Справа № 820/9531/15
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 р.Справа № 820/9531/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Тацій Л.В.

Суддів: Подобайло З.Г. , Григорова А.М.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2015р. по справі № 820/9531/15

за позовом ОСОБА_1

до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Харкові треті особи ОСОБА_2 ОСОБА_6

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Харкові, третя особа ОСОБА_2, в якому просила зобов'язати відповідача виплатити одноразову допомогу сім'ї ОСОБА_5 внаслідок страхового випадку-смерті потерпілого, а саме ОСОБА_1 на поточний рахунок № НОМЕР_1 в ПАТ «Мегабанк».

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2015р. по справі № 820/9531/15 позов залишено без задоволення.

Позивач, не погодившись з даним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_6 - доньку померлого ОСОБА_5

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач та третя особа - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали в повному обсязі з підстав та мотивів, викладених у скарзі.

Представник відповідача та третьої особи -ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, наполягаючи на законності та обґрунтованості постанови суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з 17 травня 2000 року в родині ОСОБА_1 проживав її непрацездатний рідний брат ОСОБА_5, який працював шахтарем та мав професійне захворювання.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, його смерть має причинний зв'язок із професійним захворюванням.

Також з матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_5 був рідним братом ОСОБА_1.

У вересні 2014 року позивач звернулась до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові із заявою про отримання одноразової допомоги у зв'язку зі смертю брата.

Листом за підписом начальника відділення ОСОБА_2 від 24.10.2014 р. №6261/08-15, який позивач отримала 27 жовтня 2014 року, ОСОБА_1 повідомлено, що питання про право призначення їй одноразової допомоги внаслідок смерті ОСОБА_5 буде розглянуто після прийняття рішення МСЕК.

Листом від 16.07.2015 р. №4029/08-17 за підписом начальника відділення ОСОБА_2 позивача повідомлено, що підстави для призначення одноразової допомоги на сім'ю у зв'язку зі смертю брата, відсутні, оскільки вона не є членом сім'ї померлого.

Не погоджуючись із діями відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову виходив із того, що дії Фонду є правомірними, оскільки позивач не є членом родини померлого, а отже не є тією особою, якій передбачено виплату одноразової допомоги у разу смерті потерпілого внаслідок професійного захворювання.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно п.п. «б», «д», п.1 частини першої ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку одноразову допомогу в разі стійкої втрати професійної працездатності або смерті потерпілого.

Ст. 28 Закону України «№1105-ХІV визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно із статтею 21 цього Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку та складаються з: страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); страхової виплати пенсії по інвалідності потерпілому; страхової виплати пенсії у зв'язку з втратою годувальника; страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 6) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу.

Відповідно до положень статті 33 Закону України №1105-ХІV у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом "д" пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Такими непрацездатними особами, зокрема, є:

- діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;

- неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов'язаний виплачувати аліменти;

- непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку.

В силу частини сьомої ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку або професійного захворювання розмір одноразової допомоги його сім'ї повинен бути не меншим за п'ятирічну заробітну плату потерпілого і, крім того, не меншим за однорічний заробіток потерпілого на кожну особу, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого.

Позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги позивача ґрунтуються на тому, що позивач є сестрою потерпілого ОСОБА_5, тобто є членом сім'ї загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, а отже має право на виплату їй одноразової допомоги в розмірі п'ятирічного заробітку.

При цьому, позивач вважає, що таке право у неї виникає на підставі того, що вони з братом проживали разом та були пов'язані спільним побутом.

Проте така позиція позивача не ґрунтується на вимогах діючого законодавства, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1227 Цивільного Кодексу України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були одержані ним за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідно до статті 3 Сімейного Кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства.

Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Єдиного визначення сім'ї законодавець не дає.

Зазначена стаття окреслює загальні ознаки, яким повинен бути зв'язок між фізичними особами для того, щоб вони вважалися сім'єю. До таких ознак належать: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом; взаємні права та обов'язки.

Із загального правила про обов'язкове спільне проживання членів сім'ї стаття 3 СК України робить два виключення. Так подружжя буде вважатися сім'єю і тоді, коли чоловік та жінка проживають окремо з поважних причин.

У наведеній статті міститься приблизний перелік поважних причин окремого проживання подружжя, до яких відноситься навчання, робота, лікування, догляд за батьками або дітьми.

Діти будуть відноситися до членів сім'ї своїх батьків в будь-якому випадку окремого проживання, незалежно від поважності причин цього.

Відповідно до статті 6 Сімейного Кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

При цьому малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років; неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Дитиною взнається особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років (ч. 1 ст. 34 ЦКУ).

Отже, до досягнення 18 років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність у особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов'язки дитини.

Отже аналіз наведених норм та обставин дає судовій колегії право для висновку, що в силу положень п. 2 частини третьої статті 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, можливість набуття статусу члена сім'ї своїх батьків без спільного проживання з ними закон надає лише дитині, правовий статус якої згідно з п. 1 статті 6 Сімейного Кодексу України має особа до досягнення нею повноліття.

Аналогічна правова позиція з цього питання міститься в рішенні Верховного Суду України від 26.12.2007 «Про набуття статусу члена сім'ї».

Як вбачається з зі змісту довідки ЖК "Магістраль Х90" за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані та проживали: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3., (брат позивачки) ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (позивач), ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 (донька позивача), ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 (онук позивача).

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що п. 6.1.8. Порядку призначення, перерахування та проведення страхових виплат від 27.04.2007 р. № 24, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.06.2007 р. за №715/13982, передбачено, що однією із умов отримання одноразової допомоги на сім'ю є перебування членів сім'ї померлого на його утриманні, у зв'язку з чим право на отримання одноразової допомоги у розмірі п'ятирічного заробітку і заробітку за один рік, виникає тільки у осіб, що перебували на утриманні загиблого.

Так, стаття 267 СК передбачає обов'язок повнолітніх братів, сестер утримувати малолітніх, неповнолітніх братів та сестер, якщо: а) вони малолітні і неповнолітні; б) потребують матеріальної допомоги; в) вони не мають батьків, чоловіка, дружини, які зобов'язаних утримувати; г) якщо вони є в наявності, але не можуть надавати їм належного утримання; д) за умови, що повнолітні брат, сестра можуть надати матеріальну допомогу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що порядок призначення одноразової допомоги на сім'ю в порядку ч. 7 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», передбачає дві умови: призначення такої допомоги члену сім'ї та за умови перебування члена сім'ї на утриманні потерпілого.

Таким чином, враховуючи невизначеність на законодавчому рівні чіткого та однозначного поняття «член сім'ї», колегія суддів розглядає правовідносини, що виникли у даній справі між позивачем і її померлим братом саме у площині норм законодавства, якими врегульовано порядок призначення одноразової допомоги сім'ї у разі смерті потерпілого внаслідок професійного захворювання розмір, з урахуванням загальних ознак зв'язку між фізичними особами для того, щоб вони вважалися сім'єю.

З урахуванням наведеного, колегія суддів враховує факт проживання ОСОБА_1 разом із братом, пов'язаність з ним спільним побутом, проте зазначає, що, у даному випадку, відсутні ознаки сім'ї, оскільки повнолітні брат і сестра не пов'язані взаємними правами та обов'язками, адже обов'язки, передбачені ст. 267 СК України передбачені для повнолітніх братів і сестер тільки перед малолітніми, неповнолітніми братами та сестрами.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що донька ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, на момент його смерті досягла повноліття та разом з батьком не проживала, не була пов'язана з ним спільним побутом, а отже не набула статусу члена сім'ї загиблого.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем як суб'єктом владних повноважень, дії якого оскаржуються, доведено їх правомірність.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів відзначає, що суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 15.10.2015р. по справі № 820/9531/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Тацій Л.В.
Судді Подобайло З.Г. Григоров А.М.
Повний текст ухвали виготовлений 14.12.2015 р.