Справа № 826/17372/14
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року м. Київ К/800/21886/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І., Тракало В.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління юстиції у м. Києві про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення коштів за касаційною скаргою Головного управління юстиції у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Головного управління юстиції у м. Києві, в якому, з урахуванням уточнень, просила: визнати її звільнення на підставі пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу» незаконним; скасувати наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 10 жовтня 2014 року №2457/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_4.»; поновити ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста третього сектору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та стягнути з Головного управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

В обґрунтування позову зазначила, що її звільнення є незаконним, оскільки відповідачем не дотримано порядок застосування такого виду дисциплінарного стягнення. Також позивач вважає, що в порушення вимог частини 3 статті 40 та частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України звільнення відбулося у період її тимчасової непрацездатності та без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління юстиції у м. Києві від 10 жовтня 2014 року №2457/03 «Про припинення державної служби ОСОБА_4.». Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного спеціаліста третього сектору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві з 13 жовтня 2014 року та стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У касаційній скарзі Головне управління юстиції у м. Києві, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування касаційної скарги зазначає, що своїми діями по підміні документів, пов'язаних з подальшим проходженням державної служби, ОСОБА_4 допустила вчинок, який порочить її як державного службовця, а тому у відповідача були підстави для звільнення позивача в порядку, передбаченому статтею 30 Закону України «Про державну службу».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до наказу Головного управління юстиції у м. Києві від 23 березня 2013 року № 570/03 ОСОБА_4 призначено на посаду головного спеціаліста відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві та присвоєно тринадцятий ранг державного службовця.

Наказом від 01 липня 2013 року № 1293/03 ОСОБА_4 переведена на посаду головного спеціаліста другого сектору державної реєстрації прав на нерухоме майно та архівної роботи відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Наказом від 22 вересня 2014 року № 2190/03 ОСОБА_4 переведена на посаду головного спеціаліста третього сектору відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві.

Наказом Головного управління юстиції у м. Києві від 10 жовтня 2014 року № 2457/03 ОСОБА_4 звільнена із займаної посади за порушення присяги державного службовця на підставі пункту 6 частини 1 статті 30 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач, звільняючи ОСОБА_4 за порушення Присяги, не довів вчинення позивачем дій, кваліфікованих як порушення Присяги, що зумовило незаконне застосування до позивача найсуворішої санкції відповідальності державного службовця.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Статтею 30 Закону України «Про державну службу» визначено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: порушення умов реалізації права на державну службу; недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 Закону України «Про державну службу»; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби; відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії; виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі; відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 Закону України «Про державну службу»; неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 Закону України «Про державну службу».

При цьому в пункті 6 частини 1 статті 30 України «Про державну службу» визначено не окремий вид відповідальності державних службовців за порушення Присяги, а спеціальну підставу для припинення державної служби, що відбувається у формі звільнення.

Згідно частини 2 статті 14 Закону України «Про державну службу» до службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Таким чином, законодавець навів вичерпний перелік дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовані до державних службовців, а також підстави припинення державної служби.

Разом з тим, порядок застосування таких заходів впливу у Законі України «Про державну службу» не визначено. Натомість порядок застосування дисциплінарних стягнень, у тому числі звільнення, врегульовано Кодексом законів про працю України (стаття 149).

Частиною 3 статті 149 Кодексу законів про працю України передбачено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

У частині 2 статті 17 Закону України «Про державну службу» наведено текст присяги державного службовця такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов'язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.

Таким чином, звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, передумовою для припинення державної служби позивача та звільнення її із займаної посади стало подання начальника відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Ярмоли І.І. від 10 жовтня 2014 року.

Відповідно до змісту зазначеного подання 23 вересня 2014 року ОСОБА_4 була попереджена про зміну в організаційно-штатній структурі відповідача, у зв'язку з чим останній було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста сектору збереження архівного фонду та видачі документів Центрального відділу державної реєстрації шлюбів реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (тимчасово), від якого позивач відмовилась та відмовилась підписувати попередження. Разом з тим, позивач подала відповідачу попередження про зміну в організаційно-штатній структурі відповідача зі згодою на переведення її на посаду головного спеціаліста сектору реєстрації речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, яке, на думку відповідача, є підробленим.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що зазначене повідомлення містить підпис начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Янчука А.М. та ОСОБА_4, а посада, на яку запропоновано переведення, відповідає штатному розпису відповідача. На час звільнення ОСОБА_4 відсутні судові рішення про факт підроблення нею будь-яких документів, а посилання відповідача на підроблення позивачем повідомлення не підтверджене належними доказами.

Оскільки у спірних правовідносинах відповідачі безпідставно кваліфікували дії позивача як порушення Присяги, чим позбавили права на належний захист своїх законних прав та інтересів, суди дійшли обґрунтованого висновку про протиправність наказів про припинення перебування позивача на державній службі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення.

Оскільки у справі, яка розглядається, суди встановили, що звільнення позивача відбулося з порушенням порядку, передбаченого трудовим законодавством (службове розслідування не проводилося; обрання звільнення як виду дисциплінарного стягнення немотивоване; позивача звільнено під час перебування на лікарняному та без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації), правильними є висновки судів попередніх інстанцій про скасування оскаржуваного наказу та поновлення позивача на службі.

Доводи та мотиви, викладені відповідачем у касаційній скарзі, не ґрунтуються на законі, були перевірені судами першої та апеляційної інстанцій і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскільки оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління юстиції у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 лютого 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 квітня 2015 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.І. Мойсюк

В.В. Тракало