Справа № 804/13133/14
Суддя: Чорна Валерія Вікторовна
Дата ухвалення: 2015-10-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2015 р. справа № 804/13133/14
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Чорної В.В.

при секретарі судового засідання Максименко Е.М.

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача, третьої особи Черната С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа на стороні відповідача - Центрально-міський районний відділ в м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання нечинним рішення, та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

28 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із зазначеним адміністративним позовом.

13.10.2014 року позовну заяву було повернуто позивачу у зв'язку з невиконанням ним вимог ухвали від 29.08.2014 р. про залишення позовної заяви без руху.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26.06.2015 р. апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.10.2014 р. про повернення позовної заяви скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с. 89).

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.08.2015 року за позовною заявою ОСОБА_1 відкрито провадження у справі, та призначено її до судового розгляду (а.с. 92).

В своїй позовній заяві від ОСОБА_1 просить суд визнати нечинним рішення виконуючого обов'язки начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Татаренко В.А. від 19.06.2014 р. про відмову у видачі позивачу посвідки на постійне проживання, а також зобов'язати відповідача видати позивачу посвідку на постійне проживання.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що його родина тривалі роки на законних підставах постійно проживає в Україні. ІНФОРМАЦІЯ_2 у нього народилася донька ОСОБА_4, яка 28.01.2013 р. набула громадянство України. 18.06.2013 року Центрально-міським районним відділом в м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області позивачу виданий дозвіл на імміграцію в Україну. Проте, незважаючи на його неодноразові звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про надання посвідки на постійне проживання, посвідка позивачу видана не була, а 19.06.2014 р. відповідачем протиправно було прийнято адміністративне рішення про відмову в наданні ОСОБА_1 посвідки на постійне проживання на підставі п.п. 5 п. 17 Порядку оформлення та видачі посвідки на постійне місце проживання. Зазначене рішення позивач просить скасувати, посилаючись на його невідповідність вимогам Закону України «Про імміграцію» та положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (а.с. 13-20).

Представником відповідача за довіреністю Черната С.М. до суду надані заперечення на адміністративний позов, в яких зазначено, що ОСОБА_1 05.03.2013 р. звернувся до Центрально-міського районного відділу в м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою про надання йому дозволу на імміграцію в Україну, яку було задоволено, ОСОБА_1 дозволено постійне проживання на території Україні до 18.06.2014 року. Після цього, 17.06.2014 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про оформлення йому посвідки на постійне місце проживання, за результатами розгляду якої відповідачем було прийнято рішення про відмову в надання посвідки на постійне проживання на підставі п.п. 5 п. 17 Порядку оформлення та видачі посвідки на постійне місце проживання. Підставою для прийняття даного рішення стало те, що ОСОБА_1, не дивлячись на наявність відносно нього зобов'язання виїхати за межі України до 22.08.2010 року, та попередження про його видворення в примусовому порядку, із подальшою забороною заборону в'їзду в Україну в період часу з 23.07.2010 р. по 23.07.2015 р., не покинув територію України. Зазначені обставини, на думку представника відповідача, свідчать про невиконання позивачем рішення органів державної влади, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в України (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання). Посилаючись на викладене, представник відповідача вважає обґрунтованим рішення Головного управління Державної міграційної служби України від 19.06.2014 р. про відмову у видачі посвідки на постійне проживання щодо ОСОБА_1 (а.с. 96-100, 109-113).

В судовому засіданні 22.10.2015 року позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача за довіреністю Черната С.М. заперечив проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях на адміністративний позов.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини справи.

ОСОБА_1 30.03.2009 року звернувся до ВГІРФО КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію, та 02.07.2009 року отримав дозвіл на імміграцію в Україну, який документований посвідкою на постійне проживання серії ДП № 7211/1224 від 02.07.2009 р., виданою ГУМВС України в Дніпропетровській області, на підставі того, що на території України на законних підставах проживає його мати - громадянка України ОСОБА_5

29.06.2010 року Управлінням МВС України в Херсонській області прийнято рішення про скасування рішення від 28.04.2008 р. про набуття ОСОБА_5 громадянства України за територіальним походженням, у зв'язку з тим, що вона не виконала подане зобов'язання про припинення іноземного громадянства в передбачений законодавством строк, у відповідності до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.04.2011 р. по справі № 2а-13534/10/0470, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 18.12.2012 р., у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Управління МВС України в Херсонській області про визнання рішення нечинним - відмовлено.

