Справа № 807/3519/14
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 р. Справа № 876/9331/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, зобовязання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, яким з врахуванням уточнення позовних вимог просив: скасувати розпорядження відповідача від 20.05.2014 року № 228 в частині ліквідації Відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області та утворення на базі цього відділу секторів інфраструктури та житлово-комунального господарства, від 22.09.2014 року № 145 і від 14.10.2014 року № 166-к в частині його звільнення з посади начальника Відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області; поновити його на посаді начальника Відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; змінити дати і формулювання причини звільнення в трудовій книжці.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року позов задоволено частково: скасовано розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 22.09.2014 року № 145 «Про звільнення ОСОБА_1В.» щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області; скасовано розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 14.10.2014 року № 166-к «Про внесення змін у розпорядження за № 145 від 22 вересня 2014 року «Про звільнення ОСОБА_1В.», щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області; зобов'язано Тячівську районну державну адміністрацію Закарпатської області поновити ОСОБА_1 на займаній на час звільнення посаді начальника Відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області з 15.10.2014 року; зобов'язано Тячівську районну державну адміністрацію Закарпатської області виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 30505,28 грн.; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанову в частині задоволення позову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає її необґрунтованою, оскільки суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ліквідація та реорганізація окремих відділів райдержадміністрації була проведена відповідно до розпорядження голови адміністрації від 20.05.2014 року № 228 «Про затвердження структури управлінь, відділів та секторів державної адміністрації», п. 5 якого, зокрема, було ліквідовано відділ інфраструктури та житлово-комунального господарства та за рахунок цього ліквідованого відділу було утворено сектор житлово-комунального господарства та сектор інфраструктури у кількості 2 штатних одиниць кожен. В зв'язку з цим ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 49-2 Кодексу законів про працю України було попереджено про можливе майбутнє вивільнення. Також відповідач зазначає, що ним було отримано згоду профспілкового комітету на звільнення позивача. Крім того, з листа голови профспілкового комітету Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 05.09.2014 року вбачається, що позивач не заперечував щодо скорочення його посади та не піднімав питання про забезпечення його іншим робочим місцем. Тому відповідач вважає, що позивача було звільнено з посади начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства з дотриманням вимог законодавства.

Постанова в частині відмови у задоволенні позову не оскаржена, тому відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України в апеляційному порядку не переглядається.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, перед звільненням ОСОБА_1 обіймав посаду начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області.

Розпорядженням голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 20.05.2014 року № 228 «Про затвердження структури управлінь, відділів та секторів державної адміністрації» було ліквідовано та реорганізовано окремі відділи та сектори адміністрації, зокрема, було ліквідовано очолюваний позивачем відділ інфраструктури та житлово-комунального господарства та за рахунок ліквідованого відділу було утворено сектор житлово-комунального господарства та сектор інфраструктури у кількості 2 штатних одиниць кожен (п. п. 5, 6 розпорядження).

А п. 12 цього розпорядження керівника апарату райдержадміністрації було зобов'язано попередити працівників відділів та секторів, які реорганізуються та ліквідуються про можливе майбутнє вивільнення у зв'язку із зміною структури та попередити Тячівський районний центр зайнятості.

21.07.2014 року ОСОБА_1 було попереджено про можливе майбутнє вивільнення із займаної посади згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства.

Розпорядженням голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 22.09.2014 року №145-к ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства з 22.09.2014 року у зв'язку з ліквідацією відділу згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України.

А розпорядженням голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 14.10.2014 року №166-к з врахуванням лікарняних листків серії АГИ № 322890 та серії АГИ №322379 п. 1 розпорядження від 22.09.2014 року №145-к було викладено у новій редакції, а саме вказано «Звільнити ОСОБА_1 начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства з 14.10.2014 року у зв'язку з ліквідацією відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України».

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти, зокрема, ліквідацію, реорганізацію або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, звільнення працівника згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України характеризується рядом ознак, зокрема, роботодавець зобов'язаний забезпечити наступні елементи процедури звільнення: ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення; про наступне вивільнення персонально попередити працівників не пізніше ніж за 2 місяці; при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці врахувати переважне право на залишення працівника на роботі; одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; звільнення працівника з підстав, передбачених у п. 1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

При цьому, неможливість переведення працівника за його згодою на іншу роботу повинна бути реальною і може бути доведеним фактом вжиття роботодавцем всіх необхідних заходів для надання працівникові іншої роботи.

Водночас відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому, як встановив суд, доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 не заперечував щодо скорочення його посади та клопотав про забезпечення його іншим робочим місцем, є безпідставними і спростовуються встановленими обставинами справи та належними доказами.

В матеріалах справи наявна довідка відповідача від 28.10.2014 року № 03-35/400 про наявність вакансій станом на 25.10.2014 року, в якій зазначено, що в девяти структурних підрозділах райдержадміністрації були наявні вакантні посади,

Однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, Тячівська районна державної адміністрації Закарпатської області не надала жодних доказів неможливості переведення позивача на іншу посаду та вжиття заходів для цього.

Зокрема, відповідач не надав суду доказів того, що ОСОБА_1 було запропоновано будь-яку вакантну посаду, а останній відмовився від неї, що суперечить вимогам абз. 3 ст. 49-2 КЗпП України.

Крім того, в постанові від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14 Верховний суд України висловив правову позицію, згідно з якою встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) щодо працевлаштування працівників ліквідованої установи.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні позивача відповідач порушив вимоги ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України, а саме допущено звільнення працівника за наявності вакантних посад та можливості переведення його на іншу роботу.

Крім того, відповідно до п. п. 1, 3 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, працівником органу внутрішніх справ, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Як встановив суд, голова Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області листом від 03.09.2014 року № 03-35/500 звернувся до профспілкового комітету райдержадміністрації щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства.

Як встановив суд і підтверджується матеріалами справи, на профспілкових зборах колективу райдержадміністрації 04.09.2014 року розглядалося питання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства, проте сам позивач на зборах був відсутній.

Як вбачається з листа голови профспілкового комітету від 05.09.2014 року № 1, на зборах було вирішено надати згоду на звільнення позивача та зазначено, що позивач не заперечував щодо скорочення його посади, а також не піднімав питання про забезпечення його іншим робочим місцем.

Однак суд першої інстанції допитав в якості свідка голову профспілкового комітету Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області ОСОБА_2, який, зокрема, пояснив, що на засіданні профспілкового комітету 04.09.2014 року ОСОБА_1 був відсутній, а інформацію про те, що позивач не просив надати йому для трудовлаштування іншу вакантну посаду на засіданні профкому оголосив заступник голови райдержадміністрації ОСОБА_3

За таких обставин колегія суддів вважає безпідставним твердження відповідача про те, що позивач не просив надати йому для трудовлаштування іншу вакантну посаду.

Також, на думку колегії суддів, рішення профспілкового комітету Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 04.09.2014 року про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 не може вважатись належною згодою первинної профспілкової організації в розмінні норм ст. 43 КЗпП України, оскільки позивач був відсутній на зборах профспілкового комітету і відповідно не міг висловити свою позицію щодо спірних правовідносин, а також зазначене рішення було прийняте профспілковим комітетом на підставі недостовірної та неповної інформації.

Враховуючи наведені вище обставини та положення правових норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області.

А відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір, відтак слід поновити позивача на займаній на час звільнення посаді начальника відділу інфраструктури та житлово-комунального господарства державної адміністрації.

В зв'язку з цим також є правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для поновлення позивача на цій посаді.

Також колегія суддів враховує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З врахуванням положень Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік» та відомостей про заробітну плату ОСОБА_1.В., зазначених в довідці Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 16.04.2015 року № 07-12/22, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за час вимушеного прогулу позивачу належить до виплати 30505,28 грн.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області залишити без задоволення.

Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 11 серпня 2015 року у справі № 807/3519/14 за позовом ОСОБА_1 до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області про скасування розпоряджень, поновлення на роботі, зобовязання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_4

Ухвала складена в повному обсязі 30.11.2015 року