Справа № 2768/11/2070
Суддя: Горшкова О.О.
Дата ухвалення: 2011-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

01 серпня 2011 р. № 2-а- 2768/11/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Горшкової О.О.,

при секретарі судового засідання - Гетьман Н.В., за участю представників сторін: представник позивача - ОСОБА_1, представник відповідача 1 - ОСОБА_2, представник відповідача 2 - не з'явився, прокурор - не з'явився, розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові, Головного управління Державного казначейства України у Харківській області про бюджетне відшкодування по податку на додану вартість, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог, які прийняті судом до розгляду, просить суд визнати незаконними дії Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові з проведення невиїзної докуменнтальної перевірки Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ за листопад та грудень 2010 року, за наслідками якої складено акт перевірки № 888/42-013/00377265 від 31.03.11р.; скасувати податкове повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 19.04.11р. про зменшення суми бюджетного відшкодування по податковим деклараціям по ПДВ за листопад та грудень 2010 року на загальну суму 9 226 447 грн. 00 коп.; стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" (61017, м. Харків, вул. Лозівська, 8, рахунок № 1 в ПАТ "Регіон - банк", м. Харків, МФО 351254, код 00377265) суму бюджетного відшкодування по ПДВ за листопад та грудень 2010 року на загальну суму 9 226 447 (девять міліонів двісті двадцять шість тисяч чотириста сорок сім) грн. 00 коп.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. В обгрунтування позовних вимог зазначав, що завищення сум бюджетного відшкодування по ПДВ не відбулося, оскільки позивач правомірно здійснив розрахунок відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання звітних (податкових) періодів та сумою податкового кредиту звітних (податкових) періодів. Придбання товарів (послуг) від контрагентів мало реальний характер та безпосередньо повязане з господарською діяльністю товариства. Також було зазначено, що юридична особа не несе відповідальності за діяльність інших осіб. Окрім того, податок на додану вартість за спірними операціями були сплачені у повному обсязі у складі ціни товарів (послуг). Крім того, правомірність показників податкового обліку позивача за листопад-грудень 2010р. підтверджено результатами перевірок, які є чинними.

Відповідач 1 з поданим позовом не погодився, зазначивши наступне. ДПІ було проведено позапланову невиїзну перевірку АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»з пиань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника в банку за листопад, грудень 2010р. В ході перевірки встановлено, що у постачальників АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»незначна кількість трудових ресурсів, транспортних ресурсів, власних або орендованих земельних ділянок, виробничо-складських приміщень, майна, що доводить нереальність задекларованих платником операцій. Зазначене свідчить про те, що заявлені операції не мали спрямованості на результат, вчинялись без мети настання реальних наслідків. В сукупності наведені обставини доводять відсутність факту реального виконання зобовязань сторонами за договорами, що в свою чергу вказує на недотримання АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»положень ч.5 ст.203 ЦК України.

В судовому засіданні представники позивача та відповідача 1 підтримали свою правову позицію.

Відповідач 2 у судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений був своєчасно та належним чином, про причини не явки суду не повідомив, письмових заперечень та заяв про відкладення розгляду справи не надавав. Згідно зі ст. 35 КАС України відповідач є належно повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Відповідач відзив на позов не надав, правом участі в судовому засіданні не скористався.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд дійшов висновку, що не зявлення відповідача 2 у судове засідання не перешкоджає розгляду справи за наявними в ній матеріалами без участі зазначеної сторони.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти нього, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»подано до СДПІ у встановленому законодавством порядку податкову декларацію з ПДВ за листопад 2010р. (вх. до СДПІ від 20.12.2010р.) та податкову декларацію з ПДВ за грудень 2010р. (вх. до СДПІ від 20.01.2011р.)

Зазначеними податковими деклараціями з ПДВ за листопад та грудень 2010р. (з урахуванням показників уточнюючих розрахунків податкових зобовязань з ПДВ за листопад, грудень 2010р.) підтверджена сума бюджетного відшкодування з ПДВ в розмірі 9315769,00 грн. (в т.ч. за листопад 2010р. 4989457,00 грн. та за грудень 2010р. 4326312,00 грн.).

За матеріалами справи працівниками Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові було проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ «Харківська бісквітна фабрика»з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника в банку за листопад 2010р. , яка виникла за рахунок відємного значення з ПДВ, що декларувалось в період з 01.10.2010р. по 30.10.2010р.

Результати проведеної перевірки оформлені довідкою від 17.02.2011р. №731/42-013/00377265.

Так, на сторінці 5 зазначеної довідки податковим органом вказується, що результати опрацювання станів підприємств, відмінних від стану основний платник та відхилень між сумами податкових зобовязань та податкового кредиту з ПДВ за жовтень, листопад 2010р., встановлені програним продуктом «система обробки податкових зобовязань та податкового кредиту з ПДВ в розрізі контрагентів», наведено у додатку 6 до першого примірника довідки перевірки.

За результатами перевірки не встановлено взаємовідносини АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»з платниками, установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, первинні та інші документи яких в судовому порядку визнані недійсними.

За результатами перевірки не встановлено укладення АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»нікчемних (недійсних) правочинів.

У 4 розділі «Висновки»Довідки перевірки від 17.02.2011р. №731/42-013/00377265 відповідачем, СДПІ зазначено, що відповідно до п.п.7.7.1. п.7.7. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»відємне значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту з ПДВ за листопад 2010р., яке підлягає зарахуванню до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду, складає 4326312,00 грн. (ряд. 18.2., 21 та 22.2 декларації з ПДВ за листопад 2010р.). Відповідно до п.п.7.7.2. п.7.7. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»перевірене документально без урахування зустрічних перевірок по ланцюгам постачання відображене АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»бюджетне відшкодування податку на додану вартість у сумі 4989457,00 грн. по декларації за листопад 2010р. на рахунок платника в банку, яке виникло за рахунок відємного значення з ПДВ, що декларувалось в період з 01.10.2010р. по 31.10.2010р.

За матеріалами справи працівниками Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові було проведено позапланову виїзну перевірку ПАТ «Харківська бісквітна фабрика»з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника в банку за грудень 2010р. , яка виникла за рахунок відємного значення з ПДВ, що декларувалось в період з 01.11.2010р. по 30.11.2010р.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 18.03.2011р. №735/42-013/00377265.

Так, на сторінці 5 зазначеного акту податковим органом вказується, що результати опрацювання станів підприємств, відмінних від стану основний платник та відхилень між сумами податкових зобовязань та податкового кредиту з ПДВ за жовтень, листопад 2010р., встановлені програним продуктом «система обробки податкових зобовязань та податкового кредиту з ПДВ в розрізі контрагентів», наведено у додатку 6 до першого примірника довідки перевірки.

За результатами перевірки не встановлено взаємовідносини АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»з платниками, установчі документи, свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця, первинні та інші документи яких в судовому порядку визнані недійсними.

За результатами перевірки не встановлено укладення АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»нікчемних (недійсних) правочинів.

За результатами перевірки відповідачем, СДПІ встановлено завищення відємного значення з ПДВ за листопад 2010р. на суму 89322,17 грн. в порушення п.п.7.2.3. п.7.2., п.п.7.4. п.7.4. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до порушення у грудні 2010р. положень п.п.7.7.1., п.п.7.7.2., п.7.7. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»та відповідно завищення суми відшкодування з ПДВ на суму 89322,17 грн.

Судом встановлено та підтверджено позивачем, що результати зазначеної перевірки ним не оскаржувались у встановленому нормами діючого законодавства порядку.

Судом також встановлено та підтверджено відповідачем, СДПІ, що на момент розгляду даної справи довідка перевірки від 17.02.2011р. №731/42-013/00377265 та акт перевірки від 18.03.2011р. №735/42-013/00377265 не оскаржувались та не скасовувались, а отже є чинними.

Надаючи оцінку зазначеним процесуальним документам податкового органу, суд зазначає наступне:

Згідно п.3 Розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (затв. Наказом ДПАУ від 22.12.2010р. N984) результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка.

Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Довідка - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про невстановлення фактів порушень вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків.

Суд зауважує, що вищевказаним нормативно-правовим актом також передбачені вимоги до порядку оформлення акту та довідки перевірки, дотримання яких у будь-якому випадку є обовязковим.

Так, зокрема, акт (довідка) документальної перевірки складається у двох примірниках та підписується посадовими (службовими) особами органу державної податкової служби, які проводили перевірку, а також посадовими особами платника податків або його законними представниками.

Акт документальної перевірки повинен містити систематизований виклад виявлених під час перевірки фактів порушень норм податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

За результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Акт (довідка) документальної перевірки повинен бути складений на паперовому носії державною мовою і мати наскрізну нумерацію сторінок.

Титульний аркуш акта (довідки) документальної перевірки друкується на номерному бланку органу державної податкової служби для складання актів документальних перевірок (п.3 п.7 Розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства).

Крім того, акт (довідка) документальної перевірки складається з чотирьох частин: вступної, загальних положень, описової частини та висновку. До акта додаються інформативні додатки (п.1 Розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства).

Судом встановлено, що довідка перевірки від 17.02.2011р. №731/42-013/00377265 та акт перевірки від 18.03.2011р. №735/42-013/00377265 у повному обсязі відповідають вимогам Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, а, отже, мають статус доказів у справі з огляду на приписи ст.ст.69, 70 КАСУ.

Також судом встановлено, що працівниками Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові було проведено позапланову невиїзну документальну перевірку податкових декларацій з ПДВ Акціонерного товариства закритого типу «Харківська бісквітна фабрика», поданих за листопад-грудень 2010р.

Результати проведеної перевірки оформлені актом від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265. 19.04.2011р. відповідач, СДПІ з посиланням на названий акт перевірки виніс податкове повідомлення-рішення № про зменшення суми бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 9226447,00 грн. (в т.ч. за листопад 2010р. 4989457,00 грн. та за грудень 2010р. 4236990,00 грн.).

Як зясовано судом, фактичною підставою для винесення спірного податкового повідомлення-рішення слугував відображений в акті від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265 висновок субєкта владних повноважень про порушення АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»п.1.8. ст.1, п.п.7.2.3. п.7.2., п.п.7.4.1. п.7.4., п.п.7.7.1. п.7.7. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», а саме: завищення бюджетного відшкодування з ПДВ за листопад 2010р. на суму 4989457,00 грн., завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та податкового кредиту з ПДВ за листопад 2010р. на суму 4236990,00 грн., що призвело до завищення бюджетного відшкодування ПДВ грудня 2010р. на суму 4236990,00 грн.

