Справа № 804/1969/15
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2015 рокусправа № 804/1969/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Добродняк І.Ю

суддів: Бишевської Н.А. Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Шелеповій Ю.О.

за участю представників:

позивача: - ОСОБА_1 дов від 19.02.2013

відповідача: - Карпова Г.О. дов від 20.05.2015

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2015 року

у справі № 804/1969/15

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.12.2014 за №Ф-, скасування рішення від 15.01.2015 за №, скасування податкових повідомлень-рішень від 15.01.2015 за № за №,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, в якому просив:

- скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) від 19.12.2014 №Ф- в сумі 141 162,68грн;

- скасувати рішення відповідача від 15.01.2015 № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 10 275,67грн;

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» Нікопольської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 15.01.2015 № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 281687,43 грн. (в тому числі за основним платежем - 187791,62 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 93895,81грн.);

- скасувати податкове повідомлення-рішення форми «Р» Нікопольської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області від 15.01.2015 № про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності на загальну суму 207490,32 грн. (в тому числі за основним платежем - 138326,88 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 69163,44 грн).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки податкового органу про відсутність зв'язку між витратами понесеними позивачем та здійснюваною підприємницькою діяльністю, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки підприємцем до перевірки надано всі необхідні первинні документи, а також відповідні пояснення, що підтверджують безпосередній зв'язок понесених витрат з отриманим доходом.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.03.2015 адміністративний позов задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що в результаті дослідження наданих позивачем первинних документів встановлено фактичне виконання укладених угод з постачання молока або рівноцінних продуктів для забезпечення працівників підприємств-контрагентів спецхарчуванням. Реальність виконання укладених угод в повному обсягу підтверджено наданою первинною документацією по всьому ланцюгу постачання, що в свою чергу підтверджено правомірність формування витрат та податкового кредиту за даними операціями.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач зазначає, що підприємцем завищено податковий кредит з податку на додану вартість, до якого віднесено задекларовані суми по придбанню продуктів харчування, які не використані в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. При цьому, відповідач зауважує, що поставка позивачем до ПрАТ Сентравіс продакшн юкрейн», ПрАТ «Енергоресурси», ПрАТ «Нікопольський ремонтний завод» та ПрАТ «НЗТО» таких продуктів, як дріжджі, майонез, сирок, картопля, згущене молоко, горіхові солодощі і цукерки тощо є порушенням п.«в» «Порядка бесплатной выдачи молока или других равноценных пищевых продуктов рабочим и служащим, занятым на работах с вредными условиями труда», затвердженого Постановою Держкомпраці СРСР і Президії ВЦРПС від 16.12.1987 № 731/П-13, оскільки такі товари не є рівноцінними молоку у розумінні цього Порядку та Листа від 25.06.91 № 143-11/10-17 Міністерства охорони здоров'я СРСР.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає оскаржувану постанову суду першої інстанції обґрунтованою та правомірною, зазначає, що поставка придбаних підприємців продуктів є використанням товару у власній господарській діяльності і таке використання підтверджено належним чином підтвердженими первинними документами.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Нікопольською ОДПІ проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 по 31.12.2013 дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, за результатами якої складено акт від 19.12.2014 № 3986/04-07-17-03/НОМЕР_1 (т.1, а. с.20-43).

Згідно висновків вищевказаного акту перевірки підприємцем, зокрема, порушено:

- п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України, внаслідок чого підлягає донарахуванню податок на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності за 2012-2013 р.р. на загальну суму 138 326,88 грн.;

- п.198.1, п.198.3 ст.198 ПК України, внаслідок чого завищено податковий кредит за період 2012-2013 р.р. та, відповідно, занижено податок на додану вартість за період 2012-2013 р.р. на загальну суму 187 791,62 грн.;

- абз.2 п.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого за 2012-2013 р.р. підлягає донарахуванню єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 141 162,68 грн., в тому числі за 2012 рік на суму 64 350,81 грн., за 2013 рік на суму 76 811,87 грн.;

Такі висновки зроблені податковим органом через встановлені порушення, допущені підприємцем при формуванні витрат, податкового кредиту за рахунок придбаних товарів (продуктів) у період 2012-2013 р.р., які, на думку відповідача, не були використані позивачем у власній господарській діяльності, що позбавляє позивача права на формування податкового кредиту та валових витрат за рахунок вартості цього придбаного товару, і, відповідно, призводить до заниження позивачем податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість, а також до застосування в зв'язку з цим штрафних санкцій зі сплати єдиного соціального внеску.

Так, за позицією відповідача, у періоді 2012-2013 р.р. ФОП ОСОБА_3 здійснював реалізацію молока та послуги з видачі молока за господарськими договорами на користь ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн», ПрАТ «Енергоресурси», ПрАТ «Нікопольський ремонтний завод» та ПрАТ «НЗТО». При цьому ФОП ОСОБА_3 придбавались як молоко, так і інші продукти харчування. Реалізацію ж закуплених продуктів харчування (по накладним на придбання продуктів харчування згідно додатку до акту перевірки від 19.12.2014) та отримання від цього доходу у ході проведення перевірки не доведено.

На підставі акту перевірки від 19.12.2014 відповідачем прийняті:

- рішення № від 15.01.2015 про застосування до підприємця штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 10 275,67 грн. (т.1, а. с.126);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.12.2014 № Ф- про сплату єдиного внеску в сумі 141162,68 грн. (т.1, а. с.113);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 15.01.2015 № про збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 281 687,43 грн., в тому числі за основним платежем - 187 791,62 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 93 895,81 грн. (т.1, а. с.127);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 15.01.2015 № про збільшення грошового зобов'язання про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності на загальну суму 207490,32 грн., в тому числі за основним платежем - 138326,88 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 69163,44 грн. (т.1, а. с.126).

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про безпідставність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій.

Відповідно до п.177.1 ст.177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця (п. 177.2 ст.177 Податкового кодексу України).

Відповідно до 177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

За положеннями абз.1 п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат: витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, а саме витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України).

Відповідно до положень п.185.1 ст.185 ПК України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, зокрема, з:

а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю;

б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу.

У відповідності до абз.1-4 п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями, що були включені отримувачем таких послуг до податкової декларації попереднього періоду.

Згідно п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно абз.1, 2 п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

З наведених норм вбачається, що однією з підстав для формування платником податків витрат та податкового кредиту є наявність зв'язку витрат платника податків на придбання товарів з його господарською діяльністю та підтвердження первинними документами понесення цих витрат.

Судом встановлено, що підтвердження первинними документами придбання підприємцем продуктів харчування у період, який перевірявся, податковим органом не спростовується.

Відповідач наполягає на відсутності підтвердження подальшої реалізації придбаних підприємцем продуктів харчування, тобто на відсутності підтвердження використання придатних товарів у межах власної господарської діяльності позивача.

З акту перевірки позивача від 19.12.2014 вбачається, що серед видів діяльності ФОП ОСОБА_3 за КВЕД є «постачання інших готових страв» (т.1, а. с.22).

Стосовно реальності/нереальності господарських операцій підприємця з реалізації товару ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн», ПрАТ «Енергоресурси», ПрАТ «Нікопольський ремонтний завод» та ПрАТ «НЗТО», колегія суддів зазначає наступне.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Господарською операцією згідно ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків, а також повинна бути пов'язана з його господарською діяльністю. Також вказана вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків, як обов'язкова ознака господарської операції, кореспондує і з нормами Податкового кодексу України.

Постановою Держкомпраці СРСР і Президії ВЦРПС від 16.12.1987 № 731/П-13 затверджено (мовою оригіналу) «Порядок бесплатной выдачи молока или других равноценных пищевых продуктов рабочим и служащим, занятым на работах с вредными условиями труда» (чинний на момент виникнення спірних відносин), згідно положень пункту 1 якого встановлено, що:

«предприятия (объединения) самостоятельно решают все вопросы, связанные с бесплатной выдачей рабочим и служащим молока или других равноценных пищевых продуктов, на основе Перечня химических веществ, при работе с которыми в профилактических целях рекомендуется употребление молока или других равноценных пищевых продуктов, утвержденного Министерством здравоохранения СССР 4 ноября 1987 года № 4430-87, и с учетом следующих условий:

а) молоко выдается по 0,5 литра за смену независимо от ее продолжительности в дни фактической занятости работника на работах, связанных с производством или применением химических веществ, предусмотренных в Перечне, указанном в пункте 1 настоящего постановления;

б) выдача и употребление молока должны осуществляться в буфетах, столовых или в специально оборудованных в соответствии с санитарно-гигиеническими требованиями помещениях;

в) не допускать оплату молока деньгами, замену его другими товарами и продуктами (кроме равноценных - кефира, простокваши, мацони и т. д.), выдачу молока за одну или несколько смен вперед, равно как и за прошедшие смены, и отпуск его на дом».

