Справа № 826/17527/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 грудня 2015 року № 826/17527/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідач, звільняючи позивача з посади на підставі наказу №1169-ц від 23.07.2015 р. та зазначаючи підставою звільнення рішення суду від 14.07.2015 р., діяв протиправно, оскільки на мав повноважень припиняти трудові відносини у такий спосіб.

У позовній заяві позивач просить суд визнати протиправним наказ Генерального прокурора України №1169-ц від 23 липня 2015 року; скасувати наказ Генерального прокурора України №1169-ц від 23 липня 2015 року; зобов'язати Генеральну прокуратуру України поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року; стягнути з Генеральної прокуратури України вихідну допомогу в розмірі 19697,33 грн.; стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 24 липня 2015 року.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, зазначивши при цьому, що його протиправно не попереджено за два місяці про його майбутнє звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В наданих суду письмових запереченнях представник відповідача зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки оскаржуваний наказ №1169-ц від 23.07.2015 р. видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України у зв'язку з прийняттям Київським апеляційним адміністративним судом рішення у справі №826/2558/15 про визнання правомірним наказу Генеральної прокуратури України №46ц від 19.01.2015 р. щодо звільнення позивача із займаної посади із дотриманням порядку, встановленого КЗпП України.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

У відповідності до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неявку представника відповідача, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні матеріали справи, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 12.02.2002 р. по 19.01.2015 р. працював в органах прокуратури України.

До міжнародно-правового управління Генеральної прокуратури України призначений наказом Генерального прокурора України № 241 ц від 16.02.2007 р. на посаду прокурора відділу правової допомоги.

З 13.04.2007 р. наказом Генерального прокурора України № 606 ц переведений на посаду прокурора відділу міжнародного співробітництва.

Генеральним прокурором України 22.09.2014 р. видано попередження про вивільнення ОСОБА_1 з займаної посади у зв'язку із змінами у виробництві і праці з 24.11.2014 р. із посиланням на те, що наказами Генерального прокурора України від 24.06.2014 р. №№ 25 шц та 26 шц затверджено нову структуру та штатний розпис Генеральної прокуратури України.

У подальшому наказом Генерального прокурора України № 46 ц від 19.01.2015 р. ОСОБА_1 було звільнено з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із змінами в організації праці.

Вважаючи звільнення незаконним, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2015 р. позовні вимоги задоволено частково, вирішено визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 46 ц від 19 січня 2015 р. про звільнення ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України; поновити ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року; стягнути з Генеральної прокуратури України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 січня 2015 року по 08 квітня 2015 року; допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20 січня 2015 року та присудження виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць; в іншій частині позовних вимог відмовити.

14.04.2015 р. Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчий лист.

На підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.05.2015 р. ВП №47644027 Генеральною прокуратурою України прийнято наказ №1082 від 26.06.2015 р., яким наказ Генерального прокурора України від 19.01.2015 року №46ц про звільнення радника юстиції ОСОБА_1 з посади старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці (п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) скасовано; поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України з 20.01.2015 р.

В подальшому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2015 р. у справі №826/2558/15 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2015 року скасовано та ухвалено нову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання наказу про звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю.

У зв'язку з прийняттям судом апеляційної інстанції постанови від 14.07.2015 р. Генеральною прокуратурою України видано наказ №1169-ц від 23.07.2015 р.

Даним наказом наказ Генерального прокурора України від 26 червня 2015 року №1082ц про поновлення ОСОБА_1 на посаді скасовано.

Незгода позивача з вказаним наказом зумовила його звернення до суду з даним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України.

Спеціальним законодавчим актом у сфері проходження публічної служби є Закон України «Про державну службу», який регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу та визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті (далі - Закон №3723-XII).

Відповідно до ст. 1 Закону №3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Зі змісту ст. 30 Закону України «Про державну службу» вбачається, що державна служба припиняється в т.ч. і на загальних підставах, передбачених Кодексом законів про працю України.

Статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

При цьому, відповідно до положень п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначений ст. 49-2 КЗпП України.

Так, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

З матеріалів справи вбачається, що суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови від 14.07.2015 р., встановив, що відбулись зміни в організації виробництва і праці відповідача. При цьому, відповідачем виконано передбачені статтею 49-2 КЗпП вимоги та не пізніше ніж за два місяці, 22 вересня 2014 року, попереджено позивача про наступне вивільнення і 22.09.2014 р., 31.10.2014 р. та 06.01.2015 р. запропоновано вакантні посади центрального апарату Генеральної прокуратури України для працевлаштування, від яких позивач відмовився.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що на час спірних правовідносин була відсутня необхідність попередньої згоди профспілкового органу на вивільнення позивача, а відтак позивача правомірно звільнено із займаної посади із дотриманням порядку встановленого КЗпП України.

Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд при цьому звертає увагу, що оскаржуваним наказом №1169-ц від 23.07.2015 р. скасовано наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого прокурора відділу міжнародного співробітництва управління міжнародного співробітництва Головного управління міжнародно-правового співробітництва Генеральної прокуратури України у зв'язку з тим, що скасована підстава для поновлення позивача на посаді.

Водночас, суд зазначає, що позивача не звільнено із займаної посади, як він стверджує у позовній заяві, а після скасування наказу про поновлення його на посаді, діє наказ №46ц від 19.01.2015 р. про звільнення ОСОБА_1, який визнаний рішенням суду у справі №826/2558/15 правомірним та таким, що прийнятий з дотриманням вимог ст. 40, 49-2 КЗпП України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведене в сукупності свідчить, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а відтак підстави для його скасування відсутні.

Оскільки решта позовних вимог є похідними від первинної, підстав для задоволення якої судом не вбачається, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову повністю.

Частиною 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного наказу виконав повністю.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 11, 69-72, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов