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання ДПІ в акті перевірки на акти про неможливість проведення перевірки постачальника позивача, оскільки такий акт може свідчити лише про не можливість проведення перевірки платника податків, а не про нереальність господарських операцій, які здійснювались від імені такого платника податків. Отже, акт про неможливість проведення перевірки не може містити у собі відомості про результати дослідження господарської діяльності платника податків, оскільки фактично перевірка у такому випадку проведена не була. Таким чином, акт про неможливість проведення перевірки постачальника позивача, на який посилається ДПІ, неможливо визнати належним та допустимим доказом, який би свідчив про нереальність господарських операцій між позивачем та ТОВ «СТАЛЬКОМПЛЕКТ ЛТД».

Погоджується колегія суддів і з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість висновків контролюючого органу щодо завищення позивачем витрат у розмірі 80599,03грн.

Як зазначено вище, відповідач в акті перевірки зазначає, що позивачем протягом 2011-2013 років неправомірно включено до складу валових витрат вартість залишків товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 80599,03 грн.

При цьому, обґрунтовує таке твердження тим, що внаслідок знаходження ТМЦ у залишку протягом звітного періоду за ці залишки не отримано дохід, що призвело до порушення п. 177 ст. 177 Податкового кодексу України.

Суд першої інстанції правильно вказав на необґрунтованість таких висновків ДПІ, з огляду на наступне.

Залишки ТМЦ є паливно-мастильними матеріалами (паливо), які позивач використовує у господарській діяльності.

Враховуючи постійне підвищення цін на паливно-мастильні матеріали, позивач придбавав такі матеріли у резерв, у тому числі й з метою зменшення у майбутньому собівартості послуг автоперевезення.

Витрати на паливо для автотранспорту пов'язані з господарською діяльністю позивача і підтверджені документально, що не заперечується відповідачем.

Характер господарської діяльності позивача передбачає наявність резерву пального, адже по закінченню звітного податкового періоду господарська діяльність не припиняється, і такий резерв є необхідним для виконання поточних зобов'язань перед контрагентами.

Так, на початок 2012 року позивач мав у залишку ТМЦ (резерв пального) на суму 3 896,81 грн. Цей резерв позивач використав протягом 2012 року, і, відповідно, відніс до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, у 2012 році (загальна сума витрат склала 269 462 грн. ).

На початок 2013 року, позивач мав у залишку пального на суму 45 385,19 грн. Ці залишки Позивач використав протягом 2013 року і відніс вартість залишків до складу витрат, саме у 2013 році (загальна сума витрат склала 284 007,17 грн.).

На початок 2014 року, позивач мав у залишку пального на суму 174 027,23 грн. Вартість цих залишків не включалася до складу витрат 2013 року, а буде врахована у складі витрат за 2014 рік, (але 2014 рік знаходиться за межами періоду перевірки).

Відповідно до п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто, різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручкою у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

При цьому, відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких, відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого, відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України, фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію, тому, звітним періодом для підприємця є календарний рік. Таким чином, для визначення чистого доходу такого календарного року беруть отримані за цей рік доходи та витрати, пов'язані з отриманням цього доходу, що й було зроблено позивачем.

Списання палива з наступним віднесенням до складу витрат здійснювалося позивачем виключно на підставі подорожніх листів, які є первинними бухгалтерськими документами. Тобто, до складу витрат відносилася вартість тільки використаного в автоперевезеннях пального.

Встановивши такі обставини справи, які з огляду на доводи апеляційної скарги не заперечуються відповідачем, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на безпідставність висновків ДПІ щодо завищення позивачем витрат у розмірі 80599,03 грн.

В той же час, вирішуючи спірні правовідносини між сторонами, суд першої інстанції не звернув уваги на висновки акту перевірки, які стосуються заниження позивачем доходу на суму 1369,0грн. та не надав таким доводам контролюючого органу належної правової оцінки.

