Справа № 806/1791/15
Суддя: Майор Г.І.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Гурін Д.М.
Суддя-доповідач:Майор Г.І.
УХВАЛА

іменем України

"08" грудня 2015 р. Справа № 806/1791/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Майора Г.І.

суддів: Бучик А.Ю.

Шевчук С.М.,

при секретарі Витрикузі В.П. ,

за участю представника відповідача ОСОБА_16.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "29" жовтня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання незаконним висновку, визнання незаконним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

14 травня 2015 року до Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 із позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України) про визнання незаконним висновку від 26.02.2015 №10.25.0020-01, визнання незаконним та скасування рішення від 27.02.2015 року №65-15.

У позовній заяві ОСОБА_4 вказав, що у ході розгляду судової справи №806/1046/15 у Житомирському окружному адміністративному суді йому стало відомо про те, що рішенням ДМС України від 27.02.2015 №65-15, яке фактично базується та прийняте на підставі висновку ДМС України від 26.02.2015 по справі №10.25.0020-1, відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив політичне переслідування як підставу для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Просив визнати незаконним висновок ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 лютого 2015 року по справі №10.25.0020-01 та визнати незаконним і скасувати рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.02.2015 року №65-15.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 29.10.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. В апеляційній скарзі позивач посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції.

Відповідач надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач та його представник не скористалися своїм правом на участь в судовому засіданні, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Колегія суддів враховуючи те, що сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги та положення частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача та його представника.

Представник відповідача в засіданні суду заперечив проти доводів апеляційної скарги. Вважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Республіки Білорусь, країна постійного проживання Республіка Білорусь, паспорт НОМЕР_1, виданий 8 червня 2001 року (а.с.42), 30 березня 2009 року прибув із Республіки Білорусь на територію України легально, через контрольно-пропускний пункт прикордонних військ "Горностаївка" та у даний час проживає за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.43).

3 березня 2010 року ОСОБА_4 звернувся до Управління міграційної служби у м.Києві Державного комітету України у справах національностей та релігій із заявою про надання статусу біженця (а.с.44-46, а.с.40-41 на звороті).

За результатами розгляду справи громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_4 рішенням ДМС України від 27 лютого 2015 року №65-15 на підставі висновку ДМС України від 26 лютого 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі абзацу третього частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів (а.с.9-14).

Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасовго захисту", Женевською конвенцією про статус біженців 1951 року, Європейською конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 7 серпня 2011 року №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон України №3671-VI) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України №3671-VI визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно абз.4 та 6 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

В призмі наведених правових норм колегія суддів дійшла висновку, що міграційний орган зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого провести з нею співбесіду та, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей.

Позивач звернувся до міграційної служби із заявою про надання статусу біженця через 11 місяців після перетину державного кордону України.

Причиною залишення країни громадянської належності, позивач зазначив переслідування його на політичному підґрунті, оскільки він є учасником молодіжної національної патріотичної організації "Молодий Фронт". Протягом останніх 8 років до виїзду з країни походження постійно приймав участь у мирних акціях протесту з метою захисту та дотримання конституційних прав громадян Білорусії. У зв'язку з постійним переслідуванням з боку правоохоронних органів та завдання фізичного насильства, у березні 2009 року після чергового побиття позивач прийняв рішення залишити країну свого походження та приїхав до України.

Зокрема під час звернення за захистом та під час проведення співбесіди 16 березня 2010 року (а.с.37-39 на звороті) заявник повідомив, що є членом громадської національної організації «Молодий фронт», водночас будь-яких підтверджуючих документів щодо його членства (квиток, посвідчення, тощо) заявником надано не було. Разом із тим, з протоколу співбесіди від 26 вересня 2014 року вбачається (а.с.34-36 на звороті), що заявник офіційно не був членом жодної партії, але приймав активну участь у мітингах під гаслом Неформальної молодіжної організації м.Мінська, про яку він взагалі не вказує у заяві про надання статусу біженця від 3 березня 2010 року та під час проведення співбесіди від 16 березня 2010 року.

Так у статті правозахисного центру Свобода (м.Житомир), серед іншого вказується, що з відповіді прес-служби Міжнародного молодіжного руху «Молодий фронт», яка отримана на запит автора статті з Республіки Білорусь, вбачається, що ОСОБА_4 не має жодного відношення до вказаного руху, що також є підтверджуючим фактом про невпорядкованість тверджень заявника. Будь-яких додаткових аргументів з цього приводу та підтверджень відповідними доказами участі позивача у вказаній організації немає.

Згідно з міжнародними стандартами визначення статусу біженця (Керівництво УВКБ ООН) при визначенні того, чи може політичний правопорушник розглядатися як біженець, потрібно взяти до уваги наступні елементи: особу шукача захисту, мотиви його дій, природу вчиненого акту та характер переслідувань та його мотиви.

Ці елементи можуть допомогти з'ясувати, чи дійсно ця особа має побоювання стати жертвою переслідування або вона має побоювання піддатися переслідуванню і покаранню за законом за вчинені нею дії.

Ураховуючи те, що заявник обвинувачується у вчиненні певних злочинів на території Республіки Білорусь, необхідно врахувати положення підпункту «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, до визначені умови, за яких статус біженця не надається. Зокрема, положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

Вказані положення Конвенції повністю кореспондуються з вимогами правової норми, що викладена у абзаці третьому частини 1 статті 6 Закону України №3671-VI, а саме: не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Відповідно до абзаців 1-3 пункту 24 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді справ про оскарження рішень щодо надання статусу біженця судам у кожному разі необхідно перевіряти, у тому числі, додержання спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції вимог статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року. Згідно з цими нормами особі не надається статус біженця, якщо вона вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів (за класифікацією злочинів, установленою статтею 12 Кримінального кодексу України 2001 року, - тяжких та особливо тяжких злочинів). При цьому як умову для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначені нормативні акти передбачають наявність серйозних (обґрунтованих) підстав вважати, що особа вчинила тяжкий злочин. Фактичні дані, зафіксовані у процесуальних документах і рішеннях, прийнятих у рамках провадження у кримінальній справі (постанови про порушення кримінальної справи щодо особи, притягнення особи як обвинуваченого, обрання запобіжного заходу, оголошення розшуку обвинуваченого, вироки суду тощо) можуть свідчити про вчинення особою такого злочину. Ці документи повинні перевірятися та оцінюватися судом щодо їх належності, допустимості та достовірності.

Відповідно до матеріалів, наданих листом Прокуратури Житомирської області від 3 лютого 2015 року №14/2806-14 Державній міграційній службі України (а.с.61) постановою старшого слідчого Рядянського районного відділу внутрішніх справ м. Мінська від 30 серпня 2009 року у кримінальній справі №3 (а.с. 59) та постановою слідчого Фрунзенского районного відділу м.Мінська Слідчого комітету Республіки Білорусь від 23 грудня 2013 року у кримінальній справі №0 (а.с.51-52), які у подальшому постановою слідчого Управління внутрішніх справ Фрунзенського району від 1 грудня 2009 року об'єднані в одне провадження №0 (а.с. 50), ОСОБА_4 притягнуто у якості обвинуваченого у кримінальній справі та пред'явлено йому обвинувачення у скоєнні у жовтні, листопаді, грудні 2008 року та січні 2009 року злочинів, передбачених частинами 1, 2, 3 статті 209 Кримінального кодексу Республіки Білорусь, шахрайство, шахрайство вчинене повторно та шахрайство вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, у великих розмірах), частиною 2 статті 431 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (підбурювання до дачі хабара великому розмірі).

Слід зазначити, що об'єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. У результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі.

Що стосується іншого злочину у скоєнні якого обвинувачується заявник (підбурювання до дачі хабара у великих розмірах) слід зазначити, що об'єктивна сторона цього злочину полягає у передачі посадовій особі матеріальних цінностей, права на майно чи вчинення на її користь дій майнового характеру за виконання чи невиконання дії, яку та повинна була або могла виконати з використанням посадового становища.

Таким чином зазначені вище злочини, що інкриміновані заявникові, мають спільну характеристику у частині мотивів їх вчинення, а саме особиста вигода, що у свою чергу виключає їх політичний характер.

З аналізу окремої інформації, яка розміщена на веб-сайті «Молодий фронт», у контексті поняття причинного зв'язку між вчиненим злочином і поставленою політичною метою встановлено таке.

«...Активисты Молодого Фронта регулярно участвуют в несанкционированных властями акциях, в ходе которых многие из них задерживаются милицией. Лидеры организации и её рядовые участники за свою деятельность подвергаются административному преследованию, самыми распространёнными видами которого является арест (до 25 суток) и штрафы. Некоторые из них были осуждены. После президентской компании 2006 года на лидеров «Молодого Фронта» ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 и ОСОБА_11, были заведены уголовные дела по статье 193-1 (Организация или управление общественным объединением, религиозной организацией или политической партией, которые посягают на личность, права и обязанности граждан и не прошли государственную регистрацию). В течение года по этой же статье были осуждены другие лидеры и активисты МФ. Также был возбуждён ряд уголовных дел согласно статье 193-1, которые не дошли до суда» (а.с.86-89).

Так, у даному випадку простежується чіткий зв'язок між вчиненим злочином (управління та організація молодіжної організації, яка не є офіційно зареєстрованою у державі) та певними політичними цілями - побудова громадянського суспільства на засадах демократії.

Водночас, проаналізувавши характер злочинів, які інкримінуються ОСОБА_4 встановлено, що тісного і прямого причинного зв'язку між вказаними злочинами і поставленою політичною метою немає, що говорить про неполітичний характер вказаних злочинів.

З відомостей, наданих правоохоронними органами України та інформації, яка міститься в екстрадиційному запиті Республіки Білорусь убачається, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів на території Республіки Білорусь до того як перетнув державний кордон України та звернувся в Україні за захистом. За інформацією Генеральної прокуратури України зазначеної у листі від 5 лютого 2015 року №14/1-34504-09, злочини вчинені ОСОБА_4 на території Республіки Білорусь відповідають злочинам, передбаченим частинами 1-3 статті 190 Кримінального кодексу України (шахрайство, шахрайство, вчинене повторно та шахрайство вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб у великих розмірах), частиною 4 статті 369 Кримінального кодексу України (підбурювання до дачі хабара). Усі злочини не мають політичного характеру, а два з них відповідають частині 3 статті 190 та частині 4 статті 369 Кримінального кодексу України і відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України є тяжкими (а.с. 48).

Оцінюючи особу вказаного шукача захисту у контексті його кримінальних схильностей, встановлено, що на основі дослідження процесуальних документів, прийнятих компетентними органами Республіки Білорусь у рамках провадження по кримінальній справі, порушеної відносно ОСОБА_4 встановлено, що вказаний громадянин вже був засуджений у 2005 році за частиною 1 статті 214 Кримінального кодексу Республіки Білорусь (викрадення транспортного засобу), причому позивач і у даному випадку посилається на політичну вмотивованість переслідування.

Отже, судом встановлено, що позивач не був членом жодної з опозиційних правозахисних чи громадських організацій, не є публічною особою, а лише, як і інші громадяни Білорусі, брав участь у відповідних протестних акціях, які час від часу проводяться у Республіці Білорусь, у зв'язку з чим, не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо його переслідування з метою ізоляції у вигляді позбавлення волі, оскільки вказана дія є неспіврозмірною і невиправданою з огляду на ступінь політичної активності ОСОБА_12

Крім того, судом також встановлено, що після перетину державного кордону України ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності на території України.

Так, у 2013 році за вироком Дарницького суду м.Києва від 9 вересня 2013 року ОСОБА_4 засуджений за злочин, що передбачений частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України (носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу) до 2 років позбавлення волі.

У 2014 році ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 2 липня 2014 року ОСОБА_4 був звільнений від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році».

Отже, виходячи із критеріїв визначення статусу біженця, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями, оскільки згідно понятійних ознак біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа яка ухиляється від правосуддя.

Щодо екстрадиції (видачі) ОСОБА_4 компетентним органам Республіки Білорусь для притягнення до кримінальної відповідальності у контексті дотримання Україною зобов'язань у сфері захисту прав людини колегія суддів зазначає таке.

Екстрадиція сама по собі не становить порушення статті 3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов'язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Саме тому, в інтересах світового суспільства необхідно, щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед і правосуддям.

Необхідно констатувати, що на виконання міжнародних угод у сфері екстрадиції білоруська сторона надає дипломатичні запевнення та гарантії у тому, що ОСОБА_4 буде переслідуватися тільки за діяння, які зазначені в екстрадиційних запитах і після судового розгляду справи та відбуття покарання зможе вільно залишити Республіку Білорусь, а також не буде переданий чи висланий третій державі без згоди України. Крім того, компетентними органами Республіки Білорусь зазначено, що за діяння, які інкримінуються ОСОБА_4 смертна кара не передбачена (а.с.53-54).

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що висновок ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 26 лютого 2015 року по справі №10.25.0020-01 та рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27 лютого 2015 року №65-15, прийняті у відповідності до вимог абзацу третього частини 1 статті 6 Закону України №3671-VI, пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, а громадянину Республіки Білорусь ОСОБА_4 правомірно було відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, яка обвинувачується у вчиненні злочину неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що на момент порушення правоохоронними органами Республіки Білорусь кримінальної справи щодо нього він вже 5 місяців знаходився на території України.

Такі доводи позивача не можуть бути взяті судом до уваги.

Згідно з нормами статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", пункту "F" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року особі не надається статус біженця, якщо вона вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами в Україні до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця.

Таким чином, згідно наведених правових норм визначальне значення має не дата порушення кримінальної справи, а дата вчинення злочину.

Позивач обвинувачується правоохороними органами Республіки Білорусь у вчиненні злочинів, скоєних до прибуття в Україну.

Письмове пояснення ОСОБА_13 щодо переслідування позивача білоруськими службами з метою репресій за суспільно-політичну діяльність не підтверджено належними та допустимими доказами, а надані до пояснення копії документів не стосуються предмету доказування.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Позивач не довів обставини, яким він обгрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову.

Відповідач довів обставини, якими він обгрунтовує заперечення проти позову.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ДМУ України виконала приписи частини 2 статті 71 КАС України.

Слід також зазначити, що згідно з п.п. 1, 9 ч. 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на встановлені у справі обставини, а також враховуючи приписи чинного законодавства, яке регулює вищенаведені правовідносини, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції. Постанова суду першої інстанції прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів уважає, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, відповідає матеріалам справи та чинному законодавству, а підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "29" жовтня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Г.І. Майор

судді: А.Ю.Бучик

С.М. Шевчук

Повний текст cудового рішення виготовлено "14" грудня 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_14 АДРЕСА_1,10014

3- відповідачу/відповідачам: Державна міграційна служба України вул.Володимирська,9,м.Київ,01001

4-представник позивача ОСОБА_15 АДРЕСА_4 - 5-ОСОБА_16. АДРЕСА_5