У листі Міністерства охорони здоров'я СРСР від 25.06.91 № 143-11/10-17 зазначено про можливість заміни «…0,5 л молока следующими продуктами животного происхождения:

1. Кисломолочные продукты (кефир, простокваша и др.) - 500 г

2. Творог - 100 г

3. Сыр 24 % жирности - 60 г

4. Молоко сухое цельное - 55 г

5. Молоко сгущенное стерилизованное без сахара - 200 г

6. Мясо говядина II категории (сырое) - 70 г

7. Рыба нежирных сортов (сырая) - 90 г

8. Яйцо куриное - 2 шт.

З матеріалів справи вбачається, що у періоді, який перевірявся, ФОП ОСОБА_3 (Виконавець) мав господарські відносини з реалізації молока та послуги з видачі молока на підставі наступних договорів:

- з ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн» (Замовник) - договір № 01-4/158 від 29.12.2011;

- з ЗАТ «Нікопольський ремонтний завод» (Покупець) - договір № 181209/2143 від 18.12.2009;

- з ПрАТ «Енергоресурси» (Замовник) - договір № 11-5531 від 10.01.2012, договір №11-5913 від 19.12.2012;

- з ПрАТ «НЗТО» (Замовник) - договір № 321 від 15.12.2011, договір № 351 від 11.12.2012.

За ідентичними умовами цих договорів виконавець зобов'язався щодня оказувати послуги по забезпеченню Замовників (Покупців) спецхарчуванням (молоком) згідно з установленими нормами, а Замовники (Покупці) зобов'язуються оплачувати послугу на умовах, передбачених договорами; Постачальник через належні йому (на підставі договору оренди) структурні одиниці громадського харчування видає товар працівникам Замовників (Покупців); товар видається після пред'явлення працівниками Замовників (Покупців) спеціального документа - талона, завіреного печаткою структурного підрозділу Замовників (Покупців), який видав талон із зазначення дати; один талон відповідає 0,5 л молока; вартість одного талона дорівнює сумі вартості 0,5 л молока.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатись зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

В якості доказів виконання даних договорів позивачем надано суду первинні документи, а саме: видаткові накладні, податкові накладні, акти приймання-передачі, акти виконаних робіт, акти, складні зав. їдальні, бухгалтером, матеріально відповідальною особою та інженером з охорони праці про отримання працівниками молока та молочної продукції, специфікації, акти звірки розрахунків, рахунків та банківських виписок, які містяться в матеріалах справи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається наявність у позивача орендних приміщень за договором оренди № 01-4/8 від 01.01.2012 за адресою: м.Нікополь, пр.Трубників, 56 Г/4, та м.Нікополь, пр.Трубників, 56/Г-6, укладених з ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн» (Орендодавець), про що також зазначено в акті перевірки позивача від 19.12.2014 (т.1, а. с.23).

Тобто наведеними первинним документами підтверджується реалізація підприємцем молока чи рівноцінних молочних продуктів ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн», ЗАТ «Нікопольський ремонтний завод», ПрАТ «Енергоресурси» та ПрАТ «НЗТО», тобто надання послуг з видачі молока працівникам зазначених підприємств шляхом видачі молока та молочної продукції в обмін на талони, надані цим працівникам їх підприємствами.

Відповідачем не спростовується наявність вказаних первинних документів щодо поставки підприємцем молока працівникам ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн», ЗАТ «Нікопольський ремонтний завод», ПрАТ «Енергоресурси» та ПрАТ «НЗТО» шляхом видачі вказаними підприємствами талонів на молоко та молочну продукцію своїм працівникам.

Водночас, відповідач зазначає, що деякі продукти харчування, які поставлялись підприємцем на користь ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн», ЗАТ «Нікопольський ремонтний завод», ПрАТ «Енергоресурси» та ПрАТ «НЗТО», зокрема, дріжджі, майонез, сирок мушкетер, картопля, горіхові солодощі і цукерки, олія соняшникова, кабачкова ікра, морквяно-яблучний сік, вафлі, шпроти та сардини (консерви) тощо), не є рівноцінними молоку у розумінні цього Порядку №731/П-13 від 16.12.1987 та Листа Міністерства охорони здоров'я СРСР від 25.06.91 № 143-11/10-17.

