Справа № 804/7650/15
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2015-09-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2015 р. Справа № 804/7650/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Царікової О.В.,
секретаря судового засіданняБезрученко К.В.,
позивача: представника відповідача -1: ОСОБА_3, Гапич І.В.,
представника відповідача -1: Матяш В.І.,
представника відповідача - 2: Гапич І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди,
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оскаржений наказ від 28.04.2015 № 35-о про звільнення позивача є протиправним, а дії Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області незаконними, оскільки при звільненні позивача згідно з п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), відповідач не врахував її переважне право на залишення на роботі, стаж роботи в Нікопольській об'єднаній державній податковій інспекції та її кваліфікацію. Також, на думку позивача, адміністрація інспекції мала запропонувати їй місце в тому самому відділі, де позивач працювала до реорганізації, а звільнення позивача з роботи саме на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України взагалі є незаконним. Крім того, ОСОБА_3 зазначає, що Профспілковий комітет Первинної профспілкової організації Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України за наявності порушень з боку адміністрації підписав протокол без заперечень, чим порушив право позивача на працю.
Відповідач -1 заперечив проти заявленого адміністративного позову з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов. Відповідач зазначив, що в зв'язку з реорганізацією Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області ОСОБА_3 27.02.2015 було попереджено про наступне вивільнення. Відповідно до вказаного попередження, яке було підписано позивачем без зауважень, ОСОБА_3 попереджено про переведення на іншу посаду, у зв'язку з реорганізацією Нікопольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області або наступне звільнення із займаної посади 27 квітня 2015 року згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України. Також, відповідно до Додатку до попередження про наступне вивільнення, ОСОБА_3 було запропоновано 9 наявних вакантних посад, які відповідали за своїми кваліфікаційними вимогами її освіті та стажу роботи. Після виходу позивача з лікарняного 28.04.2015 та відмови останньої від запропонованих вакантних посад, враховуючи попередження позивача про наступне вивільнення від 27.02.2015, відповідачем було винесено оскаржений наказ від 28.04.2015 № 35-о, за яким звільнено ОСОБА_3 з посади головного державного інспектора відділу супроводження інформаційних систем та адміністрування баз даних управління ІТ та обліку платників Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України. Таким чином, на думку відповідача, дії працівників Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області є правомірними та такими, що відповідають чинному законодавству, а тому у суду відсутні підстави для скасування оскарженого наказу.
Відповідач - 2 проти позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов. Відповідач - 2 зазначив, що дії (бездіяльність) Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції щодо надання та/чи не надання згоди на звільнення позивача не можуть бути предметом розгляду у суді, оскільки відповідно до статті 43 КЗпП України надання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу із службовою особою органів доходів і зборів, якою була ОСОБА_3, згоди виборного органу первинної профспілкової організації не вимагає, у зв'язку із чим будь - які дії (бездіяльність) не є обов'язковими для роботодавця, не вплинули та не повинні були впливати на рішення роботодавця у спорі з позивачем. За таких обставин, відповідач - 2 просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.07.2015 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду на 16.07.2015.
У судовому засідання позивач підтримала заявлений адміністративний позов та просила задовольнити його повністю.
Представник відповідача - 1 у судовому засіданні проти заявленого позову заперечила та просила суд у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Представник відповідача - 2 у судовому засіданні проти заявленого позову заперечила та просила суд у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального та процесуального права, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами, постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» від 06.08.2014 № 311 було визначено територіальні органи Державної фіскальної служби, які утворюються шляхом приєднання до відповідних територіальних органів Державної фіскальної служби за переліком, зокрема, по Дніпропетровській області створено Нікопольську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, яка утворюється шляхом приєднання Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області.
У зв'язку з реорганізацією інспекції, ОСОБА_3 27.02.2015 було попереджено про наступне вивільнення. Відповідно до вказаного попередження, яке було підписано позивачем без зауважень, належним чином засвідчена копія якого міститься в матеріалах справи, позивача попереджено про переведення на іншу посаду, у зв'язку з реорганізацією Нікопольської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області або наступне звільнення із займаної посади 27 квітня 2015 року згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Судом встановлено, що згідно нового штатного розпису Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 19.02.2015, відділ в якому працювала позивач до реорганізації було скорочено на одну штатну одиницю. Також, відповідно до Додатку до попередження про наступне вивільнення, ОСОБА_3 було запропоновано 9 наявних вакантних посад, які відповідали за своїми кваліфікаційними вимогами її освіті та стажу роботи.
