Справа № 815/2980/15
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2980/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Левчук О.А.,

суддів Бойко О.Я.

Стеценко О.О.

за участю секретаря Тишкової Л.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про поновлення на посаді консула Генерального консульства України в Сан-Франциско або на рівноцінній їй посаді в системі органів дипломатичної служби - начальника відділу у складі департаменту(управління); стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі; стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з даним позовом до суду та в обґрунтування позовних вимог зазначає, що він, 30.06.2010 року розпорядженням №567-к від 23.06.2010 року був звільнений з займаної посади головного консультанта організаційного відділу Головної служби Державного Протоколу і Церемоніалу Адміністрації Президента України у порядку переведення в Міністерство закордонних справ України. Наказом №1372-ос від 23.07.2010 року ОСОБА_2 був призначений на посаду віце-консула Генерального консульства України в Сан-Франциско на час довготермінового відрядження за переведенням з Адміністрації Президента України. Наказом №2365-ос від 06.10.2011 р. ОСОБА_2 17.10.2011 р. був переведений на посаду консула цієї ж дипломатичної установи на час довготермінового відрядження. Як стало відомо пізніше, МЗС видало Наказ №3125-ос від 19.12.2014 р. про звільнення ОСОБА_2 з займаної посади у зв'язку із закінченням довготермінового відрядження (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) - запис №19 у трудовій книжці. Пізніше цей запис анульовано - запис №20 у трудовій книжці. Наказом №488-ос від 25.03.2015 р. ОСОБА_2 був звільнений з займаної посади з 06.02.2015 р. у зв'язку із закінченням довготермінового відрядження (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України). Але ОСОБА_2 вчасно не повідомили про звільнення, а направили поштою копію наказу про звільнення, яке було отримано лише 27.04.2015 р.

Також позивач вказує, що строковий трудовий договір в порядку ст. 23 КЗпП України з ОСОБА_2 при переведенні не укладався, тому звільнення у зв`язку з закінченням строку, на який він приймався на роботу, на його думку, є неправомірним.

Крім цього ОСОБА_2 зазначає, що дії відповідача щодо його звільнення призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, в зв`язку з чим позивач вважає, що наявна вина відповідача у порушенні законних прав позивача, а тому він має право на отримання компенсації моральної шкоди, яку оцінює у 10000 гривень.

В зв`язку з чим позивач просить суд поновити на посаді консула Генерального консульства України в Сан-Франциско або на рівноцінній їй посаді в системі органів дипломатичної служби - начальника відділу у складі департаменту(управління); стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі; стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача Міністерства закордонних справ України (далі МЗС України) в судовому засіданні з позовом не погодився, надав письмові заперечення в обґрунтування заперечень зазначив, що з урахуванням того, що позивач не був до призначення на посаду віце-консула Генерального консульства України в Сан-Франциско працівником МЗС України, Міністерство закордонних справ України не мало ані обов'язку працевлаштовувати позивача(на посаду не нижче тієї, яку останній обіймав у довготерміновому відрядженні, ані можливості працевлаштовувати позивача на попередню посаду в Адміністрації Президента України.

Також представник відповідача зазначив, що з урахуванням приписів ч.1 ст. 21 Закону України «Про дипломатичну службу», у МЗС не має законних підстав для поновлення позивача(який перебував у довготерміновому відрядженні в Сан-Франциско з 17.09.2010 року до 30.10.2014 року - тобто лише 7 місяців тому) на посаді консула Генерального консульства України в Сан-Франциско, втім як і на будь-якій іншій посаді в будь-якій іншій закордонній дипломатичні установі України.

Щодо відшкодування моральної шкоди відповідач зазначив, що відсутні дані та докази вини МЗС України, зокрема того, що діями та бездіяльністю МЗС України позивачу була заподіяна моральна шкода, відсутні докази про причетність МЗС України до настання негативних наслідків для позивача(таких як порушення сімейних стосунків, приниження ділової репутації тощо), а також є відсутнім - як один з складових інституту відшкодування моральної шкоди - причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням заподіювача. З огляду на що, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, суд встановив наступне.

Розпорядженням Секретаріату президента України № 1654-к від 16.12.2009 року ОСОБА_2 призначено на посаду головного консультанта організаційного відділу Головної служби Державного Протоколу і Церемоніалу в порядку переведення з 16.12.2009 року, про що зроблений запис № 12 в трудовій книжці позивача(а.с.11).

Розпорядженням Адміністрації президента України № 567-к 23.06.2010 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади в порядку переведення для подальшої роботи в Міністерстві закордонних справ України, п. 5 ст. 36 КЗпП України з 30.06.2010 року, про що зроблений запис № 14 в трудовій книжці позивача(а.с.11).

