Справа № 2а-3825/11/1370
Суддя: Веденяпін О.А.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2015 р. м. Київ К/800/55123/14

Вищий адміністративний суд України у складі суддів: головуючого - Веденяпіна О.А. (судді-доповідача), Зайцева М.П., Маринчак Н.Є.,
розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів в Львівській області
на постановуЛьвівського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року
у справі№ 2а-3825/11/1370
за позовомДержавної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова
доОСОБА_3
простягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин,-

в с т а н о в и в :

Державна податкова інспекція у Личаківському районі м. Львова (далі - ДПІ) звернулась в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_3 ( далі - ОСОБА_3) про стягнення з відповідача податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в сумі 38 100,00 грн.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2011 року адміністративний позов задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_3 податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в сумі 38 100,00 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2011 року скасовано, в задоволенні позову ДПІ відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просив його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, згідно з листом управління Державтоінспекції Львівського ВРЕР № 9/2074 від 31.08.2010 року на ім'я відповідача 02 грудня 2009 року здійснено першу державну реєстрацію автомобіля марки CITROEN JUMPY, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та 26 грудня 2009 року здійснено першу державну реєстрацію автомобіля марки FIAT SCUDO, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Згідно з розрахунком суми податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів під час здійснення першої реєстрації транспортних засобів в Україні, сума податку, що підлягає сплаті, становить 38 100, 00 грн. на рік.

Відповідно до довідки ДПІ у Шевченківському районі м. Львова від 15 листопада 2010 року № 28651/10/19 кошти від відповідача по сплаті податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів не надходили.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що податок з власників наземних транспортних засобів сплачується фізичними особами за місцем реєстрації таких транспортних засобів на спеціальні рахунки - перед проведенням першої реєстрації в Україні. Оскільки на ім'я відповідача здійснено першу реєстрацію транспортних засобів, відтак він є платником податку з власників наземних транспортних засобів. З огляду на те, що сума податку з власників транспортних засобів, яка мала бути сплачена відповідачем під час першої реєстрації до місцевого бюджету Личаківського району м. Львова, не зарахована на єдиний казначейський рахунок державного бюджету, суд дійшов висновку про наявність підстав для її стягнення.

Суд апеляційної інстанції, не погоджуючись висновком суду першої інстанції, скасував рішення суду та ухвалив постанову, якою відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що державна реєстрація автомобілів не могла бути здійснена без сплати відповідачем передбачених законом податків та платежів, а факт не надходження коштів по сплаті податку ще не є безумовною підставою в даному випадку для стягнення такого.

Разом з тим Вищий адміністративний суд України вважає зазначені висновки судів попередніх інстанцій такими, що зроблені без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення спору, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 4, 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд вживає передбачені законом заходи для витребування належних доказів із власної ініціативи.

Відповідно до приписів статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Зокрема, згідно приписів пункту 9 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року № 7, у мотивувальній частині судового рішення зазначаються обставини, встановлені судом із посиланням на докази, мотиви неврахування окремих доказів, а також мотиви, з яких суд виходив при ухваленні рішення, і положення закону, якими він керувався.

Таким чином, у мотивувальній частині рішення необхідно наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, з яких виходив суд при вирішенні спору.

Оскаржувані рішення судів вказаним вимогам не відповідають.

Як слідує з судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій, розглядаючи спір про правомірність стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів, не досліджували обставини фактичного перерахування податку, що підлягав сплаті відповідачем за кожний з транспортних засобів та причини ненадходження його до місцевого бюджету.

Проте, ці обставини відповідно до частини 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України входять до предмета доказування при розгляді судом цього адміністративного позову.

Суди попередніх інстанцій встановили факт не перерахування відповідачем податку при реєстрації транспортних засобів та ненадходження коштів до бюджету, посилаючись лише на довідку ДПІ у Шевченківському районі м. Львова від 15 листопада 2010 року № 28651/10/19.

В той же час, лист Західного головного регіонального управління ПриватБанк від 04 листопада 2010 року № 5949, на який посилалися попередні судові інстанції, не містить відомостей про не сплату чи сплату відповідачем податку.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Перша реєстрація в Україні - це реєстрація транспортного засобу в Україні, яка здійснюється уповноваженими державними органами України вперше щодо цього транспортного засобу (стаття 3 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів»).

Відповідно до статті 5 цього Закону податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів сплачується, зокрема, фізичними особами - перед проведенням першої реєстрації в Україні, реєстрацією, перереєстрацією транспортних засобів, а також перед технічним оглядом транспортних засобів щорічно або один раз за два роки, але не пізніше першого півріччя року, в якому провадиться технічний огляд. Фізичні особи - платники податку зобов'язані пред'являти органам, що здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку або технічний огляд транспортних засобів, квитанції або платіжні доручення про сплату податку за попередній (у разі здійснення сплати) та за поточний роки, а платники, звільнені від сплати цього податку, - відповідний документ, що дає право на користування цими пільгами.

