Справа № 812/506/15
Суддя: Ястребова Любов Вікторівна
Дата ухвалення: 2015-12-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Басова Н.М.
Суддя-доповідач - Ястребова Л. В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2015 року справа №812/506/15

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Ястребової Л.В., суддів Ляшенка Д.В., Гаврищук Т.Г., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року у справі № 812/506/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 року № 318 о/с про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації моральної шкоди та заборгованість по заробітній платі,-

ВСТАНОВИВ:

16 червня 2015 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Луганській області (надалі - відповідач, ГУМВС України в Луганській області) про визнання протиправним та скасування наказу від 09 жовтня 2014 року № 318 о/с про звільнення позивача з посади оперуповноваженого ОБР «Сокіл» УБОЗ УМВС України в Луганській області; зобов'язання відповідача поновити позивача на посаді оперуповноваженого ОБР «Сокіл» УБОЗ УМВС України в Луганській області; стягнення з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу, розмір якої буду визначений після отримання від відповідача довідки про середній заробіток та проведення відповідних розрахунків; стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.; стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі до моменту звільнення позивача, розмір якої буде визначений після отримання від відповідача довідки про середній заробіток та проведення відповідних розрахунків.

В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне.

З 13 червня 2012 року ОСОБА_2 прийнятий на роботу в ГУ МВС України в Луганській області та працював на посаді оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУМВС України в Луганській області у званні капітана міліції.

Наказом від 09.10.2014 року № 318 о/с позивача звільнено з роботи за порушення дисципліни, а саме, за невихід на робоче місце.

Позивач зазначив, що на той час, у місті Луганську розгорталися події, які переросли у військові дії, та коли співробітники його підрозділу виїхали за межі окупованої території для продовження служби, позивач виїхати не зміг, оскільки хворів та знаходився на лікарняному, а після одужання, виїхати за межі окупованої території для продовження служби не було можливе, оскільки на виїздах з міста, на блок постах не випускали чоловіче населення віком від 18 до 50 років і змушували йти служити за так звану Луганську народну республіку. Крім того зазначив, що виїхати не міг ще через те, що з червня 2014 року позивачу не виплачувалась заробітна плата.

Позивач зауважив, що коли зміг зв'язатися зі співробітниками кадрового апарату УБОЗ ГУМВС України в Луганській області, дізнався про своє звільнення. 27.10.2014 року та 28.01.2015 року направляв заяви рекомендованим листом з повідомленням з проханням видати виписку з наказу про звільнення і трудову книжку, проте відповіді на вищезазначені листі так і не отримав.

Вважав своє звільнення незаконним, посилаючись на статтю 235 Кодексу законів про працю, якою встановлено, що працівникові зобов'язані виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, чого відповідачем зроблено не було та зазначив, що в результаті дій відповідача порушено його право на працю, передбачене Трудовим Кодексом і Конституцією та просив звернути увагу на те, що до зазначеного звільнення з боку керівництва не було жодного нарікання з приводу його роботи (а.с. 2-4).

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 142-146).

Позивач із таким рішенням суду не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що, на думку апелянта, призвело до неправильного вирішення справи, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції під час винесення спірної постанови, помилково взято до уваги те, що службовим розслідуванням встановлено факт небажання ОСОБА_2 проходити службу та відсутність останнього на службі без поважних причин, у зв'язку з чим, ОСОБА_2 і був притягнений до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з ОВС за п. 64 «є» (за порушення дисципліни), оскільки при допиті свідків жоден з них не підтвердив факт небажання апелянта виходити на службу. Апелянт зазначає, що мав намір та бажав продовжувати службу (а.с. 152-154).

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за приписами п.2 ч.1 ст.197 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з 13 червня 2012 року ОСОБА_2 працював на посаді оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУМВС України в Луганській області у званні капітана міліції. Зазначений факт сторонами не оспорюєтья.

Таким чином, в розумінні пункту 15 частини 1 статті 3 КАС України позивач проходив публічну службу.

Наказом ГУ УМВС України від 02 вересня 2014 року № 1705, на підставі рапорту т.в.о. начальника відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУМВС України у Луганській області майора міліції Ласюченка М.В., у відповідності до вимог п. 2.1 та 2.6 Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12.03.2013 № 230 призначено службове розслідування за фактом невиходу протягом тривалого часу на службу підлеглого працівника - капітана міліції ОСОБА_2 (а.с. 49-51).

Відповідно рапорту начальника ВКЗ УБОЗ ГУМВС України у Луганській області, майора міліції О.І. Попкова від 23 вересня 2014 року, після видання наказу ГУМВС України про призначення службового розслідування у зв'язку з відсутністю на службі позивача, на його мобільний телефон неодноразово здійснювались телефонні дзвінки з метою повідомлення про проведення службового розслідування та запропонування надати пояснення відмови від подальшого проходження служби, але телефон ОСОБА_2 був поза зоною досяжності. (а.с. 64).

За результатами службового розслідування, 26 вересня 2015 року, начальником ГУ МВС України у Луганській області генерал-лейтенантом міліції Науменко А.В. затверджено висновок про результати службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни капітаном міліції ОСОБА_2, яким встановлено:

- дні невиходу на роботу з 14 серпня 2014 року по 15 вересня 2014 року вважати прогулами;

- за порушення службової дисципліни, ст.7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 №155, що виразилось у ігноруванні вимог керівництва щодо належного виконання службових обов'язків, невиході на службу та зв'язок під час проведення антитерористичної операції на території Луганської області, оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУМВС України в Луганській області капітана міліції ОСОБА_2 звільнити з органів внутрішніх справ України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України;

- грошове утримання з 14.08.2014 року капітану міліції ОСОБА_2, оперуповноваженому відділу швидкого реагування «Сокіл» УБОЗ ГУМВС України в Луганській області не нараховувати та не сплачувати (а.с. 65-66).

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 26.09.2014 № 2078, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ України за п.64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (а.с.67).

Для реалізації дисциплінарного наказу від 26.09.2014 року № 2078, 09 жовтня 2014 року ГУ МВС України у Луганській області видано наказ № 318 о/с «По особовому складу», витяг з якого наявний в матеріалах справи, відповідно до якого, капітана міліції ОСОБА_2 (НОМЕР_1) звільнено з органів внутрішніх справ у запас ЗС України (а.с. 68).

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач був обізнаний про необхідність прибуття у м. Сватове та м. Сєвєродонецьк, проте в порушення вимог Дисциплінарного Статуту та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не виконав накази МВС України та ГУ МВС України в Луганській області, а також зазначив, що позивач, будучи співробітником ОВС зобов'язаний був виконати наказ щодо прибуття до місця дислокації свого підрозділу та надати підтверджуючи документи про свою відсутність, а не з'ясовувати в телефонному режимі можливість приступити до службових обов'язків.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюються Законом «Про міліцію» (далі Закон № 565-ХІІ), Дисциплінарним статутом (далі - Статут) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі-Положення).

Згідно ст. 68 Конституції України кожний зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про міліцію" від 20.12.1990 № 565-XII (далі за текстом - Закон № 565-XII) міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 565-XII, міліція виконує свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції.

Згідно ст.ст. 16 Закону № 565-XII особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Відповідно до ст. 18 Закону № 565-XII, порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (надалі - Положення).

Пунктом 10 Положення передбачено, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з пунктом 11 Положення, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ приймають Присягу відповідно до законодавства.

Відповідно до абзацу 4 пункту 21 Положення, особи рядового і начальницького складу зобов'язані проходити службу там, де це викликано інтересами служби і обумовлено наказами прямих начальників.

Пунктом 23 Положення встановлено, що особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну та кримінальну відповідальність згідно з законодавством.

Відповідно до п. 64 "є" Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Законом України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" від 22.02.2006 № 3460-IV, затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України (надалі - Статут), який визначає сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України стосовно її дотримання, види заохочення та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Частиною 1 статті 1 Статуту визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

За змістом статті 7 Статуту, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги, статутів і наказів начальників; дотримуватися норм професійної та службової етики; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Згідно ч.1 ст. 5 Статуту, за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом

Відповідно до статті 12 Статуту, на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі

види дисциплінарних стягнень, як, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Статуту, такі дисциплінарні стягнення, як, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу врегульовано статтею 14 Статуту.

Зокрема, з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення. Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов'язків, рівень кваліфікації тощо. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

Як вбачається з матеріалів справи, з 19 травня 2014 року, після захоплення адміністративної будівлі ГУ МВС України у Луганській області незаконним озброєними формуваннями тимчасовим місцем дислокації ГУ МВС України у Луганській області було визначено м. Сватово Луганської області .

До МВ-РВ та галузевих служб ГУ МВС України у Луганській області неодноразово було спрямовано службові телеграми щодо необхідності прибуття особового складу до тимчасового місця дислокації у м. Сватово для реєстрації та подальшого проходження служби.

04.07.2014 на офіційному сайті МВС України було розміщено звернення колегії МВС України до особового складу органів і підрозділів внутрішніх справ Донеччини та Луганщини, згідно якого всі працівники органів та підрозділів внутрішніх справ ГУ МВС України у Луганській області були зобов'язані прибути до м. Сватово Луганської області для подальшого проходження служби (а.с.42).

З 04.08.2014 року ГУ МВС України у Луганській області відповідно до наказу ГУ МВС України у Луганській області від 31.07.2014 №1363 передислоковано до м. Сєвєродонецька (а.с.41). У зв'язку з чим до органів та підрозділів ГУ МВСУ було направлено службову телеграму (№6/2-17 від 20.08.2014) щодо необхідності прибуття особового складу до м. Сєвєродонецька Луганської області для реєстрації та подальшого проходження служби (а.с.44).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач був обізнаний про необхідність прибуття у м. Сватово та м. Сєвєродонецьк, проте в порушення вимог Дисциплінарного статуту та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не виконав вказані вище накази МВС України та ГУ МВС України у Луганській області. Починаючи з липня 2014 року по жовтень 2014 року, позивач не прибув до місця дислокації свого підрозділу, не приступив до виконання своїх обов'язків та не надав на той час жодного документу, який би підтвердив поважність причин його невиходу на роботу за вказаний період.

Що стосується перебування позивача на лікарняному, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до листка непрацездатності серії АГО №388052, виданого Луганською міською поліклінікою №10 на ім'я ОСОБА_2 25.07.2014 року, позивач дійсно з 25.07.2014 року по 19.08.2014 року перебував на амбулаторному лікуванні та повинен був стати до роботи 20.08.2014 року. Разом з тим, у листку непрацездатності не вказаний діагноз захворювання. З цього приводу позивач зазначає, що факту відсутності в його лікарняному діагнозу не помітив, але в якості доказу його хвороби і діагнозу є відповідні оригінали аналізів і картки хворого з відповідними печатками лікуючого лікаря.

Листок непрацездатності, який оформлений неналежним чином, виданий на період з 25.07.2014 року по 19.08.2014 року. Проте, після закриття лікарняного, позивач, у встановлений законодавством термін не надав його у відділ кадрового забезпечення та не приступив до виконання своїх службових обов'язків. З цього приводу апелянт зазначає, що надати листок непрацездатності до кадрового забезпечення не мав можливості, оскільки знаходився на окупованій території, де не працювали ні пошта, ні Інтернет, ні зв'язок, не було навіть світла. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо поважності причин відсутності позивача на службі, починаючи з 20.08.2014 року по 15.09.2014 року. Крім того, остаточною датою звільнення позивача вважається 09.10.2014 - по вказаний день ОСОБА_2 до місця дислокації так і не прибув. Дані факти позивачем не спростовані.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що останньому не було забезпечено безпечного виїзду з м. Луганська і, як тільки він зміг з нього вибратись на підконтрольну Україні територію (20 жовтня 2014 року), він відразу зв'язався по телефону з співробітником відділу кадрового забезпечення ОСОБА_6, оскільки судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач відмовився від виїзду зі своїм підрозділом на початку липня 2014 року, обґрунтувавши це тим, що самостійно прибуде до тимчасового місця дислокації підрозділу, проте, останнім цього зроблено не було.

Що стосується позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу від 09.10.2014 № 318 о/с про звільнення позивача з посади оперуповноваженого ОБР «Сокіл» УБОЗ УМВС України в Луганській області колегія суддів зазначає, що він є формою реалізації дисциплінарного наказу ГУ МВС України у Луганській області від 26.09.2014 року № 2078.

Відповідно до п. 1 наказу ГУ МВС України у Луганській області від 26.09.2014 року № 2078 за порушення службової дисципліни, ст.. 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МСУ від 22.02.2012 № 155, що виразилося у ігноруванні вимог керівництва щодо належного виконання службових обов'язків, невиході на службу та на зв'язок під час проведення антитерористичної операції на території Луганської області, оперуповноваженого відділу швидкого реагування «Сокіл» УЬОЗ ГУМВС України у Луганській області капітана міліції ОСОБА_2 звільнити з органів внутрішніх справ України за п. 64 «є» (за порушення дисципліни) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Дисциплінарний наказ ГУ МВС України у Луганській області від 26.09.2014 року, на підставі якого виданий наказ ГУ МВС України у Луганській області від 09.10.2014 року № 318 о/с, позивачем не оскаржувався, протиправним не визнавався та не був скасований, отже є чинним, тому, як вірно зазначив суд першої інстанції, як наслідок, відсутні правові та фактичні підстави для визнання протиправним та скасування наказу ГУ МВС України в Луганській області від 09.10.2014 року № 318о/с в частині звільнення ОСОБА_2 з органів внутрішніх справ.

З цих же підстав не підлягають задоволенню і вимоги позивача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсації моральної шкоди, оскільки вони взаємопов'язані між собою.

Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до довідки ГУ МВС України у Луганській області від 10.08.2015 року№913-877, грошове забезпечення позивачу у 2014 році було сплачено за січень по червень включно; заборгованості по виплаті заробітної плати за вказаний період немає (а.с.69).

Що стосується виплат за період з липня 2014 року по жовтень 2014 року, то грошове забезпечення нараховувалось та сплачувалось відповідно до наказів МВС України від 06.08.2014 року №782 та від 05.09.2014 року №913, відповідно до яких грошове забезпечення виплачувалось лише особам, які прибули у визначений час до місця дислокації (на підконтрольну територію) для відповідної реєстрації та подальшого виконання службових обов'язків, на підставі списків особового складу (а.с.47-48).

Наказом ГУ МВС України у Луганській області від 24.09.2014 року №2008 зазначено, що за результатами службового розслідування факту невиходу працівника на службу без поважних причин під час проведення АТО за період з липня по вересень 2014, незалежно від дати затвердження висновку службового розслідування та наказу ГУ МВСУ про покарання, таким працівникам грошове забезпечення за період з 01.07.2014 по 30.09.2014 року не нараховувати та не виплачувати, увесь зазначений період вважати прогулами (а.с.46).

Вказані накази є діючими, у встановленому законом порядку ніким не оскаржені, протиправними не визнані та не скасовані.

Оскільки позивач не прибув до місця дислокації ГУ МВС України у Луганській області у період з липня по жовтень 2014 року, не приступив до виконання своїх обов'язків, правові підстави для виплати йому грошового забезпечення за період з липня 2014 року по 09.10.2014 року (дата звільнення позивача) відсутні.

Посилання позивача на порушення відповідачем статті 235 Кодексу законів про працю, відповідно до якої, працівникові зобов'язані виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а не кодексом законів про працю. Крім того, судом першої інстанції встановлено та не спростовано під час апеляційного розгляду, що матеріали особової справи разом з трудовою книжкою позивача залишились у захопленому приміщенні в м. Луганську, а тому видати її при звільненні позивачу не було можливості.

Враховуюче викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись статтями: 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 р. у справі № 812/506/15 - залишити без задоволення.

Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2015 року у справі № 812/506/15 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь в справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя Л.В. Ястребова

Судді Д.В. Ляшенко

Т.Г. Гаврищук