Наказом МЗС України № 1372 від 23.07.2010 року ОСОБА_2 призначено на посаду віце-консула Генерального консульства України в Сан-Франциско на час довготермінового відрядження за переведенням з Адміністрації президента України(а.с.12).

Наказом МЗС України № 2365 від 06.10.2010 року ОСОБА_2 переведений на посаду консула цієї ж дипломатичної установи на час довготермінового відрядження(а.с.12).

Відповідно до п. 2 наказу Міністерства закордонних справ України № 3125-ос від 19.12.2014 року ОСОБА_2, консула Генерального консульства України в Сан-Франциско, звільнено із займаної посади 20.12.2014 року у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження. Підставою звільнення зазначено пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України та частина 1 статті 41 Закону України «Про дипломатичну службу»(а.с.12, 69).

Наказом МЗС України № 488-ос від 25.03.2015 року скасовано п. 2 наказу № 3125 від 19.12.2014 року. ОСОБА_2, консулу Генерального консульства України в Сан-Франциско, продовжити відпустку на 2 календарних дні з 05.02.2015 року по 06.02.2015 року включно у зв`язку із листками непрацездатності від 09.01.2015 року АГЕ № 506651 та від 10.01.2015 року АГЕ № 520506. Та пунктом 3 цього Наказу ОСОБА_2, консула Генерального консульства України в Сан-Франциско, вважати таким, що звільнений із займаної посади 06.02.2015 року у зв'язку із закінченням довготермінового відрядження(а.с.13, 21).

ОСОБА_2 направлено лист від 27.03.2015 року № 24/19-041-988 з запрошенням отримати в Департаменті менеджменту персоналу його трудову книжку, який отримано позивачем 27.04.2015 року.(а.с.73).

Також, як пояснив позивач, копію наказу про звільнення № 488-ос від 25.03.2015 року ним було отримано лише 27.04.2015 року.

Доказів отримання ОСОБА_2 копії наказу № 488-ос від 25.03.2015 року до 27.04.2015 року відповідачем до суду надано не було.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 20.09.2001 № 2778-III відносини, що виникають у зв'язку з проходженням дипломатичної служби, регулюються Конституцією України, цим Законом, Законом України "Про державну службу", Кодексом законів про працю України, Консульським статутом України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно до ч.3 ст. 12 Закону України «Про дипломатичну службу» кадри дипломатичної служби складають: 1) працівники, які займають штатні дипломатичні посади на постійній основі; 2) працівники, які займають штатні адміністративно-технічні посади на постійній основі; 3) працівники, які займають штатні дипломатичні та адміністративно-технічні посади на визначений термін (контракт).

Відповідно до ч.1 ст. 20 Закону України «Про дипломатичну службу» дипломатичну службу її працівники проходять у Міністерстві закордонних справ України, представництвах Міністерства закордонних справ України на території України, закордонних дипломатичних установах України, а також у структурних підрозділах Адміністрації Президента України, що забезпечують здійснення Президентом України повноважень у зовнішньополітичній сфері, структурних підрозділах Апарату Верховної Ради України і Секретаріату Кабінету Міністрів України, що забезпечують представництво Голови Верховної Ради України і Прем'єр-міністра України у зносинах з органами влади інших держав та здійснення заходів з міжнародного співробітництва Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України.

Згідно ч. 2, 3 ст. 20 Закону України «Про дипломатичну службу» у системі органів дипломатичної служби здійснюється ротація працівників дипломатичної служби. Працівники дипломатичної служби підлягають ротації і направляються у довготермінове відрядження з урахуванням їхньої професійної підготовки, спеціалізації та досвіду роботи, а також службової необхідності.

Відповідно до ч.1, 4, 6 ст. 21 Закону України «Про дипломатичну службу» довготермінове відрядження дипломатичних працівників триває, як правило, до чотирьох років у державах з нормальними кліматичними умовами та стабільною політичною ситуацією і до трьох років у державах з важкими кліматичними умовами або складною політичною ситуацією. Після закінчення довготермінового відрядження працівники дипломатичної служби відкликаються у порядку, встановленому законодавством. Після закінчення довготермінового відрядження працівникам дипломатичної служби надається попередня посада або посада не нижча тієї, яку обіймав працівник у довготерміновому відрядженні, а в разі неможливості надання такої посади - рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби.

Згідно ч.1 ст. 41 Закону України «Про дипломатичну службу» дипломатична служба припиняється на загальних підставах, передбачених чинним законодавством про працю.

Частина 2 ст. 41 Закону України «Про дипломатичну службу» передбачає, що дипломатична служба припиняється також на таких підставах: 1) невиконання працівником дипломатичної служби основних обов'язків, передбачених статтею 30 цього Закону; 2) порушення обмежень, пов'язаних з перебуванням на дипломатичній службі, передбачених статтею 31 цього Закону; 3) досягнення працівником дипломатичної служби граничного віку перебування на дипломатичній службі або його відставка (статті 42, 43 цього Закону); 4) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню працівника на дипломатичній службі, передбачених Законом України "Про державну службу"; 5) відмова працівника дипломатичної служби від складення Присяги державних службовців або її порушення; 6) неподання або подання працівником дипломатичної служби неправдивих відомостей щодо його доходів, майна (стаття 32 цього Закону); 7) невитримання випробування, яке встановлено при прийнятті на дипломатичну службу (стаття 11 цього Закону); 8) завершення строку дії контракту або порушення умов контракту.

Пунктом 2) ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно ч.1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідно ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З системного аналізу вищезазначених норм законодавства вбачається, що Законом України «Про дипломатичну службу» передбачено можливість прийняття працівників на штатні дипломатичні посади на визначений термін, при цьому не визначено, що в такому випадку в обов`язковому порядку укладається контракт.

А як вбачається зі ст. 24 КЗпП України підставою для допуску до роботи є укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженного ним органу.

Як встановлено судом, Міністерством закордонних справ № 1372-ос від 23.07.2010 року винесено наказ про призначення ОСОБА_2 на посаду віце-консула Генерального консульства України в Сан-Франциско на час довготермінового відрядження.

При цьому підставою для винесення наказу Міністерства закордонних справ України № 1372-ос від 23.07.2010 року є письмова заява ОСОБА_2 № 1774/201 від 07.07.2010 року на ім'я Міністра закордонних справ України, в якій ОСОБА_2 безпосередньо просить призначити його у порядку переведення з Адміністрації Президента України на посаду віце-консула Генерального консульства України в Сан-Франциско(США) на час довготермінового відрядження.(а.с.110, 111).

Отже в зазначеному Наказі безпосередньо визначено, що позивач приймається на роботу в МЗС України на визначений термін, та з урахуванням змісту зазначеної заяви ОСОБА_2 від 07.07.2010 року це відповідало волевиявленню позивача та не оскаржувалось ним у встановленому законодавством порядку.

За таких підстав доводи представника позивача про те, що відповідачем з ОСОБА_2 не укладався трудовий договір на визначений строк, суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

Таким чином відповідачем після спливу терміну, зазначеному в наказі № 1372-ос від 23.07.2010, правомірно винесено накази № 3125-ос від 19.12.2014 року та № 488-ос від 25.03.2015 року про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади консула Генерального консульства України в Сан-Франциско у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України та частини 1 статті 41 Закону України «Про дипломатичну службу».

Доводи позивача про те, що після закінчення довготермінового відрядження йому відповідно до ч.6 ст. 21 Закону України «Про дипломатичну службу» відповідачем повинно бути надана посада консула Генерального консульства України в Сан-Франциско або рівноцінна їй посада в системі органів дипломатичної служби - начальника відділу у складі департаменту(управління) суд вважає необґрунтованими, оскільки позивач до призначення на посаду віце-консула Генерального консульства України в Сан-Франциско не був працівником МЗС, а на зазначену штатну посаду був призначений на визначений термін, а отже у відповідача відсутній обов`язок призначення ОСОБА_2 на посаду начальника відділу у складі департаменту(управління), а також відсутнє право поновлення його на попередній посаді, яку ОСОБА_2 займав в Адміністрації Президента України.

При цьому вимога позивача про поновлення його на посаді консула Генерального консульства України в Сан-Франциско суперечить також приписам ч.7 ст. 20 Закону України «Про дипломатичну службу», якою передбачено, що працівники дипломатичної служби після закінчення попереднього довготермінового відрядження направляються у наступне довготермінове відрядження, як правило, не раніше ніж через два роки.

За таких підстав, судом встановлено, що у спірних правовідносинах з позивачем відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством України, а тому, відповідно, позовні вимоги позивача щодо поновлення на посаді консула Генерального консульства України в Сан-Франциско або на рівноцінній їй посаді в системі органів дипломатичної служби - начальника відділу у складі департаменту(управління) є не обґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Також, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень є похідними від вимог про поновлення на посаді, то відповідно, ці вимоги також є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

За таких підстав, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 159-163, 254, 256 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про поновлення на посаді консула Генерального консульства України в Сан-Франциско або на рівноцінній їй посаді в системі органів дипломатичної служби - начальника відділу у складі департаменту(управління); стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі; стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 14 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Левчук О.А.

Суддя Бойко О.Я.

Суддя Стеценко О.О.

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Міністерства закордонних справ України про поновлення на посаді консула Генерального консульства України в Сан-Франциско або на рівноцінній їй посаді в системі органів дипломатичної служби - начальника відділу у складі департаменту(управління); стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дати поновлення на роботі; стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень, в повному обсязі.

14 грудня 2015 року.