Так, в акті перевірки відповідач зазначив те, що заниження доходу полягає у не включені ФОП ОСОБА_1 до складу загального оподатковуваного доходу грошових коштів в сумі 1369,0 грн., які надійшли на розрахунковий рахунок підприємця протягом 2013 року. Такі висновки ДПІ зроблені з огляду на дослідження показників податкової звітності та фактичного надходження коштів на рахунок платника податків. При цьому, вказана сума заниження доходу приймала участь у розрахунку грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, розрахунку розміру єдиного внеску та розрахунку штрафних санкцій у зв'язку з донарахуванням територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник позивача не навів жодних доводів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків ДПІ щодо заниження позивачем доходу у розмірі 1369,0грн. Не містить обґрунтувань щодо неправомірності таких висновків ДПІ і поданий позов. За таких обставин у суду відсутні підстави вважати безпідставними висновки контролюючого органу щодо заниження позивачем оподатковуваного доходу на суму 1369,0грн.

Відповідно до п.167.1 ст.167 ПК України ставка податку з доході фізичних осіб становить 15 відсотків від бази оподаткування.

Таким чином, обґрунтованим є нарахування контролюючим органом, враховуючи заниження позивачем оподатковуваного доходу на суму 1369,0грн., суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 205,35грн.

Відповідно до п.123.1 ст.123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, -

тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування -

тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

З податкового повідомлення-рішення від 28.11.2014р. № (т.1 а.с.122) вбачається, що у зв'язку з самостійним визначенням відповідачем податкового зобов'язання, до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання.

Таким чином, приймаючи до уваги правомірність визначення відповідачем податкового зобов'язання у сумі 205,35грн. є правомірним застосування до платника податків у розмірі 51,34грн.

Отже, обґрунтованим є податкове повідомлення-рішення від 28.11.2014р. № в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб за основним платежем - 205,35грн. та в частині штрафних санкцій - 51,34грн.

Згідно із ч.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Таким чином, розмір єдиного внеску, який має бути сплачений фізичною особою підприємцем (крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування), залежить від суми доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладанню податком на доходи фізичних осіб.

Оскільки, колегією суддів визнано обґрунтованими висновки ДПІ щодо заниження позивачем оподатковуваного доходу на суму 1369,0грн., то обґрунтованим є донарахування відповідачем єдиного внеску у розмірі 475,04грн.

Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску від 28.11.2014р. № Ф- є обґрунтованою у сумі 475,04грн.

Відповідно до п.3 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в редакції на час прийняття рішень, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Таким чином, враховуючи правомірність донарахування єдиного внеску у сумі 475,04грн., обґрунтованим є рішення відповідача від 15.01.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску, в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 23,75грн.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог апеляційної скарги, у зв'язку з чим вважає за необхідне постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову по суті заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись п.3 ч.1 ст. 198, ст.ст.202, 205, 207 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м.Дніпропетровска Головного управління ДФС у Дніпропетровській області - задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05 березня 2015 року по справі №804/20505/14 - скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Вимогу про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску від 28.11.2014р. № Ф- прийняту Лівобережною ОДПІ м. Дніпропетровська, в частині зобов'язання сплати недоїмки з єдиного внеску у розмірі 51594,38грн. - визнати неправомірною та скасувати.

Рішення Лівобережної ОДПІ від 15.01.2015р. № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску, в частині застосування штрафних санкцій у розмірі 6710,85грн. - визнати неправомірним та скасувати.

Податкове повідомлення-рішення Лівобережної ОДПІ від 15.01.2015р. № , яким визначено податкове зобов'язання з податку на додану вартість - визнати неправомірним та скасувати.

Податкове повідомлення-рішення Лівобережної ОДПІ від 15.01.2015р. № , яким визначено податкове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, в частині основного платежу у сумі 23327,63грн. та штрафних санкцій у розмірі 5831,91грн. - визнати неправомірним та скасувати.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, передбаченому статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

(Повний текст постанови виготовлено 10.12.2015р.)

Головуючий: Я.В. Семененко

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк