Справа № 826/10101/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-12-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 грудня 2015 року № 826/10101/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кротюка О.В. , суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Іраку ОСОБА_2
до Державної міграційної служби України

провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії
Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Іраку ОСОБА_2 (далі - позивач) до Державної міграційної служби України (далі - відповідач) із адміністративним позовом, яким просив визнати неправомірним та скасувати рішення №111-15 від 27.02.2015 про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи.

На підставі ч.4 ст.122 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Громадянином Іраку ОСОБА_2 подано заяву - анкету (далі - заява №160) від 18.09.2014 №160 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі мотивів, викладених у висновку від 06.01.2015 справа №2014KYIV0160 Державною міграційною службою України вирішено (27.02.2015 №111-15 - далі - оскаржуване рішення) відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку ОСОБА_2.

Позивач вважає вказане рішення необґрунтованим та таким, що прийнято без повного дослідження всіх обставин справи, зокрема, ситуації в країні походження позивача. З огляду на вказане, просить суд скасувати останнє та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Іраку ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до пунктів 1, 4, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон):

o біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

o додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

o особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.23 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду № 1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" встановлено наступне.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як встановлено судом, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Іраку, народився в Іраку, м. Кіркук, неодружений, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (суніт).

Ірак залишив легально літаком 21.09.2013, рейс Багдад - Донецьк. Державний кордон перетнув легально 21.09.2013.

З документів, які посвідчують особу в наявності - паспорт громадянина Іраку НОМЕР_1 та посвідка на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2 - термін проживання до 30.07.2015.

За отримання захисту на території України звернувся в перше - 18.09.2014.

У своїй заяві №160 позивач зазначив, що побоювання повернення до Іраку обумовлено військовим конфліктом на релігійному підґрунті, а також тому, що позивач працював на уряд з 1999 року до 2012 року та перевіряв фінанси. За наслідком цих перевірок, останнім доповідалося керівництву про корупцію, в зв'язку з чим позивач почав отримувати погрози.

Судом при вирішення спору приймаються до уваги протоколи співбесід позивача.

Під час співбесіди іноземець зазначив, що працював з 2000 - 2013 аудитором в МВС і перевіряв відділення міліції в м. Кіркук протягом 2000 - 2006, з кінця 2006 - 2010 працював в м. Сулейманія в банку, в 2010 повернувся в Кіркук та працював там півроку, після чого знов повернувся в м. Сулейманія та працював там до 2013. В 2013 році позивач знов повернувся в м.Кіркук та жив там 3 місяці.

За словами позивача, у 2006 році останній почав отримувати погрози від поліцейських через те, що він виявив факт розкрадання державного майна. Після виявлення даного факту, як стверджує позивач, йому було запропоновано хабара для того аби він не викривав факт незаконного продажу зброї. За наслідком чого, останній просив захисту свого керівника, з огляду на що його було вирішено направити в банк м. Сулейманія.

Аналізуючи зазначене, можливо дійти висновку, що позивач протягом тривало часу жив та працював в м. Сулейнанія та періодично повертався до м. Кіркуку, та деякий час працював там, продовжуючи свою професійну діяльність в тій самій державній установі. Таким чином, на думку суду, позивач вільно користувався можливістю внутрішнього переміщення в країні походження.

В той же час, згідно протоколу співбесіди від 01.10.2014 позивач зазначив, що батьки почали отримувати погрози в 2006 році та 2013 році, а йому казали про це особисто. При цьому, останній вказав, що за наслідком повернення з м. Сулейманія до м. Кіркук він зустрів особу, яка йому погрожувала вперше до від'їзду до м. Сулейманія та при зустрічі з позивачем вказана особа знову почала погрожувати. В зв'язку з чим, позивач перебував в стані страху та написав заяву про відставку за власним бажанням та виїхав в Україну.

Згідно протоколу співбесіди від 22.12.2014 громадянин Іраку ОСОБА_2 на запитання працівника міграційної служби чи мали місце погрози комусь із родичів під час перебування позивача в Іраку та після від'їзду в Україну відповів, що погрожували лише йому, родичам погрози не надходили. Окрім того, позивач у вказаній співбесіді зазначав, що у 2013 році писав заяву за місцем роботи в Іраку про відпустку. На питання надходження погроз з оглядку на релігійну приналежність та національність - позивач відповів ні. Між тим, позивачем зазначено, що полковник погрожував йому у 2006 році, а потім прийшов лист з погрозами.

Аналіз протоколів співбесід від 01.10.2014 та від 22.12.2014 дає суду підстави стверджувати, що позивачем надаються досить суперечливі відомості щодо причин та обставин побоювання повертатися в країну походження, у тому числі відносно отримання ним та його сім'єю погроз.

В той же час, слід наголосити, що спершу позивач вказував на побоювання повертатися в країну походження, з огляду на наявний військовий конфлікт на релігійному підґрунті та через свою професійну діяльність, в зв'язку з цим просив захисту. Проте, в подальшому на питання працівника державної міграційної служби, що змусило його звернутися до органу міграційної служби зазначив - «для того аби легально жити на території України» (протокол співбесіди від 22.12.2014).

Зазначене в сукупності дає підстави дійти суду до висновку, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним, а тому жодних суб'єктивних факторів саме переслідування за національністю чи політичними поглядами, які обумовлюють неможливість повернення заявника до Іраку не заявлено. Суд керуючись внутрішнім переконанням та аналізом протоколів співбесід дійшов висновку, що зазначені позивачем у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мотиви не знайшли свого підтвердження за наслідком проведених співбесід, з огляду на суперечливі відомості, які вказувалися позивачем. Таким чином, суд вважає, що відсутня реальна та обґрунтована суб'єктивна сторона побоювань.

Варто звернути увагу, що до звернення в міграційну службу щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач проживав на території України легально на підставі посвідки на тимчасове проживання в Україні, яка дійсна до 30.07.2015 року. 26.12.2014 під час другої співбесіди останній вказав, що навчається на магістратурі Київського Національного торговельно-економічного університету, навчання в якому завершується 30.07.2015. Тобто, після 30.07.2015 позивач втрачає підстави для подальшого легального перебування в Україні. Поряд з цим, слід додати, що відповідно до листа Головного управління СБУ в місті Києві та Київській області від 17.12.2014 за вих. №11057 - громадянин Іраку ОСОБА_2 прибув на територію України 21.09.2013 з метою отримання вищої освіти, «…проте в жодному вищому навчальному закладі не навчався, а запрошення котре йому було оформлено Київським національним торговельно-економічним університетом для навчання використане ним виключно для перетину державного кордону».

Крім того, суд відмічає, що позивач не надав на зберігання Управління у справах біженців ГУ ДМС України в місті Києві оригінал свого національного паспорту, не дивлячись на те, що під час прийому заяви він був ознайомлений з протоколом ознайомлення з прийняття рішення за заявою, правами та обов'язками особи, стосовно якої прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (cт. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»). Таким чином, на думку суду, позивач продовжує користуватися захистом країни громадянської належності, використовуючи свій національний документ.

Вказане в сукупності дає суду підстави дійти висновку про відсутність у позивача мети отримання захисту в мітлових переслідувань (погроз) в країні походження. В той же час, суд вважає, що Громадянин Іраку ОСОБА_2 намагається легалізувати своє перебування на території України, про що ним самостійно зазначено в протоколі співбесіди від 22.12.2014.

Аналогічні обставини та мотиви викладені у Висновку.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Відповідач в силу положень частини 2 статті 71 КАС України спростував покликання позивача і довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст..2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись ст.. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Головуючий Суддя О.В. Кротюк

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур