Справа № 810/4485/15
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2015-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року (14:38) м. Київ 810/4485/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., за участю секретаря судового засідання Касьянової О.В., позивача ОСОБА_1, розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостіних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», про визнання протиправним та скасування рішення.

Суть спору: ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 та державного виконавця відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області ОСОБА_3, у якому позивач, з урахуванням поданої уточненої позовної заяви, просить суд:

- зобовязати начальника Фастівської виконавчої служби ОСОБА_4 та державного службовця ОСОБА_3 зупинити всі виконавчі дії по виконавчому документу ВП № 44911040 від 03.10.2014, виданого на основі виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за № 4326 від 05.07.2013 на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»;

- повернути стягувачеві виконавчий документ ВП № 44911040 від 03.10.2014, у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Ухвалами Київського окружного адміністративного суду від 28.10.2015 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

Також, ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 28.10.2015 про закінчення підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».

У судовому засіданні 05.11.2015 судом було замінено неналежних відповідачів по справі начальника відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області ОСОБА_4 та державного виконавця відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області ОСОБА_3 на належноговідділ державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, про що судом було постановлено усну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати з занесенням до журналу судового засідання.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила про те, що відповідачем, незаконно здійснюються виконавчі дії щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості на суму 342 765, 14 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на житловий будинок, який знаходиться за адресою: Київська обл., м. Фастів, вул. Чапаєва, буд. 72, оскільки, на думку позивача, вказані дії суперечать положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у звязку з тим, що відповідне нерухоме майно є постійним місцем проживання позивача.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив про те, що предмет іпотеки, зокрема, житловий будинок, який знаходиться за адресою: Київська обл., м. Фастів, вул. Чапаєва, буд. 72, не є постійним місцем проживання ОСОБА_1, оскільки з поданих позивачем до відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайоного управління юстиції у Київської області заяв вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Окрім того, відповідачем було зазначено про те, що ОСОБА_1 належить на праві власності ще один обєкт нерухомого майна, зокрема, квартира, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н., АДРЕСА_1, що на думку відповідача, свідчить про безпідставність посилання позивача на положення чинного законодавства щодо заборони звернення стягнення на відповідне майно.

16.11.2015 на адресу суду від позивача додаткові документи по справі б/н від 16.11.2015 (вх. № 19037/15 від 16.11.2015).

Присутня у судовому засіданні позивач надала документи по справі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Відповідач та третя особа, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується розпискою, у судове засідання не зявилися. Заслухавши пояснення позивача, розглянувши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2007 між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (Банк) та ОСОБА_1 «Позичальник) було укладено кредитний договір № МL-009/142/2007, за умовами якого банк зобовязався надати позичальнику в кредит грошові кошти, які позичальник зобовязується повернути на умовах, визначених договором.

Пунктом 2 договору встановлено, що банком надається позичальнику кредит на суму 45 000, 00 доларів США. Цільове використання кредиту: на споживчі цілі. Сторонами було встановлено, що остаточною датою повернення кредиту є « 27» квітня 2017 року.

Вказаним пунктом, також передбачено, що датою платежу є друге число кожного календарного місяця. Розмір щомісячного платежу становить 345 (триста сімдесят пять 00) доларів США + сума нарахованих процентів на дату платежу).

Відповідно до п. 3 договору, сторони погодили застосування за вказаним договором фіксованої процентної ставки в розмірі 13, 99 %.

Положеннями п. 5 договору передбачено, що між сторонами договору укладається договір іпотеки (майнової поруки), предметом якого є житловий будинок № 72 з відповідними господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 75,60 кв.м., у тому числі жила площа 39, 20 кв. м., що знаходиться за адресою: Київська обл., м. Фастів, вул. Чапаєва, буд. 72.

Судом встановлено, що з метою виконання умов вказаного кредитного договору, 27.04.2007 між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки № РСL-009/142/2007, за умовами якого іпотекодавець, з метою забезпечення своєчасного та повного виконання умов кредитного договору № РСL-009/142/2007 від 27.04.2007, зобовязався передати іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до п. 2.1 договору іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотеко держателя щодо виконання іпотекодавцем кожної і всіх його боргових зобовязань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами та доповненнями до нього. У відповідності до умов договору іпотекодавець зобовязаний повністю повернути іпотеко держателю суму отриманого кредиту не пізніше 27 (двадцять сьомого) квітня 2017 (дві тисячі сімнадцятого року відповідно до умов встановлених п.п. 1.5-1.6. кредитного договору, чи в інший строк встановлений в кредитному договорі. Сума кредиту може складати 45 000, 00 (сорок пять тисяч, 00) доларів США. Ставка процентів за користування кредитом встановлюється в розмірі 13, 99 % річних, з розрахунку 360 (триста шістдесят ) днів в році.

Згідно з п.п. 2.1.3 п. 2.1 договору за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені згідно Кредитного договору строки, іпотекодавець зобовязаний сплатити Іпотекодержателю пеню в розмірі 1 % (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобовязання, за кожний день прострочки. За умовами п. 3.1 договору предметом іпотеки за договором є житловий будинок разом з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: м. Фастів, Київська обл., вул. Чапаєва, 7 та належить на праві власності іпотекодавцю, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 4077723, серії ССВ № 157689, виданого 30.03.2007 р. Фастівським міжміським бюро технічної інвентаризації за реєстраційним № 18355597, на підставі договору дарування, посвідченого Фастівською міською державною нотаріальною конторою, за реєстраційним № 2061 від 30.08.1994, який зареєстровано 08.02.1995 року Фастівським міжміським бюро технічної інвентаризації і записаного у реєстрову книгу № 50 за реєстровим № 4865. Пунктом 3.2 договору встановлено, що балансова вартість предмета іпотеки становить 44 932 (сорок чотири тисячі девятсот тридцять дві) гривні 00 копійки. Разом з іпотекою нерухомого майна в іпотеку за цим договором надається земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок. Земельна ділянка, загальною площею 0, 0996 га., що знаходиться за адресою: м. Фастів, Київська обл., вул. Чапаєва, 72 та належить іпотекодавця на праві приватної власності, що підтверджується: державним актом направо приватної власності на землю серії Р1 № 291798 від 24.06.2003, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 0001969, що виданий Фастівською міською радою народних депутатів на підставі рішення № 3/15-VII-IV від 26.12.2002. Кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0021. Відповідно до п. 4.4 договору вартість предмета іпотеки визначається за згодою сторін та становить 325 586, 23 (триста двадцять пять тисяч вісімдесят шість, 23) гривень, з яких житловий будинок, з відповідними господарськими будівлями та спорудами 279 462, 96 гривень, земельна ділянка 46 123, 27 грн.) за курсом НБУ на дату укладання цього договору становить 64 472, 52 (шістдесят чотири тисячі чотириста сімдесят два, 52) доларів США ( 1 USD=5,05). Згідно з п. 6.1 договору за рахунок предмета іпотеки іпотеко держатель може задовольнити такі вимоги: а) всі боргові зобовязання, не сплачені іпотекодавцем, і б) вимоги, стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобовязань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотеко держателем у звязку із реалізацією його прав за цим договором. За умовами п. 9.1 договору передбачено, що цей договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання боргових зобовязань в повному обсязі та зобовязань іпотекодавця за цим договором.

Пунктом 6.3 договору встановлено, що жодне положення цього договору не може тлумачитись як таке, що обмежує: а) права іпотекодержателя звернутись до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому законодавством; б) права сторін встановити договірний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк», було укладено договір відступлення права вимоги від 05.11.2010, за умовами якого Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» стає іпотекодержателем за договором іпотеки № РСL-009/142/2007 від 27.04.2007.

З матеріалів справи вбачається, що у звязку з невиконанням ОСОБА_1 договірних зобовязань щодо повернення кредитних коштів, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до приватного нотаріуса з метою вчинення відповідного виконавчого напису.

Судом встановлено, що за зверненням ТОВ «ОТП Факторинг» 05.07.2013 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис за № 4326 про звернення стягнення на вищевказане іпотечне нерухоме майно для задоволення вимог іпотекодержателя про стягнення заборгованості позивача на загальну суму 42 670, 48 доларів США (сорок дві тисячі шістсот сімдесят доларів США 48 центів) , з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 37 875, 00 доларів США; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 4795, 48 грн.; витрати, повязані із вчиненням виконавчого напису 1700, 00 грн., що загалом в гривневому еквіваленті складає 342 765, 14 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.09.2014 ТОВ «ОТП «Факторинг», з метою виконання положень вказаного виконавчого напису, звернулось до відділу державної виконавчої служби Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області із заявою від 26.09.2014 про відкриття виконавчого провадження, за результатами розгляду якої, начальником відділу державної виконавчої служби Фастівського міськайонного управління юстиції було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 44911040 від 03.10.2014.

Позивач, не погоджуючись з прийняттям вказаної постанови, звернулась з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далів-Закон № 606).

Статтею 1 Закону № 606 передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Основною функцією державної виконавчої служби є задоволення вимог виконавчого документа, забезпечення дотримання при цьому прав та законних інтересів громадян та юридичних осіб, сприяння їм у реалізації своїх процесуальних прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України № 606 примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно вимог ст. 6 Закону України № 606-XIV державний виконавець зобов'язаний використовувати наданій йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності попущення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Аналогічне положення передбачене п. 2.1. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зокрема, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов'язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України № 606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону № 606 примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»; 10) рішення (постанови) суб'єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу;11) рішення Національного банку України про застосування до банку, філії іноземного банку заходу впливу у вигляді накладення штрафу (ч. 2 ст. 17 Закону № 606).

Частиною 1 ст. 19 Закону № 606 передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Згідно з ч. 1-2 ст. 5 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як встановлено вище, позивач мотивуючи позовні вимоги, зазначила про те, що прийнята відповідачем постанова про відкриття виконавчого провадження № ВП 44911040 від 03.10.2014 суперечить положенням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, зокрема, позивач стверджує про те, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, використовується ОСОБА_1 як місце постійного поживання, а тому, у відповідності до норм вказаного закону, останнє не може бути предметом стягнення, з приводу чого суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII (далі-Закон № 1304) 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: 1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що обмеження щодо примусового стягнення заставленого майна стосується лише споживчих кредитів і поширюється виключно на те нерухоме майно, яке використовується позичальником як місце постійного проживання, за умови відсутності іншого нерухомого майна.

Відповідно до п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Дослідивши матеріали справи, зокрема, зміст кредитного договору № МL-009/142/ 2007 від 27.04.2004, суд дійшов висновку про те, що отримані позивачем кредитні кошти спрямованні на їхнє використання в споживчих цілях. Отже вказані грошові кошти є саме споживчим кредитом.

Щодо тверджень позивача про те, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки є місцем постійного проживання позивача, а тому відповідно, воно не може бути предметом стягнення за іпотечним договором, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Абзацом 4 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від 11.12.2003 № 1382-IV встановлено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово.

Згідно зі ст. 3 вказаного Закону документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні.

Пунктом 1.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 № 1077, передбачено, що реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Відомості про місце проживання та місце перебування особи вносяться до паспорта громадянина України, тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання, посвідки на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист (далі - паспортний документ), довідки про звернення за захистом в Україні.

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_1А, позивач зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Отже, враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про те, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, дійсно є постійним місцем проживання ОСОБА_1

Разом з тим, судом під час дослідження матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності також і інше нерухоме майно, а саме: квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта № 46595484 від 29.10.2015.

З вказаної інформаційної довідки вбачається, що державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на вказаний обєкт нерухомого майна була здійснена 14.05.2008.

Також, судом встановлено, що вказане нерухоме майно позивача перебуває в іпотеці на підставі договору іпотеки від 02.04.2008, реєстраційний номер 417, що був укладений між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра».

В уточненій позовній заяві, ОСОБА_1 було зазначено про те, що на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, на підставі рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі № 369/2125/14-ц від 02.06.2014 було звернення стягнення на користь ПАТ КБ «Надра», у звязку з чим, вказана юридична особо здійснює управляння та реалізацію вказаного майна, що на думку позивача свідчить про те, що відповідне майно вже є власністю ОСОБА_1, з приводу чого суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що 02.06.2014 Києво-Святошинський районним судом Київської області було прийнято рішення у справі № 369/2125/14-ц за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позовні вимоги задоволено частково та звернено стягнення на предмет іпотек, згідного договору іпотеки № 4417 від 02.04.2008, а саме на нерухоме майно: однокімнатну квартиру № 68 за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, місто Вишневе, вулиця Червоноармійська, будинок 7, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2008, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_6 за реєстровим № 412, шляхом його продажу ПАТ «КБ Надра», з застосуванням процедури продажу передбаченої, ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою-покупцем за ціною, визначеною на підставі предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності, на умовах та в порядку, викладеному в ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням ПАТ «КБ «Надра» всіх повноважень продавця предмету іпотеки, в тому числі, але не виключно: отримувати дублікати правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки в органах БТІ, органах нотаріату та інших органах державної влади, місцевого самоврядування та у будь-яких установах, незалежно від форми власності отримувати необхідні документи та довідки, необхідні для продажу вище зазначеного предмета іпотеки, у Реєстраційній службі-Головного управління юстиції Київської області, всіх підпорядкованих структурних підрозділах,- в тому числі, але не виключно, в Реєстраційній службі Києво-Святошинського міськрайонного управління юстиції в Київській області або у інших органах, які будуть здійснювати функції з реєстрації речових прав на нерухоме майно; здійснювати будь-які платежі у якості продавця г процесі укладення договор) купівлі-продажу предмету іпотеки; звертатися до суб'єктів оціночної діяльності із заявою про проведення експертної оцінки предмета іпотеки, а також ставити підпис від свого імені за одержання експертної оцінки; отримувати довідки та документи, які необхідні для укладення та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу; отримувати в органах місцевого самоврядування за місцезнаходженням предмета іпотеки довідки про склад сім'ї іпотекодавця. копії будинкових книг. На час реалізації предмет іпотеки передано в управління ПАТ «КБ «Надра».

Частиною 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Відповідно до ч. 10 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Положеннями ст. 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Пунктом 1 ст. 2 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (надалі - Закон № 1952) встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону № 1952 державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 3 ст. 3 Закону № 1952).

Отже, враховуючи вказані положення чинного законодавства, суд вбачає за доцільне зазначити про те, що іпотекодавець є власником предмета іпотеки до моменту державної реєстрації права власності на відповідне майно, яке здійснюється внаслідок укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки. Отже, передумовою зміни власника відповідного майна є наявність укладеного договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

Проте, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів укладення будь-яких договорів купівлі-продажу предмета іпотеки.

Окрім того, суд звертає увагу на вищевказану інформаційну довідку, у відповідності до якої, станом на 29.10.2015 власником нерухомого майна квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 є саме ОСОБА_1

Отже, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про те, що на момент внесення державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тобто станом на 03.10.2014 року, ОСОБА_1 також була власником і іншого нерухомого майна, зокрема, квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, що свідчить про безпідставне посилання позивача на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині заборони звернення стягнення заборгованості за рахунок заставного майна, оскільки відповідний мораторій на неї не поширюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Оскільки під час розгляду справи позивачем всупереч вказаному положенню Кодексу, не було надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували та обґрунтовували неправомірне винесення відповідачем постанови від 03.10.2014 про відкриття виконавчого провадження, у той час як відповідачем доведено правомірність його дій, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для зобовязання відповідача зупинити відповідні виконавчі дії.

За таких обставин суд не вбачає підставі для задоволення позовних вимог.

У судовому засіданні 16.11.2015 були оголошені вступна та резолютивна частини постанови. Повний текст постанови складений та підписаний 23.11.2015.

На підставі викладеного, керуючись ст. 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня проголошення. У разі проголошення вступної та резолютивної частини постанови або розгляду справи у порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Суддя Дудін С.О.