Справа № 815/6277/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6277/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року 15 год. 30 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ОСОБА_3, на стороні відповідача ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання незаконним та скасування рішення від 31.12.2013 року №9715893, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ОСОБА_3, на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення від 31.12.2013 року №9715893.

Ухвалою від 26.10.2015р. Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні 10.12.2015 року за клопотанням представника Головного територіального управління юстиції в Одеській області Одеського міського управління юстиції залучено до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що мати позивачки ОСОБА_5, яка померла 14.12.2014 року залишила позивачу спадщину на 23/100 частин домоволодіння по вул. вул. Салтикова-Щедрина, 32 у м. Одесі. В 2015 році, позивач звернувшись до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину дізналась рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2 від 31.12.2013 року №9715893 про державну реєстрацію права власності на 1/2 частин домоволодіння по вул. Салтикова-Щедрина, 32 у м. Одесі за ОСОБА_4. На думку позивача, відповідач протиправно зареєстрував вищезазначене право власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.1988 року.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2 від 31.12.2013 року №9715893 про державну реєстрацію права власності на 1/2 частин домоволодіння по вул. Салтикова-Щедрина, 32 у м. Одесі за ОСОБА_4.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином, заперечення проти позову до суду не надходило.

Представник третьої особи особа ОСОБА_4 та представник третьої особи - Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції Одеської області, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували повністю. Представник Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції Одеської області, також надав письмові заперечення проти позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала повністю.

Відтак, на підставі ч.6 ст. 128 КАС України суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу неправомірної, на думку Позивача, реєстрації права власності на 1/2 частин домоволодіння по вул. Салтикова-Щедрина, 32 у м. Одесі за ОСОБА_4, у звязку з чим суд зазначає наступне.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена відповідним Порядком затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України 22 червня 2011 року № 703 (Далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) проводить в тому числі орган державної реєстрації прав. Орган державної реєстрації прав проводить, в тому числі державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна. Згідно п. 4 Порядку у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду або їх окремі частини, квартиру, житлове та нежитлове приміщення.

Пунктом 6 Порядку встановлено, що Державна реєстрація прав, надання відмови в ній проводяться у строк, що не перевищує 14 робочих днів з моменту прийняття заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (далі - заява про державну реєстрацію), крім випадків, передбачених цим Порядком.

Згідно п. 7 Порядку для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст.

Заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита (п. 10 Порядку).

Документи, необхідні для проведення державної реєстрації, що подані з порушенням вимог, установлених законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами, є підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію або відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, а не для відмови в прийнятті заяви про державну реєстрацію (п. 11 Порядку).

Пунктом 12 Порядку встановлено, що під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо:

1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках);

2) повноважень заявника;

3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах;

4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону;

5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

Відповідно до п.п. 16, 17 Порядку за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об'єкта нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, державний реєстратор відкриває розділ у Державному реєстрі прав, реєстраційну справу та присвоює реєстраційний номер такому об'єкту.

Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вносить записи до Державного реєстру прав (п. 18 Порядку).

Пунктом 12 Порядку визначено, що Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право власності на нерухоме майно

У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення (Стаття 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, в тому числі, відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

Згідно п. 27 Порядку встановлено що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є в тому числі укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат. Пунктом 28 Порядку

Як було встановлено судом під час розгляду адміністративної справи та не заперечувалось сторонами 30.12.2013 року ОСОБА_4 звернувся із відповідною заявою до Державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області щодо проведення реєстрації права власності на 1/2 частин домоволодіння по вул. Салтикова-Щедрина, 32 у м. Одесі. До заяви ОСОБА_4, на підтвердження виникнення права власності на нерухоме майно - домоволодіння по вул. Салтикова-Щедрина, 32 надав, в тому числі договір купівлі продажу від 13 грудня 1988 року, який було укладено між ОСОБА_4 (ОСОБА_4І.) та ОСОБА_6, згідно якого, ОСОБА_6 продала ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями, що знаходиться в м. Одесі по вул. Салтикова-Щедрина, 32. Вказаний договір зареєстровано в реєстрі за № 4-4055. Окрім того, вказаний договір купівлі-продажу зареєстровано в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації.

Відтак, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 було надано відповідачу всі необхідні докази на підтвердження виникнення в нього права власності на нерухоме майно - домоволодіння по вул. Салтикова-Щедрина, 32 та таке право підлягало реєстрації відповідачем.

Окрім того, позивачем не було надано будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності або нікчемності вказаного договору купівлі-продажу. В свою чергу, як було встановлено судом та не заперечувалось сторонами, мати позивачки ОСОБА_5, яка померла 14.12.2014 року залишила позивачу спадщину у вигляді домоволодіння по вул. вул. Салтикова-Щедрина, 32 у м. Одесі 13.12.2014 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу майна з ОСОБА_4

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.

Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність субєкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства.

Встановлення невідповідності діяльності субєкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Усі інші доводи позивача та його представника суд вважає безпідставними та необґрунтованими. При цьому, слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що докази, наведені позивачем під час розгляду адміністративної справи є недоведеними та безпідставними та не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію відповідача, суд дійшов висновку, що Державний реєстратор реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2, приймаючи рішення від 31.12.2013 року №9715893 про державну реєстрацію права власності на 1/2 частин домоволодіння по вул. Салтикова-Щедрина, 32 у м. Одесі за ОСОБА_4 діяв відповідно до приписів чинного на той час законодавства та в межах компетенції, у звязку з чим у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: на стороні позивача - ОСОБА_3, на стороні відповідача ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання незаконним та скасування рішення від 31.12.2013 року №9715893 відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Суддя О.М. Тарасишина