Справа № 815/3704/15
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/3704/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Гусев О. Г.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю: секретаряОСОБА_4

представника апелянта ОСОБА_5 (довіреність від 12.10.2015 року);

представника позивача ОСОБА_6 (довіреність від -4.09.2015 року).

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року по адміністративній справі за позовом Приватного підприємства «Аргумент» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення -,

В С Т А Н О В И В:

ПП «Аргумент» звернулось до суду першої інстанції з позовом, в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області від 27.11.2014 року №, яким Підприємству збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість на 143 125 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що податковим органом не зясовано фактичних обставин справи, не зроблено аналізу первинної документації, висновки податкового органу базуються на припущеннях, в основі яких покладена податкову інформацію, отриману від інших податкових органів, яка, на думку позивача, не має жодної доказової сили щодо податкової дисципліни самого позивача.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року позов задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції у справі зясовано, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем за результатами позапланової виїзної документальної перевірки ПП «Аргумент» щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Броклідер Інформ» за період травень-червень 2014 року, результати якої оформлено актом від 14.11.2014 року № 6872/15-53-22-3/32115789.

В ході перевірки встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, ст. 198 ПК України, внаслідок чого завищено податковий кредит по ПДВ на суму 114 500 грн.

Суть порушень, за висновком податкового органу, полягала у відсутності факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Броклідер Інформ».

За наслідками перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.11.2014 року № НОМЕР_1 про збільшення суми грошового зобовязання з податку на додану вартість у розмірі 143 125 грн., з яких 114 500 грн. за основним платежем; 28 625 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що наявними у справі доказами повною мірою підтверджено факт реальності проведених господарських операцій щодо придбання позивачем послуг у ТОВ «Броклідер Інформ», отже збільшення позивачеві грошових зобов'язань з податку на додану вартість та застосування до нього штрафних санкцій є безпідставним.

Проте колегія суддів такий висновок суду першої інстанції вважає помилковим, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 цієї ж статті Кодексу податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Датою виникнення права платника ПДВ на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.6 статті 198 Кодексу передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

З наведених законодавчих положень вбачається, що обов'язковою умовою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

За відсутності факту придбання послуг відповідні суми не можуть включатися до складу валових витрат та податкового кредиту навіть за наявності формально складених первинних документів або сплати грошових коштів.

На думку колегії суддів, надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку; відсутність первинних документів обліку.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у перевіряємому періоді позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Броклідер Інформ», у яких згідно договору про надання консультаційних (інформаційних) послуг від 12. 05.2014 року № БрІ12-5/14, отримав консультаційні послуги.

На підтвердження реальності зазначених господарських операцій та законності формування податкового кредиту позивачем надано договір, акти здачі-приймання робіт, податкові накладні, а в ході розгляду справи в суді першої інстанції додатково надано завдання на надання інформаційно-консультаційних послуг.

Згідно зазначеного договору та актів виконаних робіт контрагент позивача - TOB «Брокліндер Інформ» на замовлення ПП «Аргумент» здійснювало інформаційно-консультаційні послуги з ознайомлення, фотофіксації об'єкту нерухомості, збір документації, порівняння характеристик майна об'єктів, що розташовані у м. Харкові, м. Донецьку, м. Луганську, м. Києві, м. Львові, м. Івано-Франківську, м. Луцьку та інших міст.

Проте позивачем не було надано жодного документу, який би містив інформацію, які конкретно роботі виконувались контрагентом позивача, з якою метою такі роботи взагалі виконувались, у звязку з чим у позивача виникала потреба у виконанні таких робіт, хто звертався до позивача з таким проханням та ін.

Колегія суддів зазначає, що згідно актів здачі-приймання робіт не можливо встановити, відносно якого обєкту були виконанні послуги та яким чином сторонами визначалась вартість виконаних послуг та перевірялись обставини щодо фактичного їх виконання контрагентом. Не містять такої інформації і надані суду першої інстанції завдання на надання інформаційно-консультаційних послуг.

Оцінюючи докази у даній справі, колегія суддів зазначає, що розумні економічні причини можуть бути наявними лише за умови. що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок відшкодування з бюджету податку на додану вартість.

Намір одержати доход лише в зазначений спосіб, без здійснення реальної господарської діяльності, не можна розглядати як самостійну ділову мету. Встановлення таких обставин дає підставу для відмови у відшкодуванні податку на додану вартість.

За змістом частини першої статті 228 ЦК України, правочин, спрямований, зокрема, на незаконне заволодіння майном держави, вважається таким, що порушує публічний порядок, а отже, згідно з частиною другою статті 215 того ж кодексу, визнання судом нікчемного правочину недійсним не вимагається. відповідно до частини першої статті 216 зазначеного Кодексу недійсний право чин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

На думку колегії суддів, операції позивача із придбання інформаційних послуг у ТОВ «Броклідер Інформ» не мали реального товарного характеру, а відтак позивач позбавлений права формувати податковий кредит за даною господарською операцією.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведена реальність операції, оскільки матеріалами справи не підтверджується мета замовлених послуг, та їх подальша реалізація.

Колегія суддів вважає, що господарська діяльність без наявності на те поважної розумної економічної або іншої причини (ділової мети) підтверджує намір платника зменшити отримані доходи з метою несплати податків та отримати додаткову «вигоду» у вигляді зниження податкового навантаження, що обставини справи та надані документи підтверджують той факт, що зазначені господарські операції є безтоварними.

Фактичне не отримання товару чи послуг, відсутність поважної розумної економічної або іншої причини здійснення таких операцій позбавляють платника податку права на податковий кредит за наслідками цих операцій навіть у випадку наявності належним чином оформлених податкових накладних та інших первинно-бухгалтерських документів.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частина перша статті 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, частина п'ята передбачає, що правочин має бути спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.228 Цивільного кодексу України правочин, учинений з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є таким, що порушує публічний порядок, а отже, - нікчемним.

Колегія суддів вважає, що позивач відображав господарські операції документально, тобто без мети реального настання правових наслідків, а тому укладені позивачем правочини суперечать моральним засадам суспільства та відповідно до ст. 228 Цивільного кодексу України порушують публічний порядок, а тому є нікчемними.

Відтак, в порушення вимог п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст.198 ПК України позивачем за перевіряємий період до складу податкового кредиту віднесено суми від вартості послуг, які не придбавались та не використовувалися в господарській діяльності.

Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджено, а позивачем в судовому засіданні не доведено реальності господарських операцій, колегія суддів погоджується з доводами податкового органу, що позивачем безпідставно сформований податковий кредит за вказаний період, що призвело до втрат дохідної частини Державного бюджету України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.3 ч.1 ст. 198, п.4 ч.1 ст.202, п.3 ч.1 ст.205, ст.ст. 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року по справі за позовом Приватного підприємства «Аргумент» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог приватного підприємства «Аргумент» - відмовити.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області на спеціальний рахунок Державного бюджету судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2 361,56 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя - доповідач: /підпис/ОСОБА_1
Судді: /підпис/ОСОБА_2
/підпис/ОСОБА_3