Колегія суддів вважає доводи відповідача помилковими, такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, оскільки поставка інших продуктів, ніж продуктів рівноцінних молоку, не означає, що ці продукти надавались позивачем працівникам вищевказаних підприємств по талонах саме взамін молока чи рівноцінних молочних продуктів.

Частиною 2 статті 71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається саме на відповідача (якщо він заперечує проти адміністративного позову).

Так, всупереч ч.2 ст.71 КАС України, відповідачем не доведено, що саме замість молока та рівноцінних молочних продуктів позивачем по талонах надавались працівникам ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн», ПрАТ «Енергоресурси», ПрАТ «Нікопольський ремонтний завод» та ПрАТ «НЗТО» інші продукти харчування (цукерки, олія соняшникова, кабачкова ікра, морквяно-яблучний сік, вафлі, шпроти та сардини (консерви) тощо).

За наявності ж самостійної заміни позивачем молока чи рівноцінних молочних продуктів на інші не рівноцінні молоку продукти, такі обставини можуть свідчити лише про порушення останнім умов вищевказаних договорів і ніяким чином не впливають на право позивача щодо відображення відповідної господарської операції, здійсненої позивачем у межах власної господарської діяльності, в податковому обліку.

З цього приводу слід зазначити також, що положення ст.20 ПК України не передбачають повноважень податкового органу щодо надання оцінки виконання договорів сторонами цих договорів, що свідчить про перевищення контролюючим органом власних повноважень.

У будь-якому випадку наведені відповідачем доводи не можуть бути підставою для висновку про невикористання Підприємцем придбаних товарів (продуктів харчування) у власній господарській діяльності і, відповідно, для висновку про відсутність реальності господарських операцій позивача з придбання товарів (продуктів харчування) і подальшої їх реалізації ПрАТ «Сентравіс Продакшн Юкрейн», ПрАТ «Енергоресурси», ПрАТ «Нікопольський ремонтний завод» та ПрАТ «НЗТО».

Крім того, зазначаючи про не спрямованість на реальне настання правових наслідків правочинів позивача, податковим органом не враховано, що правочини, які вчинені без наміру створення правових наслідків, що обумовлені ними, визначаються законом як фіктивні і недійсність таких правочинів визнається тільки судом (ст.234 ЦК України).

Стаття 204 ЦК України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Разом з тим, податковим органом не надано суду доказів недійсності вищезазначених договорів, використання придбаних товарів у неоподатковуваних операціях.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позиції відповідача про завищення підприємцем витрат в порушення п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України та завищення податкового кредиту, внаслідок чого відповідачем не доведено суду наявності законних підстав для збільшення оскаржуваними податковими повідомленням-рішенням від 15.01.2015 № та № сум грошового зобов'язання з податку на додану вартість та грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності.

Відповідно, враховуючи відсутність неправомірного завищення позивачем витрат, необґрунтованим є висновок відповідача про порушення позивачем Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI.

Згідно п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464-VI (в редакції на момент виникнення спірних відносин) платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб-підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Стаття 7 Закону № 2464-VI визначає базу нарахування єдиного внеску.

Згідно ч.11 ст.8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 2464-VI недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

У ч.ч.1, 3, 4 ст.25 Закону № 2464-VI встановлено, що рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Отже з огляду на те, що нарахування єдиного внеску здійснюється на суму доходу (прибутку), отриманого від діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, а висновки податкового органу щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак є також вірним висновок суду першої інстанції про протиправність і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.12.2014 №Ф- та рішення від 15.01.2015 № про застосування штрафних санкцій.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, дав їм правильну юридичну оцінку, застосував до правовідносин, як виникли між сторонами по справі норми права, які регулюють саме ці правовідносини і зробив обґрунтований висновок про задоволення позовних вимог.

Передбачені ст.202 КАС України підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст.198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2015 року у справі № 804/1969/15 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку, встановленому ст.212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: І.Ю. Добродняк

Суддя: Н.А. Бишевська

Суддя: Я.В. Семененко