Справа № 524/8527/14-а
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 р.Справа № 524/8527/14-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Сіренко О.І.

Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В.

за участю секретаря судового засідання Федоренко І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.10.2015р. за заявою ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.11.2014 року по справі № 524/8527/14-а за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області за участю Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

22 жовтня 2015 року ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою заяву про зміну способу і порядку виконання постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.11.2014 року задовольнити.

Обґрунтовуючи заявлені у апеляційній скарзі вимоги, вказує, що постанова Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.11.2014 року по справі №524/8527/14-а в частині виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 113961 грн. 33 коп. Виконавчим комітетом Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області не виконана. З посиланням на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського Суду з прав людини зазначає, що невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення нівелює право на суд як таке та гарантії, які забезпечуються сторонам на етапі судового розгляду справи. За таких обставин, заявник вважає, що наявні підстави для зміни способу виконання постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27.11.2014 року по справі №524/8527/14-а та стягнення з відповідача суми середнього заробітку ОСОБА_1 за час затримки розрахунку при звільненні - 113961 грн. 33 коп.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Сторони в судове засідання не прибули, своїх представників не направили, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені належним чином. Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м.Кременчука Полтавської області у поданих до суду запереченнях на апеляційну скаргу просив розгляд справи здійснити за відсутності його представника. Керуючись частиною 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів не вбачає перешкод для розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області видано виконавчий лист по справі №524/4265/14-а про зобов'язання Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука обчислити та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань в розмірі середньомісячної заробітної плати за 2010 рік з урахуванням раніше виплаченої суми матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2010 рік (а.с.3).

15 вересня 2014 року у зв'язку з тим фактом, що позивачу не було виплачено належних йому при звільненні сум матеріальної допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука, в якому просив зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 31.01.2011 року (день звільнення) по 12.09.2014 року (день подання позову) (а.с.1-2).

27 листопада 2014 року постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2011 року по 12.09.2014 року (а.с.42-43).

21 липня 2015 року позивач звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив змінити спосіб та порядок виконання постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2014 року по справі №524/8527/14-а, а саме: стягнути з Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на користь ОСОБА_1 нарахований але не виплачений середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2011 року по 12.09.2014 року в сумі 113961 грн. 33 коп. (а.с.134-136).

Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що обставини, визначені статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України в якості підстав для ухвалення судом рішення про зміну способу і порядку виконання судового рішення, відсутні. Прохаючи суд змінити спосіб і порядок виконання постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 листопада 2014 року по справі №524/8527/14-а шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості, ОСОБА_1 фактично просить змінити резолютивну частину ухваленого рішення, що є неприпустимим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З матеріалів справи вбачається, що Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області постановою від 27 листопада 2014 року задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 та зобов'язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2011 року по 12.09.2014 року (а.с.42-43).

За приписами пункту другого частини четвертої статті 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії (п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України).

Аналіз резолютивної частини постанови Автозаводського районного суду м. Кременчука дає підстави зробити висновок про те, що зобов'язання, покладені на відповідача цим судом, є позовними вимогами як обраним судом видом захисту порушених прав позивача, які суд задовольнив.

За таких обставин позивач просить змінити не спосіб виконання постанови суду, а судове рішення по суті позовних вимог і вирішити додаткову позовну вимогу про стягнення коштів, яка не була предметом розгляду та дослідження адміністративного суду під час прийняття цієї постанови. Хоча в адміністративному судочинстві повноваження щодо зміни постанови суду в частині задоволення позовних вимог мають тільки адміністративні суди апеляційної та касаційної інстанцій (ст. 198, 223 КАС України).

Крім того, частиною першою статті 263 КАС України встановлено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Підставою для застосування правил цієї норми є обставини, що перешкоджають належному виконанню судового рішення в адміністративній справі: ускладнюють його виконання або роблять неможливим. Для зміни способу чи порядку виконання судового рішення такою обставиною може бути неможливість виконання судового рішення внаслідок відсутності, пошкодження або знищення об'єкта стягнення або з інших причин.

З матеріалів справи вбачається, що виконання постанови суду першої інстанції неможливе через відсутність коштів, виплата яких буде здійснена за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Отже, виконання постанови суду фактично можливе, хоча й за певних умов, тому відсутні підстави для зміни способу виконання рішення суду першої інстанції.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року по справі №21-394а14 та має враховуватись судами відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви про зміну способу виконання рішення, діяв у відповідності до норм процесуального законодавства, тому оскаржувана ухвала суду скасуванню не підлягає.

Посилання позивача у апеляційній скарзі на рішення Європейського Суду з прав людини висновків суду не спростовують, виходячи з наступного.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (п. 1) Україна визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

В Загальній декларації прав людини 1948 року, закріплений принцип, згідно з яким кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового.

У Рішенні від 25 січня 2012 року N 3-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

За таких обставин, здійснення соціальних виплат має відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимим до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 22.10.2015р. по справі № 524/8527/14-а - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Сіренко О.І.
Судді Спаскін О.А. Любчич Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 11.12.2015 р.