Справа № 415/6003/15-а
Суддя: Калмикова Ю. О.
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №415/6003/15-а
Провадження №2-а/415/87/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.11.15 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області в складі:

головуючого судді: - ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання - Нескородовій Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Управління пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до Лисичанського міського суду з адміністративною позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України у м. Лисичанську Луганської області про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони є громадянами України та з 05.02.2007 року постійно проживають за кордоном. Вони не працюють та не перебувають на обліку в органах державної податкової служби, як фізичні особи-підприєимці. До виїзду за кордон проживали в м. Лисичанську, з 1989 та 1995 року відповідно перебували на пенсійному обліку та отримували пенсії за віком в УПФУ в м. Лисичанську. З 01.09.2007 року позивачам припинена виплата пенсій внаслідок виїзду на постійне місце проживання за кордон. На підставі рішення Лисичанського міського суду Луганської області № 2-а/415/227/13 від 24.12.2013 року позивачам відновлено виплату пенсій за віком як непрацюючим пенсіонерам, починаючи з 07.11.2013 року. Рішенням Конституційного суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку з чим 31.08.2015 р. вони звернулися до відповідача із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком та надбавки як дитині війні, за період з 07.10.2009 року по 07.11.2013 року. Листом № 4899/02-10 від 01.09.2015 року відповідач відмовив позивачам у поновленні виплати та перерахунок пенсії за період з 07.10.2009 року по 07.11.2013 року посилаючись на те, що оскільки вони не працюють, а значить не набули додаткового страхового стажу, який не врахований при здійсненні розрахунку їх пенсій, і відповідно, не мають права на здійснення зазначеного перерахунку.

На підставі вищевикладеного просять суд звизнати протиправною бездіяльність відповідача стосовно перерахунку та поновлення виплат пенсії за віком та надбавки як дітям війни, за період з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року; зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську здійснити перерахунок, поновлення та індексацію, нарахувати та виплатити позивачам пенсії за віком, як непрацюючим пенсіонерам, одноразово виплатити всю суму борга за період з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року; зобовязати відповідача нарахувати та виплатити підвищення до пенсії, в розмірі надбавки, встановленої для дітей війни відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», одноразово виплатити всю суму борга за період з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року; зобовязати виплатити позивачам компенсації, у звязку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дітям війни за період з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року на день фактичної виплати; зобовязати відповідача надати позивачам виписки з розпоряджень про перерахунок/поновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року.

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивачів ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів.

Представник відповідача в судове засідання не зявилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала письмову заяву з проханням розглядати справу в порядку письмового провадження без представника відповідача.

Представником відповідача до початку розгляду справи по суті були подані письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що 19 листопада 2013 року позивачі вже зверталися до Лисичанського міського суду з аналогічними позовними вимогами щодо поновлення виплати пенсії за період з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року. Постановою Лисичанського міського суду від 24.12.2013 року позовні вимоги були задоволені частково. Зобовязано управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську поновити виплату пенсії за віком та надбавки як дитині війни ОСОБА_3, ОСОБА_4 з 07.11.2013 року. ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, перебували на обліку в УПФ в м. Лисичанську та отримували пенсії за віком з 15.03.1989 року ОСОБА_5 та з 26.02.1995 року ОСОБА_6. 11.01.2007 року позивачі надали до УПФ в м. Лисичанську заяви про припинення виплати пенсії у звязку з виїздом за кордон - Ізраїлю на постійне місце проживання та виплати пенсії за 6 місяців наперед.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», позивачі були зняті з обліку за постійним місцем проживання 29.12.2006 року, тому пенсія їм була виплачена по 30.06.2007 року. Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

Згідно з приписами ст. 92 цього Закону громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Виключення з даного правила встановлено тільки для пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного Фонду України або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Договір між Україною та Ізраілем на теперішній час не ратифіковано. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Правовідносини, які виникли між сторонами є публічно-правовими, оскільки стосуються виплат пенсій позивачам.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Судом встановлено, що згідно з паспортом громадянина України серії ЕК № 182179 позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, є громадянином України.

Згідно з паспортом громадянина України серії ЕК № 182170 позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 є громадянкою України.

Позивач ОСОБА_3 має закордонний паспорт Р UKR РО601724, з якого вбачається, що він постійно проживає в Ізраїлі та прийнятий на консульський облік в консульській відділ посольства України в державі Ізраїль 14.05.2007 року.

Позивач ОСОБА_4 має закордонний паспорт Р UKR РО601725, з якого вбачається, що вона постійно проживає в Ізраїлі та прийнята на консульський облік в консульській відділ посольства України в державі Ізраїль 14.05.2007 року.

Згідно з свідоцтвом, виданим консульським відділом посольства України в Державі Ізраїль 08.10.2013 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, є живим і проживає в Державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з свідоцтвом, виданим консульським відділом посольства України в Державі Ізраїль 08.10.2013 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 є живою і проживає в Державі Ізраїль за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою № 45/22004 від 30.12.2006 року, виданою Лисичанським міським відділом УМВС України в Луганській області, паспорт громадянина України серії ЕК № 182170, виданий на імя ОСОБА_4, вилучений для знищення, у звязку з випискою на постійне місце проживання за межі України.

Згідно з довідкою № 45/22003 від 30.12.2006 року, виданою Лисичанським міським відділом УМВС України в Луганській області, паспорт громадянина України серії ЕК № 182179, виданий на імя ОСОБА_3, вилучений для знищення, у звязку з випискою на постійне місце проживання за межі України.

Згідно з довідкою № 12/2 21161, виданою Управлінням державної міграційної служби України в Луганській області 29.10.2013 року, ОСОБА_3 оформлено паспорт громадянина України для виїзду на постійне проживання до Ізраїлю серії РО № 601724 від 12.09.2006 року, замість зданого паспорта громадянина України серії ЕК № 182179 від 03.09.1996 року оформленого Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області. Був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно з довідкою № 12/2 21160, виданою Управлінням державної міграційної служби України в Луганській області 29.10.2013 року, ОСОБА_4 оформлено паспорт громадянина України для виїзду на постійне проживання до Ізраїлю серії РО № 601725 від 12.09.2006 року, замість зданого паспорта громадянина України серії ЕК № 182170 від 03.09.1996 року оформленого Лисичанським МВ УМВС України в Луганській області. Була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Згідно з довідкою № 615, виданою ЛКП «Паспортна служба» 18.10.2013 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з 1972 року. Знята з реєстрації 29.12.2006 року.

Згідно з довідкою № 616, виданою ЛКП «Паспортна служба» 18.10.2013 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 з 1972 року. Знятий з реєстрації 29.12.2006 року.

Згідно з довідкою № 4202, виданою УПФ України в м. Лисичанську Луганської області 14.10.2013 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 15.03.1989 р. по 30.06.2007 року перебував на обліку в УПФ України в м. Лисичанську Луганської області, пенсію отримував за віком при стажі роботи 39 років 6 місяців 13 днів, в тому числі Список 1 17 років 6 місяців.

Згідно з довідкою № 4202, виданою УПФ України в м. Лисичанську Луганської області 14.10.2013 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з 26.02.1995 р. по 30.06.2007 року перебувала на обліку в УПФ України в м. Лисичанську Луганської області, пенсію отримувала за віком при стажі роботи 48 років 11 місяців 12 днів.

Згідно з заявою представника ОСОБА_2 від 07.11.2013 року, до УПФ України в м. Лисичанську Луганської області, 07.11.2013 року звернулася ОСОБА_2 в інтересах громадян України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з заявою про поновлення їм виплати пенсій за віком.

Згідно з постановою Лисичанського міського суду Луганської області у справі № 2-а/415/227/13 від 24.12.2013 року, визнано бездіяльність УПФ України в м. Лисичанську Луганської області, яка виразилася у непоновленні з 07 листопада 2013 року виплати пенсії за віком та надбавки як дитині війни ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протиправною; зобовязано УПФ України в м. Лисичанську Луганської області поновити виплату пенсії за віком та надбавки як дитині війни ОСОБА_3 з 07 листопада 2013 року; зобовязано УПФ України в м. Лисичанську Луганської області поновити виплату пенсії за віком та надбавки як дитині війни ОСОБА_4 з 07 листопада 2013 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Згідно з заявою представника ОСОБА_2 від 07.11.2013 року, до УПФ України в м. Лисичанську Луганської області, 31.01.2015 року звернулася ОСОБА_2 в інтересах громадян України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з заявою про перерахунок та виплату їм пенсії за віком та надбавки як дитині війні за період з 07.10.2009 року по 07.11.2013 року.

