Справа № 357/18010/14-а
Суддя: Земляна Г.В.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

09 грудня 2015 року м. Київ

колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Бистрик Г.М., Межевича М.В.

за участю секретаря Генчмазлумо І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області про стягнення не виплаченої при звільненні заробітної плати, індексації та вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради, в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог, стягнути з Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради середньомісячний заробіток за весь час затримки розрахунків по заробітній платі по день винесення судового рішення, який станом на 23.09.2015 року складає 463283,20 грн., а також вихідну допомогу у розмірі 21716,40 грн. та індексне збільшення боргу у розмірі 53057,42 грн., всього стягнути на користь позивача 538057,02 грн..

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року в розмірі 81494,80 грн. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, представники ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та позивач просить ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а відповідач просить позовні вимоги задовольнити в сумі 42525,26 грн., а в решті відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а постанову суду першої інстанції слід скасувати в частині з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 працювала на посаді керуючого справами виконавчого комітету Білоцерківської міської ради з 12.11.2007 року по 14 травня 2010 року.

Рішенням шістдесят четвертої сесії міської ради п'ятого скликання № 1370 роботу позивача визнано незадовільною, висловлено недовіру керуючому справами, достроково припинено повноваження керуючої справами та виведено ОСОБА_2 зі складу виконавчого комітету.

На виконання рішення міської ради розпорядженням міського голови Савчука В.П. від 14.05.2010 року позивача ОСОБА_2 звільнено із займаної посади, а саме керуючого справами виконавчого комітету в зв'язку з достроковим припиненням її повноважень.

На підставі розпорядження було внесено запис в трудову книжку позивача №25 від 14.05.2010 року - звільнена з посади в зв'язку з достроковим припиненням повноважень керуючого справами виконавчого комітету.

Не погоджуючись із звільненням позивач ОСОБА_2 у травні місяці 2010 року звернулася до суду із позовом до Білоцерківської міської ради, Міського голови м. Біла Церква Савчука Василя Петровича, про скасування рішення Білоцерківської міської ради за № 1370 від 14.05.2010 року; скасування розпорядження Міського голови м. Біла Церква за № 65-к від 14.05.2010 року; зобов'язання Міського голову м. Біла Церква поновити її на займаній посаді; виплатити заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу.

Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2010 року скасовано рішення Білоцерківської міської ради від 14.05.2010 року № 1370 в частині визнання роботи керуючого справами виконавчого комітету ОСОБА_2 незадовільною та висловленні недовіри керуючому справами виконавчого комітету. Зобов'язано Білоцерківську міську раду Київської області внести зміни про звільнення в трудову книжку ОСОБА_2 від 14.05.2010 року відповідно до вимог Кодексу Законів про працю України.

Зазначену постанову Білоцерківського міськрайонного суду від 15.12.2010 року позивач оскаржила і постановою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 грудня 2010 року скасовано, прийнято нову постанову, якою скасоване рішення Білоцерківської міської ради за № 1370 від 14.05.2010 року та розпорядження Міського голови м. Біла Церква за № 65-к від 14.05.2010 року. Зобов'язано Міського голову м. Біла Церква внести зміни в запис трудової книжки про звільнення відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування» та стягнено з Білоцерківської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок. ( а.с.37-42).

Ухвалою колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 30 жовтня 2012 року вказану постанову було залишено без змін. Постанова набрала чинності, звернута до виконання і частково виконана, а саме в частині внесення змін в запис трудової книжки про звільнення відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування».

Проте виконати судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок стало неможливим оскільки Білоцерківська міська рада та Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради є окремими юридичними особами, в Білоцерківській міській раді відсутні асигнування за відповідними кодами програмної класифікації видатків і економічних класифікаторів видатків бюджету, з якого може бути здійснене безпідставне списання коштів, тому позивач звернулась повторно до суду з даним адміністративним позовом до належного відповідача, а саме до виконавчого комітету, який є структурним підрозділом міської ради.

В зв'язку з чим, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції частково задовольняючи позовні вимоги дійшов висновку про стягнути з відповідача на користь позивача не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно постанови колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок. Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги щодо стягнення вихідної допомоги та інфляційного збільшення боргу задоволенню не підлягають.

Колегія суддів апеляційної інстанції частково погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь позивача не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 81494,80 грн. та відмови в задоволенні позову про стягнення інфляційного збільшення боргу. Однак, що стосується висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги, то в цій частині позовні вимоги слід залишити без розгляду.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача не виплачений середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 81494,80 грн., то слід зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається та зазначено вище, що постановою колегії суддів Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України 30 жовтня 2012 року, скасовано рішення Білоцерківської міської ради за № 1370 від 14.05.2010 року та розпорядження Міського голови м. Біла Церква за № 65-к від 14.05.2010 року. Зобов'язано Міського голову м. Біла Церква внести зміни в запис трудової книжки про звільнення відповідно до положень Закону України «Про місцеве самоврядування» та стягнено з Білоцерківської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок.

Проте виконати судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок стало неможливим оскільки Білоцерківська міська рада та Виконавчий комітет Білоцерківської міської ради є окремими юридичними особами.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зверталась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою про встановлення способі виконання судового рішення, зокрема, встановити спосіб виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року шляхом стягнення коштів у розмірі 81494,80 грн. з рахунків Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області. Однак, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 березня 2012 року в задоволенні заяви відмовлено.

Також, з матеріалів справи вбачається, що Білоцерківське управління Державної казначейської служби України Київської області зверталось до Київського апеляційного адміністративного суду з заявою про роз'яснення судового рішення, та ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27.03.2014 року у задоволенні заяви відмовлено.

Тобто, в даному випадку було вчинено всі можливі дії з виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок.

Після чого позивач звернулась до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року у розмірі 81494 гривень 80 копійок.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи ту обставину, що судовим рішенням, яке набрало законної сили встановлено необхідність стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 21.04.2011 року саме у розмірі 81494 гривень 80 копійок, то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в цій частині.

При цьому, не приймаються до уваги посилання представника відповідача в своїй апеляційній скарзі на ту обставину, що судом першої інстанції невірно визначена сума, яка підлягає стягненню, так як розмір коштів було визначено іншим судом рішення, яке набрало законної сили.

Згідно ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Також, посилання представника відповідача в своїй апеляційній скарзі на ту обставину, що судом першої інстанції невірно вирахувана сума коштів у розмірі 81494,80 грн. по рішенню Київського апеляційного адміністративного суду від 21.04.2011 року, так як має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 14.05.2010 року по 29.12.2010 року у розмірі 42525,26 грн., колегія суддів не приймає до уваги, так як вказана вище сума була вирахувана в порядку ст.117 КЗпП України як відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні.

Що стосується позовної вимоги про стягнення інфляційного збільшення боргу, то слід зазначити наступне.

Відмовляючи позивачу у нарахуванні на визначену суму середнього заробітку індексації й компенсації, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають доходи громадян, які не мають разового характеру (постійні доходи), а виплати вимушеного прогулу мають разовий характер, тому вказані суми індексації не підлягають.

Разом з тим, підп. 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду Укрїани «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що індексація заробітної плати провадиться підприємством згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 року № 663 (зі змінами та доповненнями).

Тобто заробітна плата за останні два місяці роботи перед звільненням визначається підприємством уже з урахуванням цієї величини за наявності умов, передбачених указаними законами.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом України, зокрема, в ухвалі від 06.07.2011 року.

Таким чином, зважаючи на те, що індексація суми середнього заробітку, який нараховується за час вимушеного прогулу, указаними нормативними актами не передбачена, висновок суду про відмову в цій частині вимог є законним і обгрунтованим.

Що стосується відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, то колегія судідв зазнчає наступне.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, постанова Київського апеляційного адміністративного суду набрала чинності 21.04.2011 року, а позивач звернулась з даним позовом до суду 17.12.2014 року, тобто через три роки і вісім місяців.

При цьому слід зазначити, що на вихідну допомогу не поширюється правовий режим заробітної плати.

Вихідна допомога це не зароблені гроші, а різновид компенсаційних виплат, а середній заробіток за час затримки розрахунку є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок з робітником.

Тому на ці правовідносини поширюється тримісячний строк звернення до суду, який як вірно зазначає суд першої інстанції, позивач пропустила без поважних причин.

Разом з тим, позивач не надала суду доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску тримісячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. не звернувшись до суду в межах тримісячного строку звернення за вирішенням трудового спору про стягнення вихідної допомоги.

Згідно ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав - внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присуджені оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю, які працівник мав в цей час.

У відповідності до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до загального місцевого суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався про порушення свого права.

Таким чином, позивач, не звернувшись до суду в межах тримісячного строку звернення за вирішенням трудового спору про стягнення вихідної допомоги, пропустила строки звернення до суду.

Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Таким чином, пропуск строку звернення до суду є підставою для залишення його без розгляду, а не для відмови в задоволенні позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги - не підлягають задоволенню, позовні вимоги щодо відмови в задоволенні позову про стягнення не виплаченої при звільненні вихідної допомоги у розмірі 21716,40 грн. підлягають залишенню без розгляду, а постанова суду щодо відмови в задоволенні позову в цій частині - скасуванню в зв'язку з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст.4, 8-11, 160, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області - залишити без задоволення.

Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року - скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення вихідної допомоги у розмірі 21716,40 грн.

В цій частині прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області про стягнення не виплаченої при звільненні вихідної допомоги у розмірі 21716,40 грн. - залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України у порядку ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В.Земляна

Судді: Г.М. Бистрик

М.В. Межевич

Повний текст ухвали виготовлено 14 грудня 2015 року

Головуючий суддя Земляна Г.В.

Судді: Межевич М.В.

Бистрик Г.М.