Справа № 804/9155/15
Суддя: Гончарова Ірина Анатоліївна
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2015 р. Справа № 804/9155/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Гончарової І.А.
при секретарі судового засідання Вакуленко А.Л.
представників позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Україна» до Східно-Дніпровської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення -
22 липня 2015 року ТОВ «Стандарт Україна» звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом Східно-Дніпровської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.11.2014 року № НОМЕР_1.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що ОСОБА_5 перевірки від 28.10.2014 року № 542/22/32082681 Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ Стандарт Україна з питання дотримання вимог податкового законодавства в частині правомірності декларування податкових зобовязань та податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ПП Еко-Лідер у липні 2014 року є безпідставним, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено безпідставно та необґрунтовано. Також позивачем зазначено, що зважаючи на те, що відповідачем протиправно та незаконно в акті перевірки робиться посилання на ОСОБА_5 ДПІ у Печерському районі м. Києва № 2664/26-55-22-08/34068957 від 01.09.2014 року Про неможливість проведення зустрічної звірки ПП Еко-Лідер щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.06.2014 року по 01.09.2014 року, в якому зазначено, що це підприємство за юридичною адресою не знаходиться та первинні документи цього підприємства не досліджувались, а отже висновки, викладені у цьому акті мають характер припущень. Факт відсутності контрагента ПП Еко-Лідер за юридичною адресою не є підставою вважати, що воно не веде господарської діяльності, а угоди укладені з контрагентами є безтоварними. Просив позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач проти задоволення позову заперечував. В судовому засіданні відповідач посилався на висновки акту перевірки та зазначив, що в ході перевірки не встановлено факту придбання товарів за липень 2014 року ТОВ «Стандарт Україна» у ПП «Еко-Лідер», а отже ТОВ «Стандарт Україна» здійснювало діяльність спрямовану на здійснення операцій повязаних з наданням податкової вигоди третім особам. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено на підставі норм законодавства.
Розглянувши подані документи і матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ Стандарт Україна 09.08.2002 року зареєстровано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, знаходиться за адресою Дніпропетровська область, Васильківський район, с. Васильківка, вул. Будьонного, 129 та перебуває на податковому обліку в Східно-Дніпровській ОДПІ. Предметом діяльності товариства є допоміжна діяльність у рослинництві; оптова торгівля зерном, необробленим тютюном і кормами для тварин; складське господарство. Фактично основними видами діяльності підприємства є надання послуг елеватора зі зберігання зерна та оптова торгівля зерном.
Східно-Дніпровською обєднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на підставі наказу від 16.10.2014р. №363 в порядку ст. 20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, ст.79 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ Стандарт Україна з питання дотримання вимог податкового законодавства в частині правомірності декларування податкових зобовязань та податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ПП Еко-Лідер у липні 2014 року.
За результатами перевірки складено ОСОБА_5 від 28.10.2014 року № 542/22/32082681 Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ Стандарт Україна з питання дотримання вимог податкового законодавства в частині правомірності декларування податкових зобовязань та податкового кредиту з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ПП Еко-Лідер у липні 2014 року.
Згідно висновків акту документальної позапланової виїзної перевірки, платником податків порушено пункти 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 129213грн. за липень 2014 року.
Згідно акта перевірки по взаємовідносинах з ПП «Еко-Лідер» встановлено наступне:
01.07.2014 року ТОВ Стандарт Україна (Покупець) було укладено з ПП Еко-Лідер (Продавець) Договір поставки № 1, у відповідності з яким Продавець зобовязується поставити обладнання згідно специфікації у власність Покупця, а Покупець зобовязується прийняти товар на умовах даного договору.
На виконання умов Договору від 01.07.2014 року № 1 ТОВ Стандарт Україна було отримано від ПП Еко-Лідер обладнання на загальну суму 775276 грн., у т.ч. ПДВ 129212,76 грн., що підтверджується видатковими та податковими накладними.
Як вбачається з акту перевірки на підтвердження виконаних господарських операцій ТОВ «Стандарт Україна» було надано наступні первинні документи:
- видаткові накладні: від 24.074.2014 №208, від 25.07.2014 №209, від 30.07.2014 №210, від 31.07.2014 №211, від 01.07.2014 196, від 02.07.2014 №197, від 03.07.2014 №198, від 04.07.2014 №199, від 07.07.2014 №200, від 08.07.2014 №201, від 09.07.2014 №202, від 10.07.2014 №203, від 11.07.2014 №204, від 21.07.2014 №205, від 22.07.2014 №206, від 23.07.2014 №207;
- податкові накладні: №180 від 01.07.14, №181 від 02.07.14, №182 від 03.07.14, №183 від 04.07.14, №184 від 07.07.14, №185 від 08.07.14, №186 від 09.07.14, №187 від 10.07.14, №188 від 11.07.14, №189 від 21.07.14, №190 від 22.07.14, №191 від 23.07.14, №192 від 24.07.14, №193 від 25.07.14, №194 від 30.07.14, №195 від 31.07.14.
- товарно-транспортні накладні: №010714 від 01.07.14, №020714 від 02.07.14, №030714 від 03.07.14, №040714 від 04.07.14, №070714 від 07.07.14, №080714 від 08.07.14, №090714 від 09.07.14, №100714 від 10.07.14, №110714 від 11.07.14, №210714 від 21.07.14, №220714 від 22.07.14, №230714 від 23.07.14, №240714 від 24.07.14, №250714 від 25.07.14, №300714 від 30.07.14, №310714 від 31.07.14.
- копію журнала реєстрації довіреностей, де зазначено факт видачі довіреності №045228 на ОСОБА_6
В акті перевірки податковий орган також зазначає, що Східно-Дніпровською ОДПІ отримано податкову інформацію про можливі порушення ТОВ «Стандарт Україна» податкового законодавства,а саме від ДПІ у Печерському районі м. Києва акт № 2664/26-55-22-08/34068957 від 01.09.2014 року Про неможливість проведення зустрічної звірки ПП Еко-Лідер щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.06.2014 року по 01.09.2014 року з яким ТОВ «Стандарт Україна» мало фінансово-господарські взаємовідносини. У висновках акту про неможливість проведення зустрічної звірки ДПІ у Печерському районі м. Києва зазначено, що ПП «Еко-Лідер» відсутнє за юридичною адресою та встановити фактичне місцезнаходження підприємства немає можливості встановити.
Вирішуючи спір суд зазначає, що відповідно до п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно з пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Відповідно до п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; виключено; виключено; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Згідно з п.186.1 ст.186 Податкового кодексу України місцем постачання товарів є: а) фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту); б) місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою; в) місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені.
Відповідно до п.187.1 ст.187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Пунктом 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
За змістом п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
За приписами п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:
придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;
придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.
Пунктом 198.6 ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Згідно з п. 44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Як встановлено абз. 5 ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За змістом ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV передбачені обов'язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи.
Відповідно до п. 2.15 та 2.16 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 (далі - Положення) первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув'язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення.
Пунктом 2.4 Положення визначено, що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
З наведеного слідує, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними).
Суд вважає, що висновки викладені в акті перевірки є помилковими, а реальність виконання господарських операцій позивача з ПП «Еко-Лідер» підтверджується з огляду на наступне.
01.07.2014 року ТОВ Стандарт Україна (Покупець) було укладено з ПП Еко-Лідер (Продавець) Договір поставки № 1, у відповідності з яким Продавець зобовязується поставити обладнання згідно специфікації у власність Покупця, а Покупець зобовязується прийняти товар на умовах даного договору.
На виконання умов Договору від 01.07.2014 року № 1 ТОВ Стандарт Україна було отримано від ПП Еко-Лідер обладнання на загальну суму 775276 грн., у т.ч. ПДВ 129212,76 грн., що підтверджується видатковими та податковими накладними. Транспортування товару підтверджується товарно-транспортними накладними.
На підтвердження реальності здійснених господарських операцій з ПП Еко-Лідер у липні 2014р. з поставки вищезазначеного товару позивачем до суду були надані копії договору поставки товару від 01.07.2014 року № 1 з додатками:
- видаткові накладні: від 24.074.2014 №208, від 25.07.2014 №209, від 30.07.2014 №210, від 31.07.2014 №211, від 01.07.2014 196, від 02.07.2014 №197, від 03.07.2014 №198, від 04.07.2014 №199, від 07.07.2014 №200, від 08.07.2014 №201, від 09.07.2014 №202, від 10.07.2014 №203, від 11.07.2014 №204, від 21.07.2014 №205, від 22.07.2014 №206, від 23.07.2014 №207;
- податкові накладні: №180 від 01.07.14, №181 від 02.07.14, №182 від 03.07.14, №183 від 04.07.14, №184 від 07.07.14, №185 від 08.07.14, №186 від 09.07.14, №187 від 10.07.14, №188 від 11.07.14, №189 від 21.07.14, №190 від 22.07.14, №191 від 23.07.14, №192 від 24.07.14, №193 від 25.07.14, №194 від 30.07.14, №195 від 31.07.14.
- товарно-транспортні накладні: №010714 від 01.07.14, №020714 від 02.07.14, №030714 від 03.07.14, №040714 від 04.07.14, №070714 від 07.07.14, №080714 від 08.07.14, №090714 від 09.07.14, №100714 від 10.07.14, №110714 від 11.07.14, №210714 від 21.07.14, №220714 від 22.07.14, №230714 від 23.07.14, №240714 від 24.07.14, №250714 від 25.07.14, №300714 від 30.07.14, №310714 від 31.07.14.
- копію журнала реєстрації довіреностей, де зазначено факт видачі довіреності №045228 на ОСОБА_6. ( а.с. 47-66)
З матеріалів справи вбачається, що у позивача наявні всі необхідні первинні документи, на підставі яких задекларовано грошові зобов'язання з податку на додану вартість (договори, податкова накладна, видаткова накладна, платіжні доручення, тощо, як встановлено вище). Складена контрагентом податкова накладна відповідає вимогам законодавства України стосовно форми і порядку їх оформлення, а придбані позивачем товари використані у власній господарській діяльності, що не заперечується матеріалами перевірки.
Судом встановлено, що в ОСОБА_5 перевірки зазначено, що ТОВ Стандарт Україна в ході перевірки надані всі перелічені первинні документи, тобто такі документи у ТОВ Стандарт України є в наявності .
ОСОБА_5 перевірки, суд приходить до висновку, що єдиною підставою для встановлення відповідачем порушень з боку позивача та донарахування йому спірного грошового зобовязання стала неможливість реального здійснення платником податків операцій по ланцюгу постачання виходячи з наявної податкової інформації про можливі порушення ТОВ «Стандарт Україна» податкового законодавства, згідно інформації, викладеної в ОСОБА_5 ДПІ у Печерському районі м. Києва акт № 2664/26-55-22-08/34068957 від 01.09.2014 року Про неможливість проведення зустрічної звірки ПП Еко-Лідер щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.06.2014 року по 01.09.2014 року у звязку з незнаходженням вказаного підприємства за податковою адресою.
Також з ОСОБА_5 перевірки вбачається, що системою автоматизованого співставлення податкових зобовязань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України між сумами податкових зобовязань та/або податкового кредиту з податку на додану вартість між ТОВ Стандарт Україна та ПП Еко-Лідер не встановлено розбіжностей.
Крім того, у судовому засіданні було допитано свідка, а саме керівника ТОВ "Стандарт Україна" ОСОБА_4. З наданих ОСОБА_4 пояснень вбачається, що підприємством було здійснено купівлю-продаж обладнання від ПП "Еко-Лідер", яке станом на момент перевірки та станом на момент слухання справи використовується у власній господарській діяльності.
Вищий адміністративний суд України в своєму листі від 02.06.2011р. №742/11/13-11 висловив позицію з приводу того, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку та що не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом. Оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні лише відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 61 Конституції України щодо індивідуального характеру юридичної відповідальності особи, діюче законодавство України, в т.ч. і Податковий кодекс України, не передбачають відповідальності у виді донарахування податкових зобов'язань, застосування штрафних санкцій або не підтвердження права на податковий кредит на господарюючого суб'єкта за можливі неправомірні дії свого контрагента; окрім того, не передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники податкової звітності з податку на додану вартість іншого платника податку, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником пода тків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.
У податковому праві визнається критерій добросовісності платника податків, який передбачає законність дій платника у сфері податкових правовідносин (у тому числі і щодо формування даних податкового обліку), доки це не спростовано у порядку, встановленому Податковим кодексом України.
Вказана правова позиція також узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі БУЛВЕС АД проти Болгарії (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 р. зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.
Правова позиція Верховного Суду України у розглядуваній категорії спорів, відображена, зокрема, у постанові цього суду від 31.01.2011 року № 14/11 у справі за позовом закритого акціонерного товариства "Мукачівський лісокомбінат" до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення. Так, за тотожних обставин та на підставі вказаних норм Закону Верховний Суд України дійшов висновку про те, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Верховний Суд України у вказаному рішенні також наголосив, що такий висновок узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини.
Правова позиція Європейського суду відображена , зокрема, в рішенні Європейського Суду з прав людини від 9 січня 2007 року, про порушення Україною статті 1 Першого протоколу у справі "Інтерсплав проти України".Так, у п. 37 рішення вказується: "Заявник стверджував, що він сплачував податки відповідно до Закону і ці платежі перевірялись декілька разів державними органами. Він зазначив, що він не несе відповідальності за діяльність інших компаній, у яких він купував металевий брухт, ціна на який включала ПДВ. Обов'язок сплачувати це ПДВ покладався на ці компанії, а не на заявника. Заявник підкреслив, що він не мав ні компетенції, ні можливості контролювати господарську діяльність інших підприємств і ситуація, на яку посилається Уряд, вказує на незадовільну діяльність податкових органів, за які заявник не повинен нести відповідальність. Він далі підкреслював, що численні перевірки його діяльності які здійснювалися податковими органами, не виявили порушень, на підставі яких останні могли б ґрунтувати свої відмови".
Відповідно до п. 38 рішення зазначено: "На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів для запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б указували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань".
Отже, зобов'язання контрагенту позивача, не спричиняють цивільно-правових чи податкових наслідків для позивача, так само позивач не може нести відповідальність за будь-які порушення законодавства вчинені його контрагентом.
Таким чином, придбавши товари для використання у власній господарській діяльності та сплативши їх вартість, у т.ч. ПДВ, позивач правомірно набув право на віднесення сплачених сум ПДВ до складу податкового кредиту підприємства.
Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Надаючи оцінку доводам відповідача щодо не підтвердження реальності спірних операцій, суд зазначає, що наданими позивачем документами спростовуються висновки зазначені в акті перевірки від 28.10.2014 року № 542/22/32082681.
За таких обставин суд дійшов висновку про протиправність податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 04.11.2014 року.
Згідно з ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).
З огляду на викладене, суд задовольняє позовні вимоги та присуджує судовий збір у сплаченому розмірі.
Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Україна» до Східно-Дніпровської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення задовольнити повністю.
Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Україна» за рахунок Державного бюджету України судовий збір у розмірі 387,64 грн. (триста вісімдесят сім грн. 64 коп.).
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна, скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі якщо справа розглядалась судом за місцезнаходженням суб'єкта владних повноважень і він не був присутній у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, але його було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо у суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови буде складений 10 листопада 2015 року .

Суддя ОСОБА_7