Справа № 2а-4942/11/1370
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-12-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" грудня 2015 р. м. Київ К/800/52681/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління Міндоходів

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року

у справі № 2а-4942/11/1370 (18193/12/9104)

за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця»

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління Міндоходів

про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення- рішення,

В С Т А Н О В И В:

Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління Міндоходів (надалі - відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення від 17 лютого 2011 року № /2672 в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 841056,81 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2011 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року апеляційну скаргу позивача задоволено. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2011 року скасовано. Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2011 року та залишити в силі постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2011 року.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

У зв'язку із неподанням клопотань особами, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2008 року по 30 червня 2010 року. За результатами вказаної перевірки складено акт від 31 січня 2011 року № 56/23-2/01059900.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: пп. 7.4.4 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 04 квітня 1997 року № 168/97-ВР, внаслідок чого позивачем занижено суму податку на додану вартість на 1519469,00 грн.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки позивачем винесено податкове повідомлення-рішення від 17 лютого 2011 року № /2672, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 1899336,25 грн., у тому числі на 1519469,00 грн. - за основним платежем, на 379867,25 грн. - за штрафними санкціями.

Вказане податкове повідомлення-рішення оскаржується позивачем в частині 672845,45 грн. основного платежу та 168211,36 грн. штрафних санкцій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, що здійснені позивачем з контрагентами господарські операції є безтоварними.

Водночас, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанцій, вказав на те, що оскаржене податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі перевірки, призначеної в межах кримінального провадження, а тому винесення податкового повідомлення-рішення до набрання законної сили вироком суду у відповідному провадження є протиправним.

Однак, колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такі висновки судів попередніх інстанцій неповними та передчасними, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР (в редакції, яка була чинна на момент спірних правовідносин) (далі по тексту - Закон № 168/97-ВР) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно з підпунктом 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Підпунктом 7.5.1 пункту 7.5 ст. 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункт) (абзац 1 підпункту 7.4.5 пункту 7.5 статті 7 Закону № 168/97-ВР).

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірки, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в перевіряємому періоді позивач здійснював господарські відносини з СП ТОВ ВКФ "Лембридж", ПП "Акуніт", ТОВ "Втордеревпром".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанцій посилався на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 28 березня 2011 року у справі №1-10/2011, яким ОСОБА_4 - директора ПП "Акуніт" було визнано винним у вчинені злочинів, відповідальність за які передбачено ч. 2 ст. 212, ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 205 Кримінального кодексу України. Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4, вчиняючи протиправні дії надавав податкову вигоду контрагентам-покупцям, зокрема, і позивачу.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що здійснені позивачем з ПП "Акуніт" господарські операції є безтоварними, а тому оскаржене податкове повідомлення у відповідній частині є правомірним.

Щодо взаємовідносин позивача з СП ТОВ ВКФ "Лембридж" і ТОВ "Втордеревпром" судом першої інстанції зроблено висновок про відсутність реального виконання укладених правочинів. При цьому, аналіз власне змісту господарських операцій, як і первинних документів, наданих позивачем, судом першої інстанції не здійснено.

Щодо правомірності рішення суду апеляційної інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанцій, посилався виключно не те, що оскаржене податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі перевірки, призначеної в межах кримінального провадження, а тому, відповідно до п. 86.9 ст. 86 Податкового кодексу України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, винесення податкового повідомлення-рішення до набрання законної сили вироком суду у відповідному провадження є протиправним. При цьому, оцінка змісту господарських операцій, як і первинним документам судом не давалась.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду апеляційної інстанції, оскільки оскаржене податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі акта планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2008 року по 30 червня 2010 року від 31 січня 2011 року № 56/23-2/01059900. Вказана перевірки проводилась на підставі плану-графіка, а не на виконання постанови СВ УПМ ДПА у Львівській області про призначення позапланової виїзної документальної перевірки позивача від 28 травня 2010 року, як зазначає апеляційний суд в оскаржуваному рішенні, а тому і застосування норм п. 86.9 ст. 86 Податкового кодексу України є безпідставним.

Крім того, в оскаржуваних судових рішеннях, судами попередніх інстанцій зазначається, що податкове повідомлення-рішення від 17 лютого 2011 року № /2672 прийнято на підставі акта перевірки від 20 січня 2011 року №58/23-2/01103707. Водночас, як вбачається зі змісту вказаного податкового повідомлення-рішення, воно прийнято на підставі акта перевірки від 31 січня 2011 року № 56/23-2/01059900. Тому, під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід з'ясувати, на підставі якого саме акта перевірки прийнято оскаржене податкове повідомлення-рішення.

З'ясовуючи обставини реальності вчинення господарської операції судам слід ретельно перевіряти доводи податкових органів про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або зафіксовані іншими доказами.

Водночас, судам при розв'язанні відповідних спорів варто враховувати принцип офіційного з'ясування обставин справи, передбачений частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до вказаної норми, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою встановлення обставин реальності здійснення спірної господарської операції суди повинні витребувати у податкового органу або платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі пункту 1 частини другої статті 110, статті 114 Кодексу адміністративного судочинства України.

Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються, тощо.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає за необхідне зазначити, що факт відсутності здійснення господарської операції може підтверджуватись такими обставинами: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу недостатності фізичних, технічних та технологічних можливостей певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, відсутність управлінського або технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про безтоварність господарських операцій, здійснених позивачем з ПП "Акуніт". Водночас, враховуючи те, що суму донарахованих податкових зобов'язань по взаємовідносинам позивача з ПП "Акуніт" виокремити із загальної суми, нарахованої оскарженим податковим повідомленням-рішенням, неможливо, колегія суддів вважає за необхідне скасувати повністю рішення суду першої та апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд для з'ясування відповідних обставин.

З огляду на викладене, судами першої та апеляційної інстанцій надано передчасну юридичну оцінку фактичним обставинам справи, не досліджено докази, які мають суттєве значення для розгляду адміністративної справи, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Наведені порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо всебічного та повного встановлення обставин у справі не можуть бути усунені судом касаційної інстанції з огляду на встановлені статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України межі перегляду справи судом касаційної інстанції, що згідно частин 2 та 4 статті 227 цього Кодексу є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень і направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 222, 223, 227, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Львові Міжрегіонального Головного управління Міндоходів задовольнити частково.

2. Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2011 року і постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2014 року у справі 2а-4942/11/1370 (18193/12/9104) скасувати.

3. Справу 2а-4942/11/1370 (18193/12/9104) направити на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна