Справа № 260/12/2070
Суддя: Котеньов О.Г.
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2012 р. справа №2а- 260/12/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Котеньова О.Г., суддів Бабаєва А.І., Бідонька А.В., при секретарі судового засідання Мартинчук С.М.,

за участі сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача 1 - не прибув,

представника відповідача 2 - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові адміністративну справу за адміністративним позовом громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, громадянка ОСОБА_2 ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України в якому просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій №506-11 від 31.10.2011 року; зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігій повторно розглянути заяву ОСОБА_4 ОСОБА_3 про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту у відповідності з процедурою, передбаченою чинним законодавством. Посилаючись на факти викладені у позовній заяві позивач просив позов задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх.

Представник відповідача - Державного комітету України у справах національностей та релігій до судового засідання не зявився, відповідно до ст.35 КАС України про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, заперечень стосовно адміністративного позову не надав.

Представник Державної міграційної служби через канцелярію суду надав письмові заперечення з підстав яких, просив у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі та розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач втретє 28.02.2008 року звернувся до Управління міграційної служби в Харківській області з заявою про надання статусу біженця.

Управлінням міграційної служби в Харківській області 28.02.2008 року було відмовлено в прийнятті заяви про надання статусу біженця відповідно до ч.8 ст.9 Закону України "Про біженців", оскільки їй вже було відмовлено у наданні статусу біженця за відсутностю умов, передбачених частиною другою статті 1 цього закону, а подана заява не містить нових умов, за яких статус біженця надається. Зазначене рішення позивач оскаржив до Державного комітету України національностей та релігій, який рішенням від 18.06.2008 року №227 скаргу відхилив.

Відповідно до абзацу 2 статті 16 Закону України "Про біженців" позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом на вищезазначене рішення Державного комітету України національностей та релігій. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.07.2010 року позов було задоволено у повному обсязі. Відповідно вказаного рішення суду, Державний комітет України національностей та релігій розглянув скаргу позивача та прийняв рішення - рекомендувати управлінню міграційної служби в Харківській області скасувати своє рішення про відмову у прийнятті заяви про надання статусу біженця на підставі частини 8 статті 9 Закону України "Про біженців"; доручити управлінню міграційної служби в Харківській області відповідно до Закону України "Про біженців" прийняти рішення про прийняття заяви громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3 про надання статусу біженця.

Управлінням міграційної служби у Харківській області, на виконання рішення Державного комітету національностей та релігій України, заяву ОСОБА_4 ОСОБА_3 було прийнято до розгляду (наказ від 24.01.2011 року). Наказом від 03.02.20111 року №24-о позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу відповідно до абзацу третього статті дванадцятої Закону України "Про біженців".

Зазначене рішення позивач оскаржила в Державному комітеті національностей та релігій України, який рішенням від 05.05.2011 року №72-11 задовольнив її скаргу та начальником управлінням міграційної служби у Харківській області було видано наказ від 23.06.2011 року №151-о про оформлення документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Перевіривши, оскаржуване позивачем рішення відповідача, на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України суд встановив наступні обставини.

Відповідно до абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

ОСОБА_4 ОСОБА_3 є громадянкою ОСОБА_5 Руспубліки ОСОБА_2, що підтверджується копією паспорту OR №633369, виданого 13.04.1996 року.

Судом встановлено, що на територію України громадянка ОСОБА_5 Руспубліки ОСОБА_2 ОСОБА_3 прибула 25.01.1997 року. Аналіз заяви та особової справи показав, що позивач залишила країну громадської належності добровільно, з сімейних обставин, плануючи переїзд до чоловіка в Україну, тобто, згідно з п.62 "Керівництво з процедур та критеріїв визначення статусу біженця", її треба розглядати як мігрантку - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, керуючись сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Бажання позивача переїхати до чоловіка в Україну не може бути підставою для надання їй статусу біженця. Взагалі матеріали справи не містять посилання на необхідність набуття статусу біженця в Україні. Формулюючи неодноразово мету свого звернення до управління міграційної служби позивач, зазначив, що їй потрібні документи для того, щоб законно перубувати на території України (протокол співбесіди від 28.01.2011 року). Тобто основною метою звернення позивача є легалізація на території України через визначення біженцем або, особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п.45 Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідувань. З аналізу матеріалів справи вбачається, що позивач не виявила ризику загрози своєму життю та свободі, не навела достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є аргументованими.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 16 грудня 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За час перебування позивача в Україні подій для обгрунтованого побоювання щодо умов, передбачених абз.2 ст.1 Закону України "Про біженців", в країні його громадянської належності не виникло.

Відповідно до п.66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивач таких свідчень не наддала ні під час співбесід, ні у суді.

У відповідності з абз.7 ст.11 Закону України "Про біженців", до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків щодо позивача, які б відповідали вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців", позивачем не надано.

Під час судового розгляду позивач не надала доказів, які б спростовували висновки рішення №506-11 від 31.10.2011 року Управління міграційної служби у Харківській області та підтвердили зазначені в позові обставини. Разом з тим, доводи, викладені в позовній заяві та обставини, повідомлені позивачем у судовому засіданні, не спростовують висновки, щодо відмови у наданні статусу біженця. Документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків щодо позивача, які б відповідали вимогам абзацу другого статті 1 Закону України "Про біженців", ОСОБА_4 ОСОБА_3 не надано.

Відповідно до ч.6 ст.10 Закону України "Про біженців" від 21.06.2001 року №2557-111 статус біженця, крім інших, не надається особі яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Отже, суд приходить до висновку, що Рішення №506-11 від 31.10.2011 року Державного комітету України у справах національностей та релігій про відмову в наданні статусу біженця - є цілком законним, докази, зібрані та покладені у висновок відповідача були отримані з належних джерел, в тому числі з пояснень позивача, який на співбесідах з працівниками відповідача не висловлював жодних за непокоєнь щодо етнічного конфлікту у ОСОБА_5 Республіки ОСОБА_2, з огляду на що відповідачем зроблений обґрунтований висновок, що позивач звернувся до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 9, 71, 94, 159, 160-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянки ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова в повному обсязі виготовлена 26 березня 2012 року.

Головуючий суддя Котеньов О.Г.

судді Бабаєв А.І.

ОСОБА_6