Після виходу позивача з лікарняного 28.04.2015 та відмови її від запропонованих вакантних посад, враховуючи попередження про наступне вивільнення від 27.02.2015, відповідачем - 1 було винесено оскаржуваний наказ від 28.04.2015 № 35-о, за яким звільнено ОСОБА_3 згідно з п. 6 ст. 36 КЗпП України.
Згідно частини 6 статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору, зокрема, є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.
Відповідно до ч.ч. 1 - 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Отже, як передбачено вищенаведеними положеннями норм чинного законодавства, обов'язковими умовами, які покладаються на роботодавця при наступному вивільненні працівника є його попередження не пізніше ніж за два місяці та при звільненні у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці пропонування працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Як вбачається з матеріалів справи, обов'язкові умови, закріплені ст. 49-2 КЗпП України були виконані відповідачем - 1. Так, ОСОБА_3 було попереджено про наступне вивільнення 27.02.2015, що підтверджується її особистим підписом у вказаному попередженні про наступне вивільнення та не заперечується останньою, а також, після виходу з лікарняного, позивачеві було запропоновано 9 наявних вакантних посад, які за своїми освітніми та кваліфікаційними вимогами та необхідному стажу роботи відповідали позивачу. Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що від запропонованих відповідачем -1 наявних вакантних посад ОСОБА_3 відмовилася.
Доводи позивача щодо порушення відповідачем -1 норм статті 42 КЗпП України в частині її переважного права на залишення на роботі, у зв'язку з тим, що вона є особою, в сім'ї якої немає інших працівників із самостійним заробітком, оцінюються судом критично, оскільки стосуються лише тих випадків, коли особа безумовно звільняється, в зв'язку із скороченням чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. В даному випадку, хоч і мало місце скорочення штатної чисельності відділу, в якому працювала позивач, але ОСОБА_3 було запропоновано 9 наявних вакантних посад по інспекції, отже не було безумовного її звільнення з роботи, в зв'язку із скороченням чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.
Також, на думку суду, є хибним висновок позивача про те, що згідно ст. 32 КЗпП України, ОСОБА_3 мала право відмовитися від переведення на іншу роботу, і така відмова не потрапляє під дію п. 6 ст. 36 КЗпП України, а отже звільнення її відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України є незаконним, з огляду на наступне.
Так, дійсно, згідно частини 1 статті 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.
Але частинами 2-4 цієї ж статті передбачено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я.
У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.
Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Отже, резюмуючи вищенаведене, суд зазначає, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його, зокрема в Нікопольській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ, у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, а також допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Так, слід зазначити, що якщо працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Щодо посилань позивача на неправомірні дії Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції, який всупереч вимогам ст. 43 КЗпП України за наявності порушень з боку адміністрації підписав протокол не зазначивши заперечень, чим порушив право позивача на працю, суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 43 КЗпП України, попередня згода профспілкового органу та його обов'язкова участь у розгляді питання звільнення працівника - члена профспілкової організації здійснюється лише при розірванні трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу. Оскільки в даному випадку мало місце звільнення за ч. 6 ст. 36 КЗпП України, то положення ст. 43 цього Кодексу на даний випадок не розповсюджуються.
Враховуючи все вищенаведене та беручи до уваги те, що позивач був попереджений про наступне вивільнення та відмовився від запропонованих наявних вакантних посад, чим фактично зробив власне волевиявлення щодо припинення роботи, звертаючи увагу на те, що відповідачем-1 було вчинено всі обов'язкові умови, передбачені чинним трудовим законодавством, у суду відсутні правові підстави для визнання протиправним та скасування наказу Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області від 28.04.2015 № 35-о «Про звільнення ОСОБА_3» та поновлення позивача на роботі.
Загальний порядок та умови відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 23 вказаного Кодексу передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Статтею 1167 Цивільного кодексу України, яка передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 № 5, зазначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Згідно до пункту 5 зазначеної Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.
Судом не встановлено та позивачем належним чином не доведено, якими саме неправомірними діями чи бездіяльністю Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції заподіяно моральну шкоду позивачеві, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними, необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.
Згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови в задоволенні позову судові витрати не присуджуються на користь сторони з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова або службова особа).
Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області, Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Нікопольської об'єднаної державної податкової інспекції про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди відмовити повністю.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складений 23 вересня 2015 року.

Суддя О.В. Царікова