Справа № 819/316/13-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року м. Київ К/800/2897/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 березня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :
У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив зобов`язати відповідача видати довідку про грошове забезпечення, одержане за службу в зоні відчуження за серпень та вересень 1987 року з урахуванням подвійного розміру грошового забезпечення (посадовий оклад, військове звання), 60% премії від підвищеного грошового забезпечення та подвійного розміру оплати за роботу у вихідні дні (08 лютого 1987 року, 22 лютого 1987 року).

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року, ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на військовій службі, приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС у період з 12 червня 1987 року по 22 червня 1987 року, з днями виїзду в населений пункт Прип`ять 13 - 14, 19-29 червня, 1 - 4, 10-15, 18-28 серпня та 1-3,5,7-20 вересня 1987 року. Місце дислокації військової частини за вказаний період - населений пункт Нова Радча. Перебування позивача встановлено на підставі журналу доз радіаційного опромінення Військової частини НОМЕР_1 , що підтверджується архівною довідкою № 51/580 від 13 січня 1996 року.

Згідно посвідчення серії НОМЕР_2 та вкладки до нього № НОМЕР_3 , виданих Тернопільською обласною державною адміністрацією 28 жовтня 2010 року, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії та інвалідом ІІ групи внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

05 листопада 2012 року на звернення ОСОБА_1 про надання довідки про грошове забезпечення, одержане ним за службу в зоні відчуження за серпень та вересень 1987 року, Тернопільським обласним військовим комісаріатом видана довідка № 12/3615, згідно якої грошове забезпечення, із якого визначається пенсія, у серпні 1987 року становить 779,76 крб., а у вересні 1987 року - 577,72 крб.

Вважаючи, що сума грошового забезпечення, яка зазначена у вказаній довідці, визначена невірно, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що характер роботи, яку виконував позивач при ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в зонах небезпеки, відповідає кратності, яка зазначена відповідачем у вищезазначеній довідці, а дії відповідача щодо видачі позивачу довідки з кратним розміром грошового забезпечення за виконання роботи з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є такими, що відповідають вимогам законодавства. При цьому, виплата премії у розмірі до 60 % не була обов`язковою, її максимально граничний розмір встановлювався відповідно до затвердженого положення, а доказів, які б підтверджували виплату позивачу премії в розмірі 60% грошового забезпечення, затвердженого положенням про преміювання, табелів, розпоряджень, наказів, довідок, де було б відображено таку виплату, надано не було.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами, організаціями (військоматами).

Після аварії на ЧАЕС 26 квітня 1986 року Уряд колишнього СРСР та Української РСР ухвалили рішення із грифом «таємно» щодо оплати праці осіб-ліквідаторів. Після зняття грифа «таємно» та для «службового користування» стало відомо, що при нарахуванні заробітної плати не були враховані вимоги нормативно-правових актів: розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року № 964; постанова Ради Міністрів СРСР від 07 травня 1986 року № 524-156; розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року № 1031; постанова Ради Міністрів СРСР від 05 червня 1986 року № 655-195; постанова Ради Міністрів УРСР від 10 червня 1986 року № 207-7 та інші.

У вищеназваних нормативно-правових актах йдеться про умови оплати праці і матеріального забезпечення робітників підприємств, організацій і закладів, які брали участь у роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС дія яких поширюється на військовослужбовців та військовозобов`язаних запасу, яких було призвано на військові збори та які в 1986-1990 роках виконували роботи в зоні відчуження, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Так, пунктом 1 постанови Центрального Комітету КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 07 травня 1986 року № 524-156 «Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської атомної електростанції» передбачались виплати військовослужбовцям військових частин і органів Комітету державної безпеки СРСР, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, що виконують службові обов`язки в зоні Чорнобильської АЕС, посадові оклади і оклади за військовим або спеціальним званням в подвійному розмірі.

Відповідно до пункту 1 постанови Ради Міністрів СРСР та Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 05 червня 1986 року № 665-195 «Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню довкілля» дія пункту 1 постанови від 07 травня 1986 року № 524-156 була поширена і на військовослужбовців, зайнятих на роботах, пов`язаних із ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню довкілля.

Розпорядженнями Ради Міністрів СРСР № 964-рс від 17 травня 1986 року «Про виділення Міненерго СРСР додаткових фондів заробітної плати» дозволено керівникам міністерств і відомств, які брали участь у ліквідації аварії, за згодою представника урядової комісії проводити у виключних випадках оплату праці працівників, зайнятих роботах у III, II, I зонах небезпеки у 5, 4, 3 кратному розмірах.

Рішенням Урядової комісії від 02 лютого 1987 року № 351 «Про оплату праці працівників, зайнятих ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС» передбачалось, що оплата у зоні ЧАЕС провадилась на різних ділянках проммайданчика ЧАЕС в залежності від радіаційної обстановки із застосуванням показника кратності від 2 до 5 в залежності від ступеня важкості роботи.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій вірно встановили, що чинним на той час законодавством було передбачено два вищезазначених види оплати праці військовослужбовцям, які залучались до ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС: у подвійному розмірі - у разі виконання службових обов`язків в зоні Чорнобильської АЕС і у кратному розмірі - у виключних випадках при оплаті праці військовослужбовців, зайнятих на роботах в зонах небезпеки, за рішенням Урядової комісії. Вказані види оплати праці є взаємовиключними та не доповнюють один одного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, на підставі розпорядження Ради Міністрів СРСР від 23 травня 1986 року № 1031-рс позивачу згідно розпорядження Ради Міністрів СРСР від 17 червня 1986 року № 964-рс, постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10 червня 1986 № 207-7 оплата праці здійснювалась у відповідній кратності до зони перебування, що відображено в довідці відповідача від 05 листопада 2012 року № 12/3615.

Відповідно до п.п.4, 5 вищезазначеної постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року № 665-195, підпунктів 4 і 5 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і УРРПС від 10 червня 1986 року № 207-7 «Про умови оплати праці і матеріального забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню довкілля» керівникам підприємств, установ, організацій, незалежно від галузевого підпорядкування, дозволено встановлювати максимальний розмір премії - 60% тарифної ставки (окладу) в місяць.

Згідно постанови Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07 травня 1986 року № 153/10-43 премія за роботу в зоні ЧАЕС виплачувалась відповідно до діючої на підприємстві системи преміювання. Встановлені граничні розміри премій було дозволено підвищувати до 60 % тарифної ставки (окладу) на місяць (підпункт 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7).

Листом від 13 квітня 2001 року № 03-3/1652-018-2 «Про оплату праці у зоні відчуження ЧАЕС у 1986 - 1990 рр. осіб, які виконували роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища» Міністерство праці та соціальної політики України роз`яснило, що згідно із постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07 травня 1986 року № 153/10-43 премія за роботу в зоні ЧАЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання. Таким чином, якщо до поїздки працівника в зону відчуження або після повернення премія йому нараховувалась за період виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, премія також повинна була бути нарахована в розмірах, визначених діючим на той час на підприємстві положенням про преміювання. При цьому в зазначене положення могли бути внесені зміни у відповідності з підпунктом 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР Укрпрофради від 10 червня 1986 року № 207-7 щодо підвищення граничного розміру премій до 60 % тарифної ставки (окладу) на місяць.

Директивою командуючого військами Київського воєнного округу від 01 липня 1986 року № Д-055 було встановлено, що премія в розмірі до 60% посадового окладу виплачувалася лише робітникам та службовцям військових частин і не виплачувалася військовослужбовцям.

Таким чином, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами того, що така премія йому виплачувалася, а вищенаведеними нормативними актами встановлено лише максимальний розмір премії, а не визначено виплату премії як обов`язкову, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для включення її до довідки про грошове забезпечення.

Крім того, як було встановлено судами попередніх інстанцій, оплата праці позивача на той час регулювалася Положенням про грошове забезпечення військовослужбовців Радянської Армії і Військово-морського Флоту, що було затверджене наказом Міністра оборони СРСР від 14 серпня 1978 року за № 075, яке не передбачало оплату праці військовослужбовців у вихідні дні в подвійному розмірі.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що довідка відповідача від 05 листопада 2012 року № 12/3615 відображає фактичний розмір сплачених у 1987 році сум грошового забезпечення позивача під час несення служби в зоні відчуження при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а тому підстави для включення до неї інших виплат відсутні.

Доводи та мотиви, викладені позивачем у касаційній скарзі, не ґрунтуються на законі, спростовуються матеріалами справи, були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 березня 2013 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2014 року без змін.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.І. Мойсюк В.В. Тракало