Сума податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, що сплачується фізичними особами, обчислюється за ставками, визначеними у статті 3 цього Закону. За транспортні засоби, придбані протягом року, крім тих, що вперше реєструються в Україні, податок сплачується пропорційно кількості місяців, які залишилися до кінця року, починаючи з місяця, в якому проведено реєстрацію транспортного засобу. У разі виявлення юридичних чи фізичних осіб, які не сплачували податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вони зобов'язані сплатити податок не більш як за три попередні роки. Перерахування неправильно сплаченого податку допускається не більш як за три попередні роки. Органи, що здійснюють державну реєстрацію транспортних засобів, зобов'язані щомісячно повідомляти податкові органи про транспортні засоби, зареєстровані або зняті з реєстрації протягом попереднього місяця, за формою, затвердженою центральним податковим органом України, та їх власників (стаття 6 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин та механізмів»).

Статтею 7 цього Закону передбачено, що у разі приховування (заниження) об'єктів оподаткування з власників транспортних засобів стягуються сума несплаченого податку, а також пеня або штраф у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 № 1371), державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не допускаються до державної реєстрації транспортні засоби з правим розташуванням керма (за винятком транспортних засобів, які були зареєстровані в підрозділах Державтоінспекції до набрання чинності Законом України «Про дорожній рух»), а також транспортні засоби, зібрані (складені) із складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог зазначеного Закону.

Судами попередніх інстанцій не витребувано та не досліджено документи, які стали підставою для реєстрації відповідачем транспортних засобів.

Оскільки, обов'язковою умовою реєстрації транспортного засобу є попередня сплата податку з власників транспортних засобів, для повного та всебічного розгляду справи слід встановити, на підставі яких документів були зареєстровані відповідачем автомобілі та чи наявна в матеріалах реєстраційних справ транспортних засобів квитанція про сплату відповідного податку перед здійсненням реєстрації.

Встановлення даних обставин є важливим для правильного вирішення даної справи по суті.

Окрім того, відповідач в ході розгляду спору наполягав на тому, що ним сплачувався податок за першу реєстрацію транспортних засобів та відзначав про порушення кримінальної справи відносно службових осіб Львівського ВРЕР.

Однак вказаним доводам правової оцінки судами не надано, як і не встановлено чи відповідають вони дійсності, що виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судових актів у цій частині.

А відтак для розв'язання даного спору адміністративному суду слід було використати усі необхідні процесуальні засоби для вичерпного дослідження обставин щодо реєстрації спірних транспортних засобів на відповідача, встановити, на підставі яких документів були зареєстровані такі автомобілі, перевірити наявність у реєстраційній справі документів про сплату податку, викликати у судове засідання та допитати як свідків посадових осіб ВРЕР, що проводили таку реєстрацію, витребувати інформацію про сплату податку від банку, з'ясувати результати кримінальної справи відносно службових осіб Львівського ВРЕР.

Зважаючи на викладене, колегія суддів касаційної інстанції не може погодитись або спростувати, як висновки та доводи податкового органу, так і перевірити висновки судів попередніх інстанцій, оскільки дослідження та відсутність належної оцінки доказів, виключає можливість перевірки касаційним судом правильності судових актів.

Крім того, без оцінки попередніми судовими інстанції залишилися обставини дотримання позивачем процедури, що передує зверненню до суду з позовом про стягнення податкового боргу.

Так, на момент звернення позивача до суду (30 березня 2011 року) порядок звернення з позовом про стягнення податкового боргу визначався положеннями Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 58.1 статті 58 Податкового кодексу України у разі коли сума грошового зобов'язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до статті 54 цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян), або у разі коли за результатами перевірки контролюючий орган встановлює факт невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, або зменшує розмір задекларованого від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість, розрахованого платником податків відповідно до розділу V цього Кодексу, такий контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення.

Згідно з пунктом 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Пунктом 95.1 статті 95 Податкового кодексу України передбачено, що орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.

За змістом пункту 95.2 статті 95 Податкового кодексу України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання такому платнику податкової вимоги.

Таким чином, з аналізу наведених норм слідує, що обов'язковими умовами, що передують зверненню до суду з позовом про стягнення податкового боргу є: визначення суми грошового зобов'язання, узгодження грошового зобов'язання, надіслання податкової вимоги.

Разом з тим, судами попередніх інстанцій не перевірено чи дотримався позивач законодавчо встановлених вимог, що передують зверненню до суду з позовом про стягнення податкового боргу.

Як зазначалось вище, принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі розкритий в частинах четвертій та п'ятій статті 11 названого Кодексу, зобов'язує суд вживати передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.

Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Наведені вимоги норм процесуального права, які є гарантією прийняття законного і обґрунтованого судового рішення, судами першої та апеляційної інстанцій при ухваленні судових рішень у даній справі дотриманні не були. Адже суди не вжили необхідних заходів для належної перевірки обставин, що є предметом доказування у даній справі.

Під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (стаття 161 Кодексу адміністративного судочинства України).

А відтак рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не має правових підстав робити висновки в судовому рішенні на підставі доказів, які викликають сумнів.

Вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судами першої та апеляційної інстанцій, що, з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні), виключає можливість перевірити Вищим адміністративним судом України правильність висновків судів попередніх інстанцій в цілому по суті спору.

Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, для чого в разі необхідності зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування цих обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що судами попередніх інстанцій на підставі належних та допустимих доказів не було з'ясовано належним чином обставини справи, в той час як їх встановлення впливає на правильність вирішення спору, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів в Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 05 липня 2011 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2014 року скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили у порядку та строки, передбачені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України і оскарженню не підлягає.

Судді О.А. Веденяпін
М.П. Зайцев
Н.Є.Маринчак