19.07.2010 р. на адресу начальника Центрально-Міського відділу Криворізького МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшли матеріали з Високопільського РВ УМВС України в Херсонській області, а саме, висновок стосовно набуття громадянства України та отримання паспорту громадянина України ОСОБА_5, з наданням нею завідомо неправдивої інформації, що стало підставою для скасування рішення УМВС України в Херсонській області від 28.04.2008 р. про оформлення набуття ОСОБА_5 громадянства України.

На підставі даної інформації, інспектором ВГІРФО Центрально-Міського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, повторно розглянуті матеріали у відношенні громадянина Азербайджану ОСОБА_1, та встановлено, що останній отримав посвідку на постійне проживання в Україні по документу, що втратив чинність (рішення УМВС України в Херсонській області від 28.04.2008 р. про оформлення громадянства України його матері ОСОБА_5), у зв'язку з чим, він нелегально перебуває на території України.

Згідно рішення Центрально-Міського районного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, документованого висновком від 23.07.2010 року, на підставі п. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», стосовно позивача встановлено необхідність його видворення за межі території України в адміністративному порядку та зобов'язання останнього під розписку виїхати за межі України до 22.08.2010 р., із забороною в'їзду до 23.07.2015 року, з попередженням, що у випадку невиїзду, його буде затримано та видворено в примусовому порядку.

На підставі даного висновку, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було прийнято рішення, документоване висновком від 02.08.2010 р., про скасування ОСОБА_1 дозволу на імміграцію від 02.07.2009 року, вилучення посвідки останнього на постійне проживання серії ДП № 7211/1224 від 02.07.2009 р., а також анулювання його реєстрації місця проживання.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив визнати нечинними рішення Центрально-Міського районного відділу в місті Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (документоване висновком від 23.07.2010 р.) про видворення його за межі України із забороною в'їзду до України на п'ять років, а також рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (документоване висновком від 02.08.2010 р.) про скасування дозволу на імміграцію, вилучення посвідки на постійне проживання, анулювання його реєстрації місця проживання.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2013 року по справі № 2а-16574/10/0470, яку залишено без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014 р., у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Центрально-Міського районного відділу в м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання рішень нечинними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції було встановлено, що дозвіл на імміграцію позивача видано на підставі документа, який втратив чинність, а тому рішення відповідача від 23.07.2010 р. про видворення ОСОБА_1, та рішення від 02.08.2010 р. про скасування його дозволу на імміграцію, вилучення посвідки на постійне проживання, анулювання реєстрації місця проживання, прийняті правомірно. При цьому, судами звернуто увагу на той факт, що обставини щодо народження у позивача дитини на час виникнення спірних відносин не існували і є окремою підставою для надання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції відповідно до п. 1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.10.2014 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2013 р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.02.2014 р. залишено без змін.

05.03.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Центрально-Міського РВ ГУ ДМС ГУМВС України в Дніпропетровській області із повторною заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну (а.с. 116-117).

Зазначену заяву Центрально-міським районним відділом в м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області було задоволено, позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну від 18.06.2013 р. терміном дії до 18 червня 2014 р., на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 130).

22.05.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із запитом про видачу йому посвідки на постійне проживання, зазначивши про наявність у нього доньки ОСОБА_4, 2011 року народження, яка є громадянкою України, що є підставою для надання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 31-32).

За результатами розгляду даної заяви, рішенням від 19.06.2014 р. виконуючого обов'язки начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Татаренко В.А. позивачу було відмовлено у видачі посвідки на постійне проживання, з посиланням на підставі, передбачені пп. 5 п. 17 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне місце проживання, про що повідомлено заявника (а.с. 33-34, 134).

Не погодившись з вищевказаним рішенням відповідача, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суд із зазначеним позовом.

Встановивши обставини справи, проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства регламентує Закон України «Про імміграцію» № 2491-III від 07.06.2001 р.

Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Відповідно до абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію», посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Статтею 13 вказаного Закону передбачено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Якщо особа оскаржила рішення про скасування дозволу на імміграцію до суду, рішення про її видворення не приймається до набрання рішенням суду законної сили.

