Справа № 813/9261/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року м. Київ К/800/36780/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргуОСОБА_4
на постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року
у справі813/9261/13-а
за позовомОСОБА_4
доДержавної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області
проскасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_4.) звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Франківському районі м. Львова, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі по тексту - відповідач 1, ДПІ у Франківському районі м. Львова) від 12 березня 2003 року №/0, від 29 листопада 2003 року №, №/0, №/0.

Під час розгляду справи судом як другого відповідача до участі у справі залучено Державну податкову інспекцію у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі по тексту - відповідач 2, ДПІ у Галицькому районі м. Львова), в якій позивач на час розгляду справи судом перебуває на обліку як платник податків.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2014 року позов задоволено.

За результатами перегляду зазначеного судового рішення, Львівським апеляційним адміністративним судом 04 червня 2014 року винесено постанову, якою постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2014 року скасовано, а в задоволенні позову відмовлено.

Посилаючись на невідповідність висновків суду апеляційної інстанції положенням чинного законодавства, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 березня 2014 року.

Відповідач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вирішила розглядати справу у порядку письмового провадження.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач зареєстрований та працює приватним нотаріусом.

За результатами роботи у 2002 році позивачем було подано декларацію про доходи за 2002 рік, згідно з якою сукупний оподатковуваний доход на 2003 рік оцінюється в розмірі 60000 грн., тоді як сукупний оподатковуваний доход за 2002 рік визначений в розмірі 122848,50 грн.

12 березня 2003 року ДПІ у Франківському районі м. Львова прийняла податкове повідомлення - рішення, яким визначила для позивача загальну суму податкового зобов'язання з прибуткового податку з громадян в розмірі 45700,20 грн. на 2003 рік та встановила строки його сплати - 14 березня 2003 року, 14 травня 2003 року, 14 серпня 2003 року, 14 листопада 2003 року по 11424,05 грн. щоквартально.

Згідно податкових повідомлень - рішень ДПІ у Франківському районі м. Львова від 29 листопада 2003 року №/0, №/0, №/0 позивачу визначено до сплатити штрафи в розмірі 0,01 грн., 700,00 грн. та 876, 39 грн. відповідано.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що податковий орган всупереч чинному законодавству нарахував аванс прибуткового податку на підставі оподатковуваного доходу за минулий 2002 рік.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив про закріплення чинними нормами податкового законодавства обов'язку позивача здійснювати авансові платежі по податку з доходів, які обраховуються податковими органами на підставі декларацій, поданих громадянами про очікуваний (оціночний) у поточному році доход або про фактично одержані у звітному календарному році доходи та інших відомостей про доходи громадян.

Переглянувши рішення апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 67 Конституції України кожний зобов'язаний сплачувати податки й збори в порядку й розмірах, встановлених законом.

Принципи побудови системи оподаткування, види податків, зборів та інших обов'язкових платежів, напрями їх зарахування й використання, перелік платників податків та об'єктів оподаткування, як і відповідальність за порушення податкового законодавства, у період виникнення спірних правовідносин, визначались Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року №1251-ХІІ у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України №1251-ХІІ).

Статтями 1, 2, 3, 4, 9, 17 зазначеного Закону передбачено: дотримання принципу рівномірності сплати податків шляхом встановлення строків сплати податків і зборів, виходячи з необхідності забезпечення своєчасного надходження коштів до бюджету для фінансування витрат; обов'язок платників податків і зборів подавати до державних податкових органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів; обов'язок сплачувати належні суми податків і зборів у встановлені Законами терміни та те, що сплата податків і зборів провадиться у порядку, встановленому цим Законом та іншими законами України з питань оподаткування.

Законом України №1251-ХІІ встановлений загальнодержавний податок - податок на доходи фізичних осіб, а статтею 32 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року №3425-ХІІ з наступними змінами та доповненнями у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України №3425-ХІІ) визначає приватного нотаріуса як особу, яка, отримуючи доходи від професійної діяльності, є платником даного податку.

Порядок оподаткування прибутковим податком доходів, одержуваних громадянами, а так і приватними нотаріусами на час виникнення спірних правовідносин регулювався Декретом Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року №13-92 у відповідній редакції (далі по тексту - Декрет №13-92).

Відповідно до принципу диференційованого й прогресивного оподаткування громадян Декрет №13-92 у статті 7 розділу 1 встановлював ставки оподаткування залежно від виду й розміру отримуваного громадянами доходу.

Пункт 1 названої статті передбачає сплату прибуткового податку з сукупного оподатковуваного доходу громадян за місцем основної роботи (служби, навчання) - тобто з доходу, отриманого в результаті основної систематичної діяльності громадянина, що має постійний характер, який обчислюється за ставками прогресивного оподаткування доходів громадян, встановленими Указом Президента «Про збільшення неоподатковуваного мінімуму та ставки прогресивного оподаткування доходів громадян» від 13 вересня 1994 року № 519/94. Максимальна ставка податку за цим Указом із доходу в розмірі понад 100 неоподатковуваних мінімумів - податок з доходу в розмірі понад 100 неоподатковуваних мінімумів плюс 40% від суми, що перевищує доход у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів.

Необхідність обчислення прибуткового податку доходів від заняття приватною нотаріальною діяльністю за ставками прогресивного оподаткування, визначеного статтею 7 Декрету №13-92, зазначено в пункті 3 мотивувальної частини ухвали Конституційного Суду України від 21 березня 2002 року №14-у/2002 «Про відмову у відкритті конституційного провадження у справі за конституційним зверненням приватних нотаріусів Харківського міського нотаріального округу щодо офіційного тлумачення положень ст. ст. 8, 9, 10 розділу 2, ст. ст. 11, 12 розділу 3, ст. ст. 13, 14 розділу 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян».

Відповідно до положень Закону України №3425-ХІІ приватний нотаріус є громадянином України, який має постійне місце проживання в Україні, постійне та єдине робоче місце в межах нотаріального округу, де він здійснює свої повноваження. Ці повноваження становлять основний зміст його діяльності; остання є постійною і систематичною протягом усього часу дії реєстраційного посвідчення (перерви в ній не повинні перевищувати певного часу, оскільки це може бути підставою для її припинення). Плата за вчинення нотаріальних дій є його основним прибутком, оскільки він не вправі виконувати іншу оплачувану роботу, крім передбаченої абзацом 2 статті 4 цього Закону.

Законом України №3425-ХІІ передбачено, що приватним нотаріусом може бути лише громадянин України, який має постійне місце проживання в Україні, його робоче місце визначається в межах нотаріального округу, де він здійснює свої повноваження, є основною сферою його діяльності, що ця діяльність є постійною і систематичною протягом всього часу дії реєстраційного свідоцтва, що за вчинення нотаріальних дій справляється плата, яка є основним доходом, та що з доходу приватного нотаріуса справляється прибутковий податок, встановлений чинним законодавством України.

Відповідно до статті 2 Декрету №13-92 об'єктом оподаткування прибутковим податком є сукупний оподатковуваний доход за календарний рік (що складається з місячних сукупних оподатковуваних доходів), одержаний з різних джерел як на території України, так і за її межами.

Враховуючи характер діяльності приватних нотаріусів та отримуваних ними доходів, які не є доходами, отриманими за основним місцем роботи за трудовим договором, чи доходами від підприємницької діяльності, порядок їх оподаткування як інших доходів, отриманих від приватної нотаріальної діяльності, регулюється розділом IV Декрету №13-92, яким визначено особливості оподаткування доходів від заняття підприємницькою діяльністю та інших доходів.

Аналогічна позиція викладена у рішенні Верховного Суду України від 20 березня 2003 року у справі за скаргою приватного нотаріуса на дії державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжжя.

Згідно із визначенням, наведеним в статті 13 Декрету №13-92, оподатковуваним доходом приватних нотаріусів вважається сукупний чистий доход - різниця між: валовим доходом і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Підпункт «б» пункту 1 статті 14 Декрету №13-92 та підпункт «г» пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», передбачають, що обчислення податку з таких доходів здійснюється податковими органами на підставі декларацій, поданих громадянами про очікуваний (оціночний) у поточному році доход, або про фактично одержані у звітному році доходи.

Відповідно до пункту 3 статті 14 Декрету №13-92 податок, обчислений податковими органами, сплачується протягом року платники щоквартально до бюджету по 25 процентів річної суми податку, обчисленої за доходами за попередній рік, а платники, які вперше залучаються до сплати податку, - 25 процентів суми, обчисленої їм податковими органами за оціночним доходом на поточний рік.

Для сплати авансових платежів податку встановлюються такі строки протягом року: до 15 березня, до 15 травня, до 15 серпня i до 15 листопада. У разі значного збільшення або зменшення протягом року доходу платника податковими органами може бути проведено перерахунок сум податку за строками сплати податку, що не настали.

Саме на підставі наведених правових норм відповідачем було проведено розрахунок авансових платежів з прибуткового податку для позивача.

Колегія суддів погоджується з посилання ОСОБА_4 про відсутність за законодавчому рівні закріплення за нею обов'язку на подання щоквартальних декларацій з прибуткового податку з громадян.

Однак, відсутність такого обов'язку не звільняє позивача від необхідності здійснювати сплату авансових платежів з відповідного податку.

Також позивачем не надано доказів на підтвердження виконання нею зазначеного обов'язку у строки, закріплені у Декреті №13-92, а тому застосування податковим органом штрафних санкцій також є правомірним.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних судових рішень було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 210, 214, 215, 220, 222, 223, 224, 230, 231 частиною 5 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2. Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 04 червня 2014 року у справі №813/9261/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна