Справа № 815/5932/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5932/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року 10 год. 30 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючогосудді ОСОБА_1,

судді Стефанова С.О.,

судді Танцюри К.О.,

за участю секретаря Слободянюка К.С.,

Позивач ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

представника Позивача ОСОБА_5,

представника Відповідача ОСОБА_6,

Перекладача ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 617-15 від 07.09.2015 року та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, за результатом розгляду якого останній просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року № 617-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2015 року відкрито провадження по справі.

У судовому засіданні, позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з урахуванням інформації по країні походження його побоювання стати жертвою переслідування є реальними та обєктивними. Позивач та його брат до виїзду з ОСОБА_8 проживали в м. Кабул, район Дейдана. Батько позивача працював муллою, окрім цього він належав до антиурядового злочинного угрупування Талібан, через що зі слів матері, батько зберався направити позивача з братом на навчання в спеціалізованій школі «медресе» з подальшим залученням до антиурядового озброєного угрупування Талібан. На думку позивача, на батьківщині він може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням. Позивач може бути вбитий, викрадений або підданий іншим видам нелюдяного поводження.

Позивач надає інформацію по країні походження, що на його думку підтверджує суб`єктивні побоювання щодо повернення до ОСОБА_8, підстави визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав вважає, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_8, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. За сімейним станом неодружений.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що позивач вибув з ОСОБА_8 01.11.2011 року автомобілем сполученням Кабул Мазарі Шаріф. З м. Мазарі-Шаріф виїхав автобусом, їхав дві доби, потім пересів на вантажний потяг. Після цього особа потрапила на територію України через країни, які невідомі заявнику. Державний кордон України перетнув 14.11.2011 року нелегально, поза пунктом пропуску.

Згідно з висновоком ГУ ДМС України в одеській області від 03.07.2015 року (а.с. 73-81), в данному випадку, особа з м. Кабул виїхала м. Мазарі Шаріф, де мала змогу залишитись, якщо дійсно зазнавала переслідувань, заявник міг поїхати в інше місто ОСОБА_8, де є звичні для нього традиції, релігія, мова.

Країну постійного проживання позивач покинув на підставі інформації отриманої від матері, проте, що батько прийняв рішення про відправку його та брата на навчання в Пакистан до спеціалізованій школі «медресе» з подальшим залученням до антиурядового озброєного угрупування Талібан. Іноземець пояснив, що бать був муллою в мечеті але заявник стверджує, що його наміри не були чистими. Коли він читам Коран, він вербував до медресе де хлопців навчали робити джихад, через, що мати позивача маючи домовленість із своїм братом, допомогла синам покинути територію країни.

До управління особа не надала доказів, щодо належності батька до неурядової організації, крім того, з'ясувалось, що інформація потрапила до позивача з чуток згідно протоколу співбесіди від 26.05.2015 року (а.с. ст. 70-72).

Інформація щодо побоювань позивача потрапити до медресе не підтверджена, заявник під час надання пояснень у судовому засіданні та згідно протоколу співбесіди від 26.05.2015 року (а.с. ст. 70-72) не зміг надати вичерпну інформацію підтверджену доказами окрім чуток та слів матері.

Особа зазначає, що суб'єктом його переслідувань є батько проте згідно співбесіди від 17.11.2014 року (а.с. 64-66) зазначає, що батько навіть задоволений, тим що його сини виїхали з країни.

З пояснень позивача вбачається покарання батька його товаришами, якщо він повернеться на Батьківщину (згідно протоколу співбесіди від 26.05.2015 року (а.с. 70-72)).

Зі слів позивача батьки іноземця продовжуючи проживати в м. Кабул, не зазнають переслідувань, продовжують працювати та спілкуватись із заявником згідно пояснень у судовому засіданні та протоколу співбесіди від 26.05.2015 року (а.с. 70-72).

Щодо відправлення дітей до Пакістану, яких вербують для військових дій в ОСОБА_8 слід зазначити, що всі перераховані мотиви вербовки своїх дітей містяться в «Пуштунвали» .Слід зазначити, що позивач належить до іншої націоальності «таджик» та керується іншими принципами, як і його родина.

Судом не було встановлено фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізічній цілістності чи свободі в країні громадянського походження. Також позивачем не було доведено жодних фактів щодо можливсоті застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання особи, загроза загальної небезпеки в регіоні спростовується перевіреною інформацією по країні походження.

Згідно матеріалів особової справи, після потрапляння на територію України позивач вже звертався за захистом до міграційної служби. За розглядом особової справи, відповідно до рішення ДМС України № 669-15 від 18.11.2013 року, йому було відмовлено в наданні статусу біженця (а.с. ст 39).

Позивач скориставшись своїм правом на оскарження зазначеного рішення звернувся до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду (а.с. ст.48-52), позивачеві було відмовлено в задоволенні адміністративного позову, яку позивачем було оскаржено до суду апеляційної інстанції.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.06.2014 року (а.с. ст.53-57) апеляційну скаргу позивача було задоволено частково та зобов'язано ДМСУ повторно розглянути заяву позивача з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення судом.

28.09.2015 року позивач отримав повідомлення, видане Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМСУ в Одеській області за № 417 від 23.09.2015 року про відмову у визнанні біженецем або особою, яка потребую додаткового захисту.

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області був прийнятий висновок від 03.07.2015 року ODS №12/83 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.73-81), обґрунтовуючи його тим, що звернення позивача до Управління у справах біженців ГУ ДМСУ в Одеській області здійснилося з метою фактичної легалізації на території України, оскільки примус з боку батька вступити на навчання до релігійної школи медресе, не підпадає під жодну з кваліфікуючих ознак біженця. За матеріалами особової справи заявника, щодо нього не вчинялося жодних обмежень, заснованих на ознаках раси, кольору шкіри, родового, національного чи етнічного походження, тобто ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 не зазнав переслідувань. Також позивач не зазнав переслідувань через політичні переконання, не є членом жодної політичної партії. Крім того, зазначено в Висновку, в м. Кабул проживає родина заявника, з представниками якої підтримує зв'язок. Про жодні обставини, які б свідчили про існування реальної загрози застосування серйозної шкоди заявникові повідомлено не було.

Рішенням Державної міграційної служби України від 07 вересня 2015 року №617-15 (а.с.36) підтриманий вище зазначений висновок та відмовлено ОСОБА_3 ОСОБА_4 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відповідно до статті 1 якого біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

При цьому, суд вважає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Крім того, ОСОБА_9 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Також, пунктами 99-100 глави другої Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивачем не було надано до Управління міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Крім того, під час розгляду справи судом позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто його.

Так, суд також звертає увагу, що і під час проведення співбесіди, і в судовому засіданні позивач зазначав, що головною причиною виїзду є саме примус батька вступити до спеціалізованої школи "медресе", яка ніби-то готує до джихаду, однак судом була досліджена інформація по країні походження позивача, зокрема з приводу навчання в школах медресе та виявлено, що медресе - мусульманський учбовий заклад, який виконує роль середньої школи та мусульманської духовної ссемінарії. Випускники зазначеної школи мають право вступати до університетів. Підтверджень щодо підготовки в таких школах до джихаду, суд при дослідженні інформації по країні походження не знайшов.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дыйшов висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, Державна міграційна служба України діяла в межах Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 задоволенню не підлягають за їх безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 617-15 від 07.09.2015 року та зобовязання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний колегією суддів 07.12.2015 року.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя С.О. Стефанов

Суддя К.О. Танцюра

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 617-15 від 07.09.2015 року та зобовязання вчинити певні дії - відмовити повністю.

07 грудня 2015 року.