Справа № 804/2220/15
Суддя: Поплавський В.Ю.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

26 листопада 2015 рокусправа № 804/2220/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Поплавського В.Ю.

суддів: Сафронової С.В. Чепурнова Д.В.

за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області

на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2015 року по справі № 804/2220/15 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вето» до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Вето» звернулося до суду з адміністративним позовом до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області № від 15.01.2015 року та № від 16.12.2014 року.

В обгрунтування позовних вимог зазначено про безпідставність висновків податкового органу щодо нікчемності укладених позивачем правочинів, оскільки реальність здійснення господарських операцій підтверджена належним чином оформленою первинною документацією, яка в повному обсязі була надана відповідачеві під час здійснення перевірки.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2015 року позов задоволено. Скасовано податкові повідомлення - рішення № від 15.01.2015 року, № від 16.12.2015 року, винесені Лівобережною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду, оскільки вважає, що вона винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, правильність застосування судом норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, у період з 03.12.2014 року по 04.12.2014 року податковою інспекцією було проведено документальну позапланову виїзну перевірку фінансово-господарської діяльності ТОВ «Вето» по взаємовідносинам із ТОВ «Мартак» та ТОВ «Сокіл Груп» за липень 2014 року, за результатами якої було складено акт № 4743/2204/32653295 від 11.12.2014 року, яким встановлено:

- нереальність здійснення господарських відносин ТОВ «Вето», а саме, відсутність об'єктів оподаткування та неможливість реального здійснення ТОВ «Вето» операцій по ланцюгу з постачальниками ТОВ «Мартак», ТОВ «Сокіл Груп» за липень 2014 року;

- нереальність здійснення господарських відносин ТОВ «Вето», а саме, відсутність об'єктів оподаткування та неможливість реального здійснення ТОВ «Вето» операцій по ланцюгу постачання: ТОВ «Сокіл Груп» - ТОВ «Вето» - ТОВ «Дельта Істейт», ТОВ «Інтерпап Ніко Тьюб»;

- порушення п. п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість у липні 2014 року на загальну суму 50000 грн.

Не погодившись з висновками податкового органу, які викладені у акті перевірки ТОВ «Вето» подало до Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції м. Дніпропетровська Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області запереченнями на акт перевірки № 4743/2204/32653295 від 11.12.2014 року.

Листом від 06.01.2015 року № 130/10/22-04 відповідач зазначив, що висновки, викладені в акті перевірки є правомірними, обґрунтованими та такими, що не суперечать вимогам чинного законодавства.

ТОВ «Вето» направило скаргу до Головної ДФС у Дніпропетровській області на акт Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області № 4743/2204/32653295 від 11.12. 2014 року.

На підставі висновків відображених в акті перевірки Лівобережної ОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення № від 15.01.2015 року на суму 75000 грн., з яких: 50000 грн. - за основним платежем та 25000 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Також позивачем було отримано податкове повідомлення-рішення № від 16.12.2014 року, яке було прийнято на підставі акту перевірки №4662/2204/32653295 від 04.12.2014 року, в якому встановлено порушення п. 44.1 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України, а саме, не надано до перевірки в повному обсязі первинні документи, регістри бухгалтерського обліку та пояснення на питання, які виникли в ході перевірки.

24.12.2014 року ТОВ «Вето» було подано заяву до Лівобережної ОДПІ м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про направлення на адресу позивача акту перевірки №4662/2204/32653295 від 04.12.2014 року.

З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про протиправність оскаржуваних рішень відповідача.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що до податкового кредиту не відносяться суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п.201.1. ст.201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити.

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст.201 Податкового кодексу України).

Згідно з п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Згідно п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.04.2014 року між позивачем та ТОВ «Мартак» був укладений договір про надання послуг (обстеження та обслуговування охоронних систем) № 17.

На підтвердження виконання зазначеного договору позивачем надано: податкову накладну № 912 від 31.07.2014 року, акт надання послуг від 31.07.2014 року, платіжні доручення № 926 від 04.07. 2014 року на суму 300 000 грн., № 987 від 16.07. 2014 року на суму 15 300 грн., оборотно-сальдову відомість по рахунку 631 за період липень 2014 року з контрагентом ТОВ «Мартак» (станом на початок періоду заборгованість по кредиту складала 480000 грн., обороти по дебіту 315300 грн., обороти по кредиту 300000 грн., станом на кінець періоду існувала кредиторська заборгованість на суму 464700 грн.).

ТОВ «Вето» є кінцевим споживачем продукції (робіт, послуг), придбаної у постачальника ТОВ «Мартак».

Також 01.07.2014 року між ТОВ «Вето» та ТОВ «Сокіл Груп» був укладений договір субпідряду на охорону об'єктів № 34/315/14.

На підтвердження виконання зазначеного договору позивачем надано: податкову накладну № 2 від 31.07.2014 року, акт надання послуг від 31.07.2014 року, оборотно-сальдова відомість по рахунку 631 за період липень 2014 року з контрагентом ТОВ «Сокіл Груп» (станом на початок періоду заборгованість відсутня, обороти по кредиту 290000 грн., станом на кінець періоду існувала кредиторська заборгованість а суму 290000 грн.).

Послуги, надані позивачеві ТОВ «Сокіл Груп» за липень 2014 року частково були використані на власні господарські потреби для охорони офісних приміщень, а частково для надання послуг з охорони контрагентів ТОВ «Вето», які не є платниками ПДВ.

Замовлені послуги є основними видами діяльності ТОВ «Вето» та підлягають ліцензуванню. Позивач має ліцензію на надання послуг з охорони власності та громадян, видану Міністерством внутрішніх справ України серії АВ № 592233 16 вересня 2011 року, строк дії якої з 03 серпня 2011 року.

Виходячи із змісту вказаних вище документів в їх сукупності, вбачається, що вони містять всі обов'язкові реквізити, що передбачені ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в розумінні вказаного Закону є первинними, такими, що підтверджують здійснення відповідної господарської операції.

На момент укладення та виконання означених вище договорів контрагенти позивача ТОВ «Мартак» та ТОВ «Сокіл Груп» мали зареєстровані у встановленому порядку установчі документи та цивільну дієздатність згідно з чинним законодавством, були зареєстровані як платники податку на додану вартість.

Податкові накладні, на підставі яких позивачем суми податку на додану вартість включені до складу податкового кредиту, складені ТОВ «Мартак» та ТОВ «Сокіл Груп» у відповідності до вимог ст. 201 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що платником податків у відповідності до вимог п.п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України було надано працівникам податкового органу всі документи, що підтверджують взаємовідносини позивача з ТОВ «Мартак» та ТОВ «Сокіл Груп» та пов'язані з предметом перевірки.

Посилання відповідача на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12.02.2015 року спростовується наступним.

Стаття 72 КАС України визначає підстави для звільнення від доказування, згідно частини 4 якої, підставою для звільнення від доказування є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, що набрали законної сили.

При цьому обов'язковими такий вирок для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, є лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Таким чином, обставини щодо діяння фізичних осіб, встановлені вироком суду по кримінальній справі відносно цих фізичних осіб, не можна вважати обов'язковими при оцінці адміністративним судом правомірності дій юридичної особи, якщо йдеться про відповідальність за порушення податкового законодавства цією юридичною особою.

Враховуючи, що наведеною постановою справу про адміністративне правопорушення щодо головного бухгалтера ТОВ «Вето» закрито, вказане рішення не може бути прийнято судом у якості належного доказу, у визначенні ст.. 72 КАС України.

Щодо посилання відповідача на акти перевірок контрагентів позивача ТОВ «Мартак» та ТОВ «Сокіл Груп» як доказ порушення позивачем вимог податкового законодавства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до пункту 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації №984 від 22.12.2010, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка. Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з п.6 Порядку №984 факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Отже, податковий орган може встановити наявність або відсутність порушень платником податків вимог податкового, валютного та іншого законодавства виключно за наслідками дослідження первинних документів такого платника податків, а відтак посилання податкового органу на акт перевірки іншого платника податків, яким встановлено порушення податкового законодавства, а також іншу інформацію щодо контрагента позивача, що не має правових наслідків, не може вважатись доказом у розумінні ст.69 КАС України.

Виявлені податковим органом та зафіксовані у відповідних актах перевірки обставини щодо контрагентів позивача не є беззаперечними доказами порушення податкового законодавства як позивачем, так і його контрагентами.

В актах перевірок ТОВ «Мартак» та ТОВ «Сокіл Груп» не наведені докази, які б свідчили про невідповідність господарських операцій з надання послуг, поставки товару меті та задачам діяльності платників податків, збитковості такої операції чи інші обставини, які окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність здійснених операцій, відсутність факту поставки, а також про те, що реалізацію вказаної операції не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру).

Безпідставними є висновки контролюючого органу про порушення податкового законодавства по ланцюгу постачання з огляду на те, що відповідно до баз даних ОДПІ: ТОВ «Мартак» придбавало у ТОВ «САДКО-УКРАЇНА» та ПП «ЧОРТКІВМОЛОКО» товар, тоді як ТОВ «Мартак» позивачеві були надані послуги (обстеження та обслуговування охоронних систем).

Позиція податкового органу, яка базується на виявлених податковим органом порушеннях, допущених при здійсненні господарської діяльності контрагентами позивача, суперечить вимогам чинного законодавства.

Із змісту вищенаведених правових норм вбачається, що Податковий кодекс України не ставить право позивача на формування податкового кредиту в залежність від декларування постачальниками, в тому числі і по ланцюгу постачання, своїх податкових зобов'язань та/або від сплати ними сум податку на додану вартість до бюджету.

До того ж, ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер відповідальності юридичної особи.

Також, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством України на одну із сторін цивільно-правової угоди - покупця товару (робіт, послуг), яка є платником податків, не покладено обов'язку здійснення контролю за дотриманням усіма постачальниками по ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, сплати податку і в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії будь-кого з постачальників у ланцюгу постачання або через відсутність висновків зустрічних перевірок таких постачальників зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на відображення відповідних сум в податковому обліку.

Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, свідчить про те, якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкту, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі «Інтерсплав проти України»).

Крім того, податковий орган не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивачем, як платником податку не надано документи при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених Податковим кодексом України.

Виходячи з вищевикладеного, зважаючи на наявність у позивача, належним чином оформлених первинних документів, які підтверджують реальність здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, вбачається, що позивачем виконані всі умови для віднесення відповідних сум до податкового кредиту з операцій отримання робіт (послуг), у зв'язку з чим у відповідача відсутні правові підстави для збільшення грошових зобов'язань з податку на додану вартість, про що прийнято податкове повідомлення-рішення.

Таким чином, суд першої інстанції під час розгляду даної справи прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правового обґрунтування, покладеного в основу судового рішення, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Керуючись п.1 ч.1 ст.198, ст. 200 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Лівобережної об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого Адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст виготовлено 14 грудня 2015 року.

Головуючий: В.Ю. Поплавський

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов