Справа № 802/3901/15-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

08 грудня 2015 р. Справа № 802/3901/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що 11 серпня 2015 року звернувся до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,7287 гектара, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28.08.2015р. № ДС-31-2-7777.3-5210/19-15, відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що відповідно до представлених ним графічних матеріалів та доданих до них документів розміщення земельної ділянки порушує стабільність і компактність землекористування сільськогосподарських земель як єдиного масиву. Таким чином, місце розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель (пункт 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Не погодившись із відмовою відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № ДС-31-2-7777.3-5210/19-15 від 28.08.2015 року у наданні йому дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,7287 га кадастровий номер НОМЕР_2 для особистого селянського господарства;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати мені право повторно звернутись за отриманням дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,7287 га кадастровий номер НОМЕР_2 для особистого селянського господарства на загальних підставах.

Позивач в судове засідання не з'явився. 04.12.2015 року до суду надійшло електронне повідомлення №1 (3/702612) від ОСОБА_1 про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Комісією у складі судового розпорядника та кур'єра суду складено акт № 144 від 03.12.2015 року про те, що 03.12.2015 року при вручені повістки суду адресованої відповідачу, встановлено, що даний адресат дійсно знаходиться за вказаною адресою, проте, уповноважена особа відмовилась отримувати повістку.

Відповідно до положень частини 11 статті 35 КАС України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Відтак, суд вважає, що ним вжито достатніх заходів для належного повідомлення відповідача про час і місце розгляду справи з метою реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

Згідно з ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене та враховуючи достатність наявних у справі доказів, суд вважає за можливе провести розгляд і вирішення справи за відсутності сторін в порядку письмового провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Рішенням 35 сесії 6 скликання Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області від 24.04.2015 року погоджено виділення земельної ділянки розміром 1,7287 га для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами начеленого пункту громадянину ОСОБА_1

11 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держземагентства у Вінницькій області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку документації щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 1,7287 гектара, за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення на території Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 28.08.2015р. № ДС-31-2-7777.3-5210/19-15, ОСОБА_1 повідомлено про те, що відповідно до представлених ним графічних матеріалів та доданих до них документів розміщення земельної ділянки порушує стабільність і компактність землекористування сільськогосподарських земель як єдиного масиву. Таким чином, місце розташування об'єкта не відповідає вимогам техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель (пункт 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Надаючи правову оцінку вказаним відмовам, суд зважає на наступне.

Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України гарантується право на землю.

Відповідно до частини 2 статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

При цьому п. "а" частини 3 ст. 22 ЗК України визначає те, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Таким чином, частина 3 ст. 22 ЗК України надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя.

В статті 1 Закону України "Про особисте селянське господарство" визначено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Окрім того, частиною 1 статті 6 Закону України "Про особисте селянське господарство" зазначено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім'ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.

Отже, законодавством України передбачена можливість набувати громадянами України у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм визначених ст. 121 ЗК України за рахунок земель сільськогосподарського призначення до яких в тому числі відносяться і несільськогосподарські угіддя.

Як вбачається зі змісту Закону України "Про особисте селянське господарство" земельні ділянки надані громадянам для ведення особистого селянського господарства можуть використовуватись не лише для вирощування на них сільськогосподарської продукції, а також можуть використовуватись ними для розміщення та вирощування сільськогосподарських та тварин і птиці, розміщення бджолосім'ї, багаторічних насаджень, надання послуг у сфері сільського зеленого туризму.

Статтею 33 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Пунктом "в" частини 3 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

В частині 1 статті 121 Земельного кодексу України зазначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

У відповідності до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Отже, як вбачається із вище викладеного, чинне законодавство встановлює вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Натомість, відповідач, до компетенції якого належить розгляд питання та прийняття рішення щодо надання дозволу чи відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, необґрунтовано відмовив позивачеві у наданні такого дозволу, вказуючи на те, що розміщення земельної ділянки порушує стабільність і компактність землекористування сільськогосподарських земель як єдиного масиву, не посилаючись на норми діючого законодавства України.

Відтак, аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що законодавцем передбачено лише єдину підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка полягає у невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, посилання відповідача у своєму листі відмові від 28 серпня 2015 року, як на підставу для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на невідповідність місця розташування об'єкта техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель, є також безпідставним, оскільки доказів виготовлення техніко-економічного обґрунтування на вказану земельну ділянку суду надано не було.

На вказану земельну ділянку техніко-економічне обґрунтування не виготовлялось.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачам дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка викладена у листі № ДС-31-2-7777.3-5210/19-15 від 28.08.2015 року, є протиправною, а тому заявлені позовні вимоги в частині визнання відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні дозволу ОСОБА_1 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,7287 га кадастровий номер НОМЕР_2 для особистого селянського господарства є аргументованими та підлягають задоволенню.

Одночасно, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що задовольняючи позов в частині визнання протиправною відмови, суд виходив лише з мотивів наведених в листі відповідача № ДС-31-2-7777.3-5210/19-15 від 28.08.2015 року, а саме невідповідність вимогам техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель (пункт 7 статті 118 Земельного кодексу України), інші ж підстави наявності права чи його відсутність у позивача на отримання земельної ділянки у право власності судом не досліджувались, оскільки дане питання виходить за межі з'ясування спірних правовідносин цієї адміністративної справи.

Вимога позивача про зобов'язання відповідача надати йому право повторно звернутись за отриманням дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 1,7287 га кадастровий номер НОМЕР_2 для особистого селянського господарства на загальних підставах не потребує окремо задоволення, оскільки право на звернення громадянам України надано Конституцією України, і позивач, як громадянин України, у реалізації даного права не обмежений.

Частиною 2 ст. 11 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З метою повного захисту порушених прав ОСОБА_1, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.08.2015 року №53-03.8646 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,7287 га кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,7287 га кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області, викладену у листі № ДС-31-2-7777.3-5210/19-15 від 28.08.2015 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вийти за межі позовних вимог.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 11.08.2015 року №53-03.8646 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 1,7287 га кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Жданівської сільської ради Хмільницького району Вінницької області (за межами населеного пункту).

Стягнути на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області ().

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович