Справа № 824/1659/15-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 р. м. Чернівці справа № 824/1659/15-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Левицького В.К.

за участю секретаря судового засідання Сопко В.Ю.

сторін:

позивачка - не з'явилася

представника відповідача - Каменецької Х.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_2

до Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі-позивачка) звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати дії Головного управління Держземагентства в Чернівецькій області (далі-відповідач) неправомірними та зобов'язати Головне управління Держземагенства у Чернівецькій області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лукачанської сільської ради Кельменецького району Чернівецької області та передати безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,9900 га.

В обґрунтування позову позивачка вказувала, що звернулася до Головного управління Держземагенства в Чернівецькій області з проханням затвердити проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лукачанської сільської ради Кельменецького району Чернівецької області та передати безоплатно у власність земельні ділянки площами 1,0100 га та 0,9900 га. За результатами розгляд звернення відповідач листом №0-24-0.31-938/2-15 від 27.02.2015 р. відмовив у задоволенні її заяв на підставі п. 4 ст. 116 Земельного кодексу України. Вважає, що відмова є необґрунтованою, неправомірною та незаконною.

Відповідачем до суду подано письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, зазначаючи, що позивачка не зверталась із заявою про збільшення земельної ділянки, відповідно до ч.7 ст. 5 Закону України "Про особисте селянське фермерське господарство" та використала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вважає, що Головне управління діяло виключно та в межах норм чинного законодавства.

Представник позивачки в судове засідання призначене на 07.12.2015 р. не з'явився, проте надав до суд заяву про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 07.12.2015 р. занесеною до журналу судового засідання, з урахуванням вимог ст. 55 КАС України допущено заміну сторони Головне управління Держземагенства у Чернівецькій області на його правонаступника Головне управління Держземкадастру у Чернівецькій області.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити та надав пояснення аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 14 Конституції України та ст. 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Статтею 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частинами 1 - 3 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Отже, згідно із нормами ЗК України отримати земельну ділянку у власність із земель державної або комунальної власності можливо шляхом безоплатної приватизації земельної ділянки або в порядку продажу, передбаченим цим Кодексом.

Положеннями ч. 6 ст. 118 ЗК України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною 7 вказаної статті ЗК України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається із відповідним клопотанням щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ст. 118 ЗК України органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Відповідно до ч. 4 та 5 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, визначених цим кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Пунктом "б" ч. 1 ст. 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної або комунальної власності в розмірі не більше 2,0 га.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЗК України до земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Згідно ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам України для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Правові, організаційні, економічні та соціальні засади ведення особистого селянського господарства встановлено Законом України "Про особисте селянське господарство" від 15.05.2003 р. № 742-IV (далі - Закон № 742-IV).

Відповідно до ст. 1 цього Закону особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Згідно ст. 3 Закону № 742-IV дія цього Закону поширюється на фізичних осіб, яким у встановленому законом порядку передано у власність або оренду земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

З матеріалів справи видно, що позивачка 06.02.2015 р. зверталася до відповідача із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, площею 0,9900 га кадастровий номер :02:002:0168, яка розташована за адресою: Чернівецька область, Кельменецький район, Лукачанської сільської ради, урочище "Біля могили" та 1,0100 га, кадастровий номер :02:001:0173 для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою Кельменецький район, Лукачанська сільська рада, урочище "Біля могили".

Вказані заяви зареєстровані відповідачем 10.02.2015 р. за вх. № 207 та 208.

За результатами розгляду, Головне управління Дерземагенства у Чернівецькій області листом від 27.02.2015 за вх. № 0-24-0.31-2938/2-15 відмовило в затвердженні проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, посилаючись на ст. 15-1 та ч.4 ст.116 ЗК України.

Як вбачається із матеріалів справи, 25.03.2015 р. позивачка повторно звернулась до Головного управління Держземагенства Чернівецькій області із заявою про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 1,0100 га, кадастровий номер :02:001:0173 для ведення особистого селянського господарства за адресою: Чернівецька область, Кельменецький район, Лукачанської сільської ради, урочище "Біля ферми" за межами населеного пункту.

Наказом Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області від 23.04.2015 р. №24-312/14-15-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність позивачці земельну ділянку площею 1,0100 га (кадастровий номер :02:001:0173) із земель державної власності сільськогосподарського призначення (рілля) для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Чернівецької області Кельменецького району Лукачанської сільської ради, урочище "Біля ферми" (за межами населеного пункту).

Вважаючи відмову у розробленні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,9900 га протиправною, позивачка звернулася до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 р. закрито провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагенства у Чернівецькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 05.11.2015 р. ухвалу Чернівецького окружного адміністративного суду від 03.09.2015 р. скасовано, а адміністративну справу №824/1659/15-а направлено для продовження розгляду.

Ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду від 25.11.2015 р. справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду.

Враховуючи наведені норми та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що відповідач розглянув подані позивачкою заяви у місячний строк передбачений ч. 6 ст. 118 ЗК України та надав мотивовану відповідь про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі безоплатно у власність зазначених земельних ділянок.

Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання дій Головного управління Держземагентства в Чернівецькій області є неправомірними та необґрунтованими.

Частиною 7 ст. 5 Закону № 742-IV передбачено, що громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка не зверталась із заявою до відповідача про збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених ст. 121 ЗК України для ведення особистого селянського господарства, а тому посилання в позовній заяві та письмових поясненнях про порушення відповідачем положення ч.7 ст. 5 Закону № 742-IV є необґрунтованими та безпідставними.

На думку суду не підлягає задоволенню також позовна вимога про зобов'язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лукачанської сільської ради Кельменецького району Чернівецької області та передати безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,9900 га, з таких підстав.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог законодавства.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право органу виконавчої влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування обумовлене певною свободою (тобто вільним або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи та осіб, уповноважених на виконання функцій держави дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави та особам уповноважених на виконання функцій держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

За таких обставин, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Аналіз норм КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Окрім того, положеннями п.14 Листа Верховного Суду України від 29.10.2008 р. за № 19-3767/0/8-08 вимагається, що при розгляді справ за позовами до органів державної влади чи органів місцевого самоврядування про визнання неправомірною бездіяльність щодо не розгляду заяв про надання земельної ділянки в оренді, про передачу земельної ділянки у власність, суди вправі зобов'язати відповідний орган розглянуте зазначене питання, а не приймати рішення про надання в оренду (передачу у власність), що не належить до компетенції суду.

Таким чином, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти конкретно визначені рішення є формою втручання в дискреційні повноваження та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому не підлягають задоволенню.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень відповідача, суд керується критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, яких повинні дотримуватися суб'єкти владних повноважень при реалізації дискреційних повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім проявам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судовим розглядом не встановлено порушення зазначених критеріїв відповідачем під час прийняття (вчинення) оскаржуваних дій та рішення, відтак в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст. 19, 129 Конституції України, ст. ст. 71, 86, 158, 160 - 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Порядок та строки набрання постановою законної сили та оскарження.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 254 КАС України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова, згідно ст. 186 КАС України, може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подання в десятиденний строк з дня її проголошення апеляційної скарги. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано судом 14 грудня 2015 р.

Суддя В.К. Левицький