З листа Управління пенсійного фонду України № 4899/02-10 від 01.09.2015 року вбачається, що позивачам відмовлено в здійснені перерахунку пенсії за період з 07.10.2009 року по 07.11.2013 року, в зв'язку з відсутністю законих підстав, а саме: позивачі не працюють, а значить не набули додаткового страхового стажу, який не врахований при здійсненні розрахунку їх пенсій, і, відповідно, не мають права на здійснення зазначеного перерахунку.

Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

-громадяни України, які застраховані згідно з цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб члени їхніх сімей, та інші особи, передбачені цим Законом;

-іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні, на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг із системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного ффонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

В Постанові Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в п. 16 зазначено, що особа, яка зверталася за пенсією повинна предявити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік.

Статтею 29 цього Порядку передбачено, що за документ, який засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації).

Також згідно з ст. 30 вищевказаного Порядку, документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Так, суд не погоджується з діями відповідача щодо відсутності у позивача законних підстав для поновлення, перерахунку та виплати пенсії і надбавки дітям війни з наступних обставин.

Верховний Суд України у конституційному поданні порушив питання про визнання неконституційними положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обовязковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Реалізація конституційного права громадян на соціальний захист, як вважає субєкт права на конституційне подання, законодавчо поставлена в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Оспорюваними положеннями Закону створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати.

Винятки встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина 2 статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення»). При цьому держава визначила відповідний механізм виплати таких пенсій (Постанова Кабінету Міністрів України «Про порядок переведення пенсій громадянам, які виїхали на постійне проживання до інших країн» від 06.04.1993 № 258). Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 14.12.2000 № 15-рп/2000 закони, правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що відповідно до частини другої ст. 152 Конституції України втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність.

Згідно з ст. 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Так, суд звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обовязковість такого міжнародного договору не надана Верховною радою України. Положення Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвлення Конституційним Судом України цього рішеня.

Зокрема, в даному рішенні Конституційного Суду України звернуто увагу Верховної ОСОБА_2 України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Відповідно до ст. 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статті, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Як вбачається з ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року зазначив, що право на отримання пенсії як такке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Також в п. 54 вищевказаного рішення ЄСПЛ вказано, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового статусу, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної особи або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Приймаючи до уваги, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суди при розгляді аналогічних справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

В зв'язку з вищевикладеним, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що до спірних правовідносин необхідно застосувати положення ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», згідно з якою громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, оскільки дана норма Закону неконституційною не визнавалась з огляду на те, що в п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 до законів, які підлягають приведенню у відповідність із Конституцією, віднесено й положення статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак, вказаний припис Конституційного Суду України, не виконано.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача виплатити позивачам компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дітям війни, за період з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року, на день фактичної виплати, суд зазначає, що виплата компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дітям війни з даних правовідносин діючим законодавство не передбача.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст.ст. 2, 8-11, 71, 99, 100, 159 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.ст. 19, 24, 46 Конституції України, ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, рішення у справі «Пічкур проти України» від 07.02.2014 р., (статус рішення остаточне), рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009, ст.ст. 8, 44, 45, 49, 51 «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Управління пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області про визнання бездіяльності субєкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області, яка виразилася у неперерахуванні та непоновленні з 07.10.2009 року по 19.11.2013 року виплати пенсії за віком та надбавки як дітям війні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протиправною.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області здійснити перерахунок, поновлення, індексацію, нарахування та виплату пенсії за віком та надбавки як дитині війни ОСОБА_3 та ОСОБА_4, починаючи з 07.10.2009 року до 19.11.2013 року.

В іншій частині позовних вимог відмовити за необґрунтованістю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Донецького апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у скороченому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА