Справа № 815/5690/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-14 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5690/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року 15 год. 24 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Тарасишиної О.М.,

судді Левчук О.А.,

судді Самойлюк Г.П.,

за участю секретаря Слободянюка К.С.,

Позивача ОСОБА_1

представника Відповідачів ОСОБА_2,

Перекладача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, заінтересована особа Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, заінтересована особа Управління у справах іноземців та осіб без громадянства про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року.

Ухвалою від 25.09.2015 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження по даній справі.

У судовому засіданні, позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з урахуванням інформації по країні походження його побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними.

Представник Державної міграційної служби України та Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області у судовому засіданні позовні вимоги не визнав вважає, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ДР Конго, уродженець м. Кіншаса, за національністю конкголезець, за віросповіданням - релігійно-політичний рух Бунду-Діа-Конгу (африканська секта).

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що причиною виїзду Ндокга Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн вказано побоювання бути заарештованим через участь у мітингу, який був влаштований членами політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго». За словами позивача, з 2005 року він був членом політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго», яка відстоювала права африканців.

21.01.2008 року відбувся мітинг проти уряду країни в с. Кікенгі. Під час даного мітингу позивача було заарештовано та направлено до поліцейського відділку у м. Люозі. Позивач стверджує, що втік з поліцейського відділку та поїхав до м. Кіншасса.

Під час розгляду адміністративної справи судлом було встановлено, що 17.03.2008 року позивач вже звернувся із заявою про надання захисту в Україні, проте Наказом Управління міграційної служби в Одеській області від 08.04.2008 року № 27 позивачу було відмовлено з оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Позивач оскаржував дане рішення в судовому порядку. Так, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 березня 2011 року по справі № 2a-6343/08/1570 за позовом ОСОБА_1 до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення відповідача про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця від 10.04.2008 року № 17-9-656 неправомірним та його скасування; зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця у задоволені позовних вимог відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанова від 30 березня 2011 року набрала законної сили 30 травня 2012 року.

Під час повторного звернення за захистом в 2013 році ОСОБА_1 повідомив, що був членом політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго», в якій відповідав за фінанси, що підтверджується протоколом анкетування від 21.08.2013 року.

Як було встановлено судом, ДМС України була проаналізована вся інформація надана позивачем та порівняна з інформацією наданою під час першого звернення в 2008 році. Суд погоджується з висновком ДМС України, що відомості надані позивачем під час першого та другого звернення містять суттєві протиріччя, що вказує на надання спотвореної легенди щодо переслідувань позивача. Так, під час першого звернення з 2008 роді позивач в якості причини звернення зазначив побоювання бути засудженим з боку держави за розбійний напад, який був влаштований разом із прибічниками секти «Бунда-Діа Конго» на католицьку церкву, під час якого загинуло 5 осіб, що підтверджується протоколом анкетування від 18.03.2008 року. Під час повторного звернення з 2013 році ОСОБА_1 стверджував, що виїзд із країни громадянського походження стався через антиурядовий мітинг проти дій уряду країни, який був влаштований 21.01.2008 року членами політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго».

Окрім того, судом було встановлено, що позивач також надає суперечливі відомості про свої обов'язки як члена політико-релігійної організації «Бунда-Діа-Конго». Під час першого звернення позивач стверджував, що був звичайним представником політико-релігійної організації «Бунда-Діа-Конго», а під час повторного звернення він зазначив, що відповідав за фінанси. Окрім того, вказана позивачем дата вступу до політико-релігійної організації «Бунда-Діа Конго» також відрізняються. Під час першого звернення ОСОБА_1 зазначив, що вступив в організацію в 2004 році, а під час другого звернення з 2005 року.

Також, відповідачем було встановлено, що в твердженнях позивача наявні розбіжності стосовно мети та принципів політико-релігійної організації «Бунда-Діа-Конго». Так під час першого звернення позивач зазначив, що до принципів та завдань їх секти входить не розповсюдження інших релігій (християнства та мусульманства) на території Конго, а при повторному зверненні позивач зазначив, що його організація займається «відродженням Бога Нзамбі Пуигу», який створив цей Всесвіт. Окрім того, під час першого звернення в 2008 році Калеуді Оліве Тумбі Данасьєн зазначив, що з ДР Конго (м. Луозі) виїхав до сусідньої країни Конго Браззавіль на човні. Під час другого звернення позивач стверджував, що виїхав із країни свого громадянського походження легально на підставі національного паспорту, який він пред'явив під час перетину кордону ДР Конго - Конго Браззавіль. Окремо, представник відповідача зазначив, що національний паспорт не був наданий до міграційної служби ні при першому, а ні при другому зверненні. Позивач стверджував, що оригінал його національного паспорту залишився на території Російської Федерації, а до управління надав лише копію. Згідно з даною копією національного паспорту позивач двічі безперешкодно продовжував термін його дії, перебуваючи в процедурі звернення за захистом, а саме; з 2009-2012 p., з 2012-2015 р.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 надає неправдиві та суперечливі твердження стосовно причин його виїзду з країни громадянського походження та неможливості повернення до ДР Конго, елемент клопотання про членство в політико-релігійній організації «Бунда-Діа Конго» та побоювання позивача бути заарештованим.

Під час розгляду адміністративної справи судом не було встановлено фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізічній цілістності чи свободі в країні громадянського походження. Також позивачем не було доведено жодних фактів щодо можливсоті застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання особи, загроза загальної небезпеки в регіоні спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом, позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації його особисто.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_1 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, заінтересована особа Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 07.12.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя О.А. Левчук

Суддя Г.П. Самойлюк

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, заінтересована особа Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення від 12.08.2015 року - відмовити повністю.

14 грудня 2015 року.