Згідно ст. 14 Закону України «Про імміграцію», особа може повторно подати заяву про надання дозволу на імміграцію не раніше ніж через рік з дня прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію чи його скасування.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання регламентовано Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р.

Згідно п. 17 цього Порядку, рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі:

1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку;

2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні;

3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі;

4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів;

5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання);

6) інших випадках, передбачених законами.

Оскаржувана відмова у видачі позивачу посвідки на постійне проживання в Україні обґрунтовується посиланням саме на пп. 5 п. 17 Порядку, тобто, підставою для відмови є невиконання заявником рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення (а.с. 134).

При цьому, судом встановлено, що рішення Центрально-Міського районного відділу в м. Кривий Ріг Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про видворення позивача за межі території України в адміністративному порядку із забороною подальшого в'їзду на територію України до 23.07.2015 року, документоване висновком від 23.07.2010 р., яке за результатами судового оскарження залишилося в силі, ні позивачем в добровільному порядку, ні відповідачем в примусовому порядку виконано не було, та позивач після завершення процедури судового оскарження та під час дії даної заборони продовжував нелегально перебувати на території України. Таким чином, на момент звернення ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із запитом про видачу посвідки на постійне проживання від 22.05.2014 р., ним не було виконано зобов'язання виїхати за межі України до 22.08.2010 р. та була чинною заборона в'їзду на територію України до 23.07.2015 року, що стало підставою для відмови позивачу в наданні посвідки на постійне проживання на підставі п.п. 5 п. 17 Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне місце проживання.

В той же час, при вирішенні спору судом враховується, що на даний час, у зв'язку із закінченням строку заборони в'їзду на територію України, зазначені обставини, що стали підставою для відмови позивачу у наданні посвідки на постійне проживання, відпали.

Крім того, суд приймає до уваги той факт, що стосовно ОСОБА_1 18.06.2013 року Центрально-міським районним відділом в м. Кривому Розі Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надано дозвіл на постійне проживання в Україні на підставі того, що він є батьком громадянки України (п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію»), строк якого на момент звернення позивача за наданням посвідки на постійне проживання до Центрально-Міського РВ в м. Кривому Розі ГУ ДМС в Дніпропетровській області не сплинув. Крім того, на даний час стосовно позивача відсутні заборони перебування його на території України.

Згідно ст. 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

У зв'язку з чим, позивач на даний час має передбачені Законом України «Про імміграцію» підстави для розгляду заяви щодо надання посвідки на постійне проживання поза квотою імміграції, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивачем у справі заявлено позовні вимоги про визнання нечинним рішення виконуючого обов'язки начальник головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Татаренко В.А. від 19.06.2014 р. про відмову у видачі позивачу посвідки на постійне проживання, а також про зобов'язання відповідача видати позивачу посвідку на постійне проживання.

Враховуючи встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку про необхідність скасування оскаржуваного рішення відповідача; разом з цим, суд не знаходить підстав для визнання його нечинним, оскільки станом на час прийняття відповідачем зазначеного рішення, строк заборони, встановленої попереднім рішенням відповідача від 02.08.2010 р., не сплинув.

Крім того, зважаючи на предмет спірних правовідносин, судом під час розгляду справи не надавалась оцінка повноти та достовірності документів, що дають позивачу право на отримання посвідки на постійне проживання поза квотою імміграції на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію». Зазначені документи для отримання посвідки на постійне проживання не перевірялися і відповідачем під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 22.05.2014 р., оскільки підставою для відмови у наданні йому посвідки без дослідження даних стосовно наявності у позивача дитини-громадянки України, виступили інші обставини, зокрема - чинна заборона. Відповідно, рішення про відмову позивачу у наданні посвідки з цих підстав відповідачем не приймалося, а документи - не розглядалися.

З огляду на це, належним способом захисту прав позивача суд вважає зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 1207/190614 від 17.06.2014 року про отримання посвідки на постійне проживання з підстав наявності у нього доньки - громадянки України, та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 160-162, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 19.06.2014 року про відмову у видачі позивачу посвідки на постійне проживання.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 № 1207/190614 від 17.06.2014 року про отримання посвідки на постійне проживання та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо судом у відповідності до частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України було проголошено вступну та резолютивну частину постанови, а також в разі прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складений 29.10.2015 року.

Суддя В.В. Чорна