Судом встановлено, що зазначені висновки базуються виключно на відсутності у постачальників АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»відповідної кількості трудових ресурсів, транспортних ресурсів, власних або орендованих земельних ділянок, виробничо-складських приміщень, майна, що доводить нереальність задекларованих платником операцій. Зазначене свідчить про те, що заявлені операції не мали спрямованості на результат, вчинялись без мети настання реальних наслідків. На думку відповідача, СДПІ в сукупності наведені обставини доводять відсутність факту реального виконання зобовязань сторонами за договорами, що в свою чергу вказує на недотримання АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»положень ч.5 ст.203 ЦК України.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені субєктом владних повноважень в основу спірного правового акту індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

При вирішенні справи судом встановлено, що 24.01.2006р. Верховним Судом України винесена постанова у справі Господарського суду Вінницької області №9/175-04 за позовом АКБ «Мрія»до ДПІ у м.Вінниця про визнання неправомірною позапланової комплексної перевірки.

Згідно з правовими позиціями, які викладені у названому судовому акті, державна податкова інспекція є органом державної влади і, відповідно, її діяльність має підпорядковуватись вимогам ч.2 ст.19 Конституції України та аналогічним вимогам ст.11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні". Право податкової інспекції на проведення перевірки підлягає законодавчим обмеженням та реалізується з дотриманням порядку, встановленого законом. Суд може захистити право платника податку в разі проведення перевірки за відсутності для цього належних юридичних підстав та з порушенням правил, процедури, встановлених законом. Наявність негативних наслідків такої перевірки для можливості судового захисту законом не вимагається. Право на судовий захист пов'язане із самою протиправністю дій. При цьому, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до КАС України адміністративний позов може містити вимоги про встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень (п.6 ч.3 ст.105); а відтак, звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин із зазначенням способу, який, на думку суду, не приводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто захисті права, що порушуються. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (статті 7, 8, 11, ч.4 ст.112, ст.162); спосіб захисту порушеного права може залежати від того, припинене порушення чи ні - при встановленні факту продовження протиправної поведінки суб'єкта владних повноважень на момент вирішення спору належним способом захисту права може бути зобов'язання відповідача припинити протиправні дії, а при припиненні порушення суд може задовольнити вимогу про встановлення відсутності компетенції (повноважень) у суб'єкта владних повноважень, зокрема на вчинені дії, чи про визнання дій протиправними.

З огляду на приписи ст.ст.8 і 19 Конституції України, ст.ст.7-11, 244-2 КАС України окружний адміністративний суд не знаходить правових підстав для залишення згаданої постанови Верховного Суду України поза увагою при розгляді і вирішенні спору по суті

З огляду на приписи ст.11 КАСУ, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За матеріалами справи позапланова невиїзна документальна перевірка податкових декларацій з ПДВ Акціонерного товариства закритого типу «Харківська бісквітна фабрика», поданих за листопад-грудень 2010р. була проведена відповідачем, СДПІ на підставі п.п.78.1.1. п.78.1. ст.78, ст.79 ПК України.

Суд відмічає, що відповідно до пп. 20.1.4. п.20.1. ст.20 Податкового кодексу України (надалі ПК України), органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому Податковим кодексом України.

Перелік обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 ПК України є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до п.79.1. ст.79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 ПК України. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України документів та даних, наданих платником податків у визначених ПК України випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно з п.79.2. ст.79 ПК України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Таким чином, обовязковими умовами здійснення невиїзної позапланової перевірки платника податків є: 1) наявність обставин для проведення документальної перевірки визначених статтями 77 та 78 Податкового кодексу України; 2) надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки; 3) наявність на момент перевірки у податкового органу звітних, первинних, інших документів та інформації.

Відповідно до п.п.78.1.1. п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється зокрема, якщо за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотримання якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальне підтвердження на обовязків письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Враховуючи, що письмовий запит органом державної податкової служби не вручався повноважному представнику позивача та не надсилався поштою, відповідно до положень п.п.78.1.1. п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, у відповідача, СДПІ не виникало права на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Наявність інших обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 Податкового кодексу України, відповідачем, СДПІ не доведено.

Також судом встановлено та підтверджено поясненнями представника відповідача, СДПІ, що документальну позапланову невиїзну перевірку податковим органом було проведено за відсутності належно оформленого рішення (наказу) керівника органу державної податкової служби та при попередньому ненадісланні рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення позивачу чи його уповноваженому представнику під розписку копії такого наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Дослідивши зібрані докази в їх сукупності за правилами ст.86 КАС України, суд доходить висновку, що у спірних правовідносинах документальна позапланова невиїзна перевірка була проведена відповідачем, СДПІ за відсутності передбачених законом підстав та з порушенням встановленого законодавством порядку.

Вивчивши зміст акту перевірки від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265, суд відзначає, що спірна перевірка була проведена фактично на підставі даних, зазначених у інформаційних базах та в документах обовязкової податкової звітності.

При цьому, відомості первинних документів, які відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а також дані розрахункових документів, котрі згідно з Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»опосередковують рух коштів у безготівковій формі, податковим органом в ході проведення спірної документальної невиїзної перевірки не досліджувались.

З цього приводу, суд зауважує, що за правилами п.п.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України «Про ПДВ»датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

У відповдності до приписів п.п.7.5.1. п.7.5. ст.7 Закону України «Про ПДВ» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

З положень наведених норм закону слідує, що зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), які підлягають поставці, або ж відвантаження товарів є обставинами, з наявністю яких законодавець до набрання чинності нормами Податкового кодексу України (тобто до 01.01.2011р.) повязував виникнення у платника податку обовязку визначити податкове зобовязання по ПДВ.

З іншого боку списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг) або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг) є юридичними фактами, з якими законодавець повязує виникнення права платника податку на податковий кредит.

Відтак, у разі, коли в діяльності платника податків наявні зазначені вище обставини іншого способу дій такого платника податків ніж збільшення податкового зобовязання та податкового кредиту з ПДВ закон не передбачав.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, у спірних правовідносинах відповідач без фактичного дослідження первинних документів та результатів зустрічних перевірок постачальників позивача та контрагентів останніх зробив висновок про відсутність факту реального виконання зобовязань сторонами за договорами.

Належних та допустимих в розумінні ст.70 КАС України доказів на підтвердження судження субєкта владних повноважень про «безтоварність»операцій з поставки товарів згідно з п.п.14.1.191 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, неправильного визначення позивачем обєкту оподаткування ПДВ, дат виникнення податкових зобовязань та податкового кредиту з ПДВ, а також розміру бюджетного відшкодування згідно з ст.7 Закону України «Про ПДВ»акт перевірки не містить.

Суд відмічає, що в силу п.83.1 ст.83 Податкового кодексу України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є: 83.1.1. документи, визначені цим Кодексом; 83.1.2. податкова інформація; 83.1.3. експертні висновки; 83.1.4. судові рішення; 83.1.5. виключено; 83.1.6. інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби.

Разом з тим, викладені в акті від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265 судження субєкта владних повноважень не ґрунтуються на жодному з визначених ст.83 Податкового кодексу України джерел.

Також суд відмічає , що згідно п.п.7.7.5 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»№168/97-ВР від 03.04.1997р. (діяв на час виникнення спірних правовідносин), протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування. Податковий орган зобов'язаний у п'ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

У відповідності до п.200.10. ст.200 ПК України протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном отримання податкової декларації, податковий орган проводить камеральну перевірку заявлених у ній даних.

За наявності достатніх підстав, які свідчать, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право провести документальну позапланову виїзну перевірку платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування протягом 30 календарних днів, що настають за граничним терміном проведення камеральної перевірки (п.200.11. ст.200 ПК України).

Аналізуючи зазначені законодавчі приписи, суд відмічає, що податковим органом порушено терміни проведення перевірки, оформленої актом від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265, та невірно обрано спосіб реалізації покладених нормами діючого законодавства завдань та функцій. Так, замість проведення документальної позапланової виїзної перевірки відповідач, СДПІ провів позапланову невиїзну перевірку.

Окремо суд зауважує, що позапланова невиїзна перевірка АТЗТ «Харківська бісквіьна фабрика»з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника в банку за листопад, грудень 2010р. є за своїм характером повторною, оскільки раніше податковим органом вже досліджувались зазначені питання в ході інших перевірок (позапланова виїзна перевірка з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника в банку за листопад 2010р., яка виникла за рахунок відємного значення з ПДВ, що декларувалось в період з 01.10.2010р. по 30.10.2010р., оформлена довідкою від 17.02.2011р. №731/42-013/00377265, та позапланова виїзна перевірка з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок платника в банку за грудень 2010р., яка виникла за рахунок відємного значення з ПДВ, що декларувалось в період з 01.11.2010р. по 30.11.2010р., оформлена актом від 18.03.2011р. №735/42-013/00377265).

Норми діючого податкового законодавства дозволяють проводити перевірки вже перевірених періодів при чіткому дотриманні наступних умов.

Так, документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється, якщо органом державної податкової служби вищого рівня в порядку контролю за діями або бездіяльністю посадових осіб органу державної податкової служби нижчого рівня здійснено перевірку документів обов'язкової звітності платника податків або матеріалів документальної перевірки, проведеної контролюючим органом нижчого рівня, і виявлено невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства або неповне з'ясування під час перевірки питань, що повинні бути з'ясовані під час перевірки для винесення об'єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Рішення про проведення документальної позапланової перевірки в цьому випадку приймається органом державної податкової служби вищого рівня лише у тому разі, коли стосовно посадових осіб органу державної податкової служби нижчого рівня, які проводили документальну перевірку зазначеного платника податків, розпочато службове розслідування або порушено кримінальну справу (п.п.78.1.12. п.78.1. ст.78 ПК України).

Однак, на вимогу суду представником відповідача, СДПІ не надано жодних доказів дотримання зазначених вище вимог.

Доказів існування та дослідження під час повторної перевірки нових обставин, які стосуються предмету перевірки та не були досліджені податковим органом при проведенні первинних перевірок, на вимогу суду відповідачем, СДПІ до матеріалів справи не надано.

Зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про незаконність дій СДПІ по роботі з ВПП у м. Харкові з проведення невиїзної документальної перевірки ПАТ «Харківська бісквітна фабрика»з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ за листопад, грудень 2010р., оформленої актом від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265. Отже, позовна вимога в цій частині підлягає задоволенню.

Також, у зазначеному акті податковим органом зроблено висновок про те, що відповідно до частини 5 ст. 203, п.1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, правочини мають ознаки нікчемності та є нікчемними в силу припису закону. Перевіркою встановлено укладення угод, які не мають реального товарного характеру. В звязку з тим, що угоди поставки є нікчемними, нікчемний правочин є недійсним в силу закону, такий нікчемний правочин не створює інших юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Вищевикладене свідчить про відсутність наміру створення юридичних наслідків.

Судом встановлено, що протягом перевіряємого періоду між АТЗАТ «Харківська бісквітна фабрика»(в якості покупця) та його контрагентів (в якості продавця) укладались угоди купівлі-продажу палива, продуктів харчування, коробок (етикеток), рекламних послуг тощо.

В ході розгляду справи з пояснень представника відповідача, які в цій частині повністю узгоджуються з матеріалами справи, судом встановлено, що претензій до право і дієздатності юридичних осіб, які є сторонами правочинів, укладених між позивачем та переліченими вище субєктами господарювання, до правового статусу сторін цих договорів як платників ПДВ, відповідності правочинів вимогам закону, належності складання первинних документів, відсутності у сторін перелічених правочинів наміру безпідставно одержати податкову вигоду СДПІ ні при проведенні перевірки, ні в ході судового розгляду не має.

Доказів, які б доводили нерозумність або необачність правової поведінки позивача у спірних правовідносинах при укладанні і виконанні договорів з контрагентами СДПІ до суду не подано, а судом самостійно при виконанні вимог ст.11 КАС України не виявлено.

Витребувані судом та приєднані до справи документи засвідчують факт виконання позивачем зобов'язань по оплаті вартості товарів та послуг за переліченими вище правочинами шляхом перерахування безготівкових грошових коштів. З огляду на приписи Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом»суд робить висновок про те, що операції субєктів права з перерахування саме безготівкових грошових коштів є прозорими для контролю з боку Держави, так як здійснюються виключно у встановлений самою ж Державою спосіб через банківські установи. Наявні у справі документи засвідчують, що безготівкові кошти були списані з рахунків позивача, тобто, вибули з його власності. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявності у позивача та його контрагентів спільного інтересу щодо їх отримання позивачем (що могло б мати місце в разі повязаності цих осіб), в матеріалах справи не має.

Оцінивши витребувані та приєднані до справи копії первинних документів, складених в межах укладених позивачем зі своїми контрагентами господарських операцій протягом перевіреного періоду, в тому числі і податкові накладні, суд доходить висновку, що оглянуті документи не мають дефекту форми, змісту або походження, котрі в силу п.п.7.2.1 п.7.2, п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України «Про ПДВ», ст.ст.5, 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704; далі за текстом - Положення) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

В ході розгляду справи відповідач не подав до суду жодних доказів на спростування відомостей приєднаних до справи первинних документів.

Оплата вартості ТМЦ була здійснена позивачем в повному обсязі безготівковим шляхом, про що свідчать відповідні платіжні доручення. З огляду на приписи Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні та Закону України Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом суд робить висновок про те, що операції субєктів права з перерахування саме безготівкових грошових коштів є прозорими для контролю з боку Держави, так як здійснюються виключно у встановлений самою ж Державою спосіб через банківські установи. Наявні у справі документи засвідчують, що безготівкові кошти були списані з рахунків позивача, тобто вибули з його власності. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявності у позивача та його контрагентів спільного інтересу щодо їх отримання останнім (що могло б мати місце в разі повязаності цих осіб), наявності у ПАТ «Харківська бісквітна фабрика»при укладанні правочинів зі своїми контагентами іншого наміру, ніж отримання відповідних товарів (робіт, послуг), СДПІ по РВПП у м.Харкові до суду не надано.

Крім того, усі договори та первинні фінансово-господарські документи засвідчені печатками субєктів господарювання, які є сторонами правочинів.

Відповідно до п.п.3.2.6 Інструкції про порядок видачі міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади, підприємствам, установам, організаціям, господарським об'єднанням та громадянам дозволів на правте відкриття та функціонування штемпельно-граверних майстерень, виготовлення печаток і штампів, а також порядок видачі дозволів на оформлення замовлень на виготовлення печаток і штампів (затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.01.1999р. №17, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28.04.1999р. за №264/3557) підприємства, установи, організації, господарські об'єднання, суб'єкти підприємницької діяльності, об'єднання громадян, суб'єкти господарювання однієї з інших організаційних форм підприємництва можуть мати тільки по одному примірнику основної каучукової або металевої печатки.

Частиною 1 ст.181 Господарського кодексу України передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Враховуючи відсутність у суб'єктів господарювання законодавчо наданих повноважень перевіряти обсяг діє та правоздатності представників своїх контрагентів за господарсько-правовими чи цивільно-правовими взаємовідносинами, суд доходить висновку про те, що наявність в розпорядженні фізичної особи, яка представляє інтереси суб'єкта господарювання, печатки цього суб'єкта є розумно достатньою підставою для висновку про те, що така фізична особа на законних підставах діє від імені суб'єкта господарювання.

Окрім того, суд бере до уваги встановлений в ході судового розгляду і визнаний відповідачем факт належності оформлення всіх первинних документів, які були включені позивачем до складу податкового кредиту з ПДВ за взаємовідносинами з його контрагентами.

Перевіряючи обґрунтованість доводу субєкта владних повноважень про нікчемність укладених між позивачем та його контрагентами правочинів добутими по справі доказами, суд відзначає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" позивач та контрагенти позивача є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак за змістом Закону України "Про податок на додану вартість" позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст.61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим.

В акті перевірки від 31.03.2011р. не викладено жодних фактів стосовно фізичної відсутності товару та результатів робіт, послуг у спірних правовідносинах, відсутності оплати з боку позивача вартості отриманого товару (робіт, послуг), збитковості господарських операцій з придбання та подальшого продажу товару (робіт, послуг), несумісності придбаних у контрагентів товарів (послуг) з напрямком господарської діяльності позивача, невикористання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності позивача, повязаності позивача та його контрагентів в розумінні норм Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», вчинення позивачем та контрагентами спільних взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення інтересів Держави тощо.

Суд бере до уваги, що викладені в акті від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265 судження субєкта владних повноважень про порушення позивачем вимог ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України зроблені з перевищенням компетенції органів державної податкової служби України та не підтверджуються добутими судом доказами.

Так, проаналізувавши положення Закону України «Про державну податкову службу в Україні», суд доходить висновку, що податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства.

За загальним визначенням компетенцією є сукупність повноважень, прав та обов'язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов'язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок дій органів державної податкової служби України під час реалізації владної управлінської функції контролю за правильністю та повнотою справляння податкових зобовязань станом на момент виникнення спірних правовідносин був визначений Законом України «Про державну податкову службу в Україні».

Проаналізувавши положення вказаного акту законодавства, суд зазначає, що станом на дату складання відповідачем у спірних правовідносинах акту перевірки податкові органи не були наділені законодавцем ані повноваженням на визнання правочинів нікчемними або такими, що не відповідають закону, ані повноваженнями на оцінку відповідності будь-якого правочину вимогам ст.ст.203, 215 Цивільного кодексу України.

Розглядаючи справу, суд зауважує, що правовідносини з приводу нікчемності правочинів, що порушують публічний порядок, унормовані ст.228 Цивільного кодексу України. Однак, відповідачем, СДПІ застосовано інші правові підстави для визнання правочинів нікчемними.

Суд зауважує, що у відповідності до положень ст.215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є лише підставою для недійсності правочину. Тобто в даному випадку законодавець вимагає визнання недійсним правочину при наявності відповідних обставин у встановленому законодавством порядку.

Частина 5 ст.203 ЦК України відносить до загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину спрямованість такого правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У системному звязку з наведеними законодавчими приписами знаходяться положення ст.234 ЦК України, якими передбачаються правові наслідки фіктивного правочину. Так, законодавцем визначено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивні правочини не віднесено законом до нікчемних. Частиною 2 заначеної статті визнання таких правочинів недійсними відносить про прероготиви судових органів.

Судовим розглядом з'ясовано, що висновок відповідача про нікчемність угод, укладених позивачем з його контрагентами грунтується виключно на відсутності у постачальників АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу незначної кількості управлінського або технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів.

З пояснень предстанвика відповідача, СДПІ судом встановлено, що вказані обставини податковим органом було встановлено виключно на підставі інформації компютерних баз даних та автоматизованих інформаційних систем державної податкової служби. При цьому, станом на яку дату СДПІ використовувалась інформації із вказаних джерел (тобто на час укладання та виконання угод або ж на момент перевірки) представник відповідача пояснити не зміг.

Стосовно відсутності деяких постачальників позивача за своїм місцезнаходженням суд зазначає, що у відповідності до ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців»місцезнаходження юридичної особи це адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені (далі - виконавчий орган).

Таким чином, норми діючого законодавства не зобовязують керівні (представницькі) органи юридичної особи знаходитись постійно за вказаною адресою. Особливості господарської діяльності того чи іншого субєкту господарювання можуть призводити і до їх термінової відсутності, наприклад, у звязку з виїздом на переговори, для отримання консультацій, підписання договорів і т.д.

Також суд відзначає, що сама по собі відсутність платника податків за своїм місцезнаходженням не може свідчити про автоматичну нікчемність укладених ним угод.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на наявність у штаті деяких контрагентів позивача лише одного робітника або ж незначної кількості персоналу, оскільки відповідачем до матеріалів даної справи не додано належних доказів зазначених обставин. Крім того, суд вважає, що для виконання зазначених операцій підприємство необовязково повинно мати власних працівників, а наявність у штаті підприємств одного або декілька штатних працівників може свідчити про добре організований фінансово-господарський процес.

Щодо відсутності у контрагенв позивача оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів суд зазначає, що відповідачем, СДПІ необґрунтовано ні нормативно, ні фактично обовязкову наявність зазначених чинників господарської діяльності, яких саме та у якій кількості.

Аналізуючи наведені вище нормативні та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину всі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину.

Таким чином, встановивши недотримання при укладені позивачем правочинів зі своїми контрагентами протягом листопада-грудня 2010р. як спрямованість таких правочинів на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, податковий орган повинен був вирішувати питання недійсності зазначених правочинів виключно у судовому порядку. Однак, на вимогу суду відповідачем не було надано до справи судові рішення про визнання недійсними (нікчемними) правочинів, укладених позивачем з контрагентами.

Оглянувши первинні документи, що були складені в межах правочинів між позивачем, ПАТ «Харкіська бісквітна фабрика»та його контрагентами, суд відзначає, що згадані правочини були укладені між право та дієздатними субєктами права, предметом згаданих правочинів є необмежені у цивільному обороті речі.

Окремо суд відзначає, що відповідач не надав до суду доказів прийняття компетентною особою за актом документальної невиїзної перевірки діяльності ПАТ «Харкіська бісквітна фабрика»рішення про порушення кримінальної справи, наявність якого згідно з ст.97 Кримінально-процесуального кодексу України є обовязковою в разі вчинення посадовими особами позивача кримінально-караного діяння у сфері оподаткування.

Вирішуючи спір, суд також зауважує, що на дійсність господарських операцій з придбання позивачем продуктів харчування, палива, коробок (етикеток), рекламних послуг тощо вказують встановлені судом обставини подальшого використання цих предметів угод в межах господарської діяльності товариства для виробництва власної продукції та її подальшої реалізації.

Перевіривши зібраними в ході розгляду справи доказами обгрунтованість доводу позивача про наявність у ПАТ об'єктивної виробничої потреби у придбанні зазначених вище речей, суд відзначає, що згідно з поданим розрахунком від проведення господарських операцій з поставки ТМЦ (послуг) позивач мав економічний ефект у вигляді отриманого прибутку.

З огляду на викладене, суд зазначає, що умови договору з постачання позивачу його контрагентами продуктів харчування, палива, коробок (етикеток), рекламних послуг тощо були виконані у повному обсязі, операції з продажу товарів за договорами направлена на настання реальних правових наслідків, відсутні факти, які б свідчили б про те, що зміст договорів не відповідає дійсним намірам сторін та що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання зазначених договорів.

Пунктом 6 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства (затверджено наказом ДПА України від 22.12.2010р. №984, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12.01.2011р. за №34/18772; далі за текстом Порядок №984) передбачено, що факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно з п.5.2 Порядку №984 у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів; у разі відмови посадових осіб платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки; у разі надання посадовими особами платника податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.

З огляду на приписи наведених вище норм права, суд доходить висновку, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано податковий кредит з ПДВ, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином.

Аналіз змісту акту перевірки від 31.03.2011р. свідчить про те, що позивачем порушено п.1.8. ст.1, п.п.7.2.3. п.7.2., п.п.7.4.1. п.7.4., п.п.7.7.1. п.7.7. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість». Судом встановлено, що фактичною піставою для такого висновку на сторінці 20 акту перевірки податковим органом зазначається те, що дослідивши ланцюги постачання товарів та робіт по 1-й та 2-й ланці АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»з підприємствами-постачальниками, встановлено про неможливість визначити походження товару та виконаних робіт, а також надходження відповідних сум ПДВ до бюджету, що є порушенням п.1.8. ст.1 Закону України «Про ПДВ».

Перевіряючи зазначені висновки податкового органу, судом було витребувано у представника відповідача, СДПІ матеріали зустрічних перевірок, в ході яких були досліджені ланцюги постачання товарів та робіт по 1-й та 2-й ланці АТЗТ «Харківська бісквітна фабрика»з підприємствами-постачальниками. Однак, вимогу суду відповідачем, СДПІ виконано не було.

Судом встановлено, що фактично податковим органом було зроблено висновок щодо неможливості встановити надходження відповідних сум ПДВ до бюджету, тобто сплати окремими посередниками відповідних сум ПДВ до бюджету, виключно у звязку із наступними обставинами: або відсутністю таких посередників за місцезнаходженням (направлення повідомлення за формою №18-ОПП або наявність запиту на встановлення місезнаходження), або порушенням щодо них провадження у справі про банкрутство, або прийняттям рішення про припинення.

Однак, судом встановлено, що зазначені вище обставини не мали місце на момент укладання та виконання господарських угод між позивачем та його контрагентами. До того ж, жодна з перелічених обставин не є такою, що автоматично позбавляє підприємство статусу юридичної особи та платника податку на додану вартість або є обмежує його.

Враховуючи викладене, суд відмічає, що відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»(у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

За змістом підпункту «а»підпункту 7.7.2 пункту 7.7 цієї ж статті Закону якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

Таким чином, в порядку наведених законодавчих приписів відємна різниця між податковими зобовязаннями платника (тобто надходженнями сум податку на додану вартість) та податковим кредитом (витратами зі сплати податку в ціні товарів та послуг) за умови фактичного здійснення господарської операції (яка відображена у податковому обліку платника на підставі належним чином оформлених первинних документів відповідно її дійсного економічного змісту) підлягає відшкодуванню платнику податку з державного бюджету.

Суд відмічає, що податковим органом не встановлено за результатами перевірки порушення позивачем п.п.7.7.2. п.7.2. ст.7 Закону України «Про ПДВ», якою і регламентується порядок бюджетного відшкодування ПДВ.

Крім того, судом встановлено, що у розгляді цієї справи СДПІ не доведено наявності будь-яких порушень у формуванні позивачем податкового кредиту, за наслідками якого позивачем заявлено до відшкодування оспорювані суми ПДВ. Відповідачем також не наведено жодних доводів та не подано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість заявленої товариством податкової вигоди як-от безтоварний та/або фіктивний характер здійснених операцій, завідоме придбання товарів у осіб, діяльність яких має ознаки фіктивного підприємництва, спрямування операцій на одержання прибутку виключно за рахунок податкової вигоди тощо.

Встановлений судом факт реального здійснення господарських операцій, за наслідками виконання яких у позивача виникло відємне значення податку, підтверджується наявними у матеріалах справи первинними документами.

Доводи податкового органу про обовязковість наявності такої підстави для виникнення у платника права на бюджетне відшкодування як факт надмірного надходження відповідної суми податку до бюджету не береться судом до уваги з наступних підстав.

Адже згідно з визначенням, що міститься у пункті 1.8 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість», бюджетне відшкодування це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у звязку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Отже, законодавче визначення бюджетного відшкодування повязане із сплаченими платником сумами податку, що відповідає загальному поняттю відшкодування як компенсації понесених витрат, заподіяних майнових збитків.

Аналіз норм Закону України «Про податок на додану вартість»свідчить, що термін «сплата податку»вживається в розумінні сплати податку покупцем у звязку з придбанням товарів (робіт, послуг) (пункт 1.3 статті 1, підпункти 7.4.17.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин). Так, пункт 1.3 статті 1 названого Закону, даючи визначення платника податку як особи, яка зобовязана утримати та внести до бюджету податок, визначає при цьому, що податок сплачується покупцем або особою, яка імпортує товари на митну територію України.

З огляду на зазначене слід зробити висновок про те, що вимога пункту 1.8 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість»щодо надмірної сплати податку, як необхідної умови бюджетного відшкодування, стосується платника, який згідно з цим Законом поніс фактичні витрати по сплаті податку.

З урахуванням принципу персональної відповідальності підстави для позбавлення такого платника права на включення до податкового кредиту та отримання з бюджету надмірно сплачених сум податку у звязку з невиконанням іншими платниками податку постачальниками по ланцюгу - покладеного на них законом обовязку щодо внесення до бюджету сплачених покупцем сум податку в ціні придбання товарів (послуг) відсутні.

При цьому, судом береться до уваги той факт, що відповідачем, СДПІ не доведено суду факт порушення контрагентами-постачальниками продавця своїх податкових зобов'язань, оскільки на момент перевірки та розгляду даної справи відповідачем, СДПІ не було отримано відповідей по запитам на проведення зустрічних перевірок по взаємовідносинам з позивачем.

Суд вважає, що саме по собі припущення контролюючого органу щодо можливої несплати постачальниками підприємства по ланцюгу необхідних сум ПДВ до бюджету не може слугувати достатньою підставою для відмови позивачеві в одержанні бюджетного відшкодування.

Суд відмічає, що позивачем було надано податковому органу всі належним чином оформлені документи, передбачені законодавством про податки та збори, з метою одержання бюджетного відшкодування, що є підставою для його одержання. При цьому податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладання нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних яких установлена судом.

Отже, наявність у позивача, ПАТ «Харківська бісквітна фабрика»права на бюджетне відшкодування з ПДВ за перелічені вище звітні податкові періоди матеріалами справи не спростована.

За таких обставин, висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог п.1.8. ст.1, п.п.7.2.3. п.7.2., п.п.7.4.1. п.7.4., п.п.7.7.1. п.7.7. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість»є помилковим.

Додатково суд зазначає, що згідно п.200.14. ст.200 ПК України якщо за результатами камеральної або документальної позапланової виїзної перевірки орган державної податкової служби виявляє невідповідність суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у податковій декларації, то такий орган:

а) у разі заниження заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування щодо суми, визначеної органом державної податкової служби за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого заниження та підстави для її вирахування. У цьому випадку вважається, що платник податку добровільно відмовляється від отримання такої суми заниження як бюджетного відшкодування та враховує її згідно з пунктом 200.6 цієї статті у зменшення податкових зобов'язань з цього податку в наступних податкових періодах;

б) у разі перевищення заявленої платником податку суми бюджетного відшкодування над сумою, визначеною органом державної податкової служби за результатами перевірок, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються сума такого перевищення та підстави для її вирахування;

в) у разі з'ясування за результатами проведення перевірок факту, за яким платник податку не має права на отримання бюджетного відшкодування, надсилає платнику податку податкове повідомлення, в якому зазначаються підстави відмови в наданні бюджетного відшкодування.

У разі якщо за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку або орган державної податкової служби розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, орган державної податкової служби не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов'язаний повідомити про це орган Державного казначейства України. Орган Державного казначейства України тимчасово припиняє процедуру відшкодування в частині оскаржуваної суми до набрання законної сили судовим рішенням.

Після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження орган державної податкової служби протягом п'яти робочих днів, що настали за днем отримання відповідного рішення, зобов'язаний подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету (п.200.15. ст.200 ПК України).

З аналізу зазначених законодавчих приписів випливає, що орган Державного казначейства України вправі припинити процедуру відшкодування в частині оскаржуваної суми, зменшеної податковим органом за результатами камеральної або документальної позапланової виїзної перевірки.

Враховуючи те, що органом казначейства було припинено процедуру відшкодування ПДВ на підставі судового оскарження результатів документальної невиїзної перевірки податкового органу, а також з метою повного захисту прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне задовільнити вимогу про стягнення бюджетного відшкодування ПДВ.

Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки в ході судового розгляду СДПІ не було доведено правомірності мотивів винесення спірного податкового повідомлення-рішення за правилами ч.2 ст.71 КАС України, а викладені в акті перевірки від 31.03.2011р. №888/42-013/00377265 судження субєкта владних повноважень не знайшли свого підтвердження добутими судом доказами, то поданий позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат по справі належить провести за правилами ч.1 ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 8 і 19 Конституції України, ст.ст. 7-11, ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові, Головного управління Державного казначейства України у Харківській області про бюджетне відшкодування по податку на додану вартість - задовольнити.

Визнати незаконними дії Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові з проведення невиїзної докуменнтальної перевірки Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування ПДВ за листопад та грудень 2010 року, за наслідками якої складено акт перевірки № 888/42-013/00377265 від 31.03.11р.

Скасувати податкове повідомлення - рішення № НОМЕР_1 від 19.04.11р. про зменшення суми бюджетного відшкодування по податковим деклараціям по ПДВ за листопад та грудень 2010 року на загальну суму 9 226 447 грн. 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" (61017, м. Харків, вул. Лозівська, 8, рахунок № 1 в ПАТ "Регіон - банк", м. Харків, МФО 351254, код 00377265) суму бюджетного відшкодування по ПДВ за листопад та грудень 2010 року на загальну суму 9 226 447 (девять міліонів двісті двадцять шість тисяч чотириста сорок сім) грн. 00 коп.

Стягнути з Державного бюджету на користь Публічного акціонерного товариства "Харківська бісквітна фабрика" (61017, м. Харків, вул. Лозівська, 8, код 00377265) судові витрати в сумі 3 ( три) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 05.08.11р.

Суддя Горшкова О.О.