Справа № 802/3837/15-а
Суддя: Слободонюк Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

01 грудня 2015 р. Справа № 802/3837/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

головуючого судді Слободонюка Михайла Васильовича,

суддів: Мультян Марини Бондівни

ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: Франчук А.О.

позивача: ОСОБА_2

представника позивача: ОСОБА_3

представника відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: прокуратури Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2, позивач) з адміністративним позовом до прокуратури Вінницької області (далі - відповідач) у якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Вінницької області № 1404к від 05.10.2015 про звільнення молодшого радника юстиції - ОСОБА_2 з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області;

- поновити молодшого радника юстиції - ОСОБА_2 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області;

- стягнути середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 05.10.2015 по день фактичного поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_2 зазначив, що наказом прокурора Вінницької області № 1404к від 05.10.2015 року його було звільнено із посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області в звязку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, а наказ № 1404к від 05.10.2015 року таким, що підлягає скасуванню, так як винесений відповідачем у порушення вимог частини другої статті 40, статтей 42, 49-2 КЗпП України, без належного дотримання порядку вивільнення працівників, передбаченого нормами трудового законодавства та неврахуванням його переважного права на залишення на роботі.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Просили адміністративний позов задовольнити та відновити порушене право позивача на працю.

Представник відповідача проти позову заперечував, надавши суду відповідні письмові заперечення вх. № 33719 від 13.11.2015 року та додаткові заперечення проти позову вх. № 34818 від 26.11.2015 року та від 30.11.2015 року, у яких зазначив, що оскаржуваний наказ № 1404к від 05.10.2015 року був прийнятий прокуратурою Вінницької області із дотриманням норм чинного трудового законодавства. А оскільки звільнення позивача відбулось у звязку з ліквідацією управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області, в структурі якого останній працював, роботодавець не мав можливості запропонувати ОСОБА_2 вакантну посаду чи перевести на іншу роботу, так як вирішення цих питань виходить за межі передбаченого обовязку роботодавця щодо працевлаштування працівника і стосується права останнього на добір кадрів.

Разом з тим, у судове засідання призначене на 01.12.2015 року представник відповідача не прибув, подавши засобами факсимільного звязку клопотання про оголошення перерви у звязку з необхідністю подачі нових доказів. Однак, вказане клопотання колегією суддів відхилено у звязку із його безпідставністю, оскільки, по-перше, у минулому судовому засіданні, яке відбулося 30.11.2015 року, судом було постановлено ухвалу про закінчення з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами, перед винесенням якої розяснено сторонам можливість подання додаткових доказів лише до вчинення відповідної процесуальної дії; а по-друге, оголошення перерви у судовому засіданні 30.11.2015 року було обумовлене також клопотанням представника відповідача про надання йому часу для підготовки до судових дебатів, проте наданою можливістю останній не скористався. Відтак, заявлення чергового клопотання про перенесення розгляду справи судом розцінюється не інакше як намагання представника відповідача затягнути розгляд справи.

У відповідності до частини 4 статті 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За наведених вище обставин та враховуючи неприбуття представника відповідача у судове засідання 01.12.2015 року без поважних причин, справа розглядається у його відсутність.

Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, врахувавши заперечення відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив, що наказом прокуратури Вінницької області № 600к від 15.06.2015 року ОСОБА_2 призначено на посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області.

Наказом Генерального прокурора України № 38ш від 15.07.2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області були ліквідовані окремі управління, відділи та посади, а загальну штатну чисельність ліквідованих одиниць - 134 з відповідним фондом заробітної плати зараховано до резерву Генеральної прокуратури України. Зокрема, згідно п. 1 цього Наказу, з поміж інших, було ліквідовано управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні.

Пунктом 2 цього ж Наказу у штатному розписі прокуратури Вінницької області скорочено 104,5 одиниці та зараховано їх до резерву Генеральної прокуратури України з відповідним фондом заробітної плати.

Натомість, пунктом 3 Наказу № 38ш від 15.07.2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області утворено управління нагляду у кримінальному провадженні, в який увійшли відповідні відділи, в тому числі і відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації з штатним розписом 4 посади, а саме: 1 посада начальник відділу та 3 посади прокурори відділу.

На виконання вимог вищезазначеного наказу Генеральної прокуратури України 16.07.2015 року позивача було повідомлено про ліквідацію управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні в прокуратурі Вінницької області, в тому числі і посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації цього ж управління, яку він обіймає, та попереджено про звільнення із займаної ним посади у звязку із ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі апарату прокуратури області.

Судом встановлено, що відповідно до інформації відділу роботи з кадрами прокуратури області, вакансії у новоствореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні заповнювалися одразу, а призначення на відповідні посади відбувалися в період з 21.07.2015 року по 21.08.2015 року.

Разом із тим ОСОБА_2 жодної посади як в управлінні нагляду у кримінальному провадженні так і в інших структурних підрозділах прокуратури Вінницької області з моменту його попередження про наступне звільнення запропоновано не було.

Наказом прокуратури Вінницької області №1404к від 05.10.2015 року, прийнятим на підставі наказу Генеральної прокуратури України № 38ш від 15.07.2015 року, молодшого радника юстиції ОСОБА_2 звільнено із займаної посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області в звязку із реорганізацією та скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного наказу колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для його скасування виходячи із наступного.

Так, однією з умов звільнення прокурора з посади згідно п. 9 ч. 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» є ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Поряд із цим, не виключається звільнення прокурорів за правилами Кодексу законів про працю у випадках, коли підстави звільнення є загальними, передбаченими законодавством про працю. В такому разі роботодавцем мають бути дотримані і гарантії при звільненні, передбачені трудовим законодавством.

Із приписів статті 51 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) вбачається, що однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частини першої та другої статті 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Частина третя статті 49-2 КЗпП України встановлює, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення наведених положень Кодексу законів про працю України, суд дійшов висновку, що власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомити працівника про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не пізніше ніж за два місяці та одночасно запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади в цій же установі, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Досліджуючи підстави звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, які відображені у оскаржуваному наказі № 1404к від 05.10.2015 року, судом встановлено, що під зміною в організації виробництва і праці відповідач повязує реорганізацію та скорочення у структурі і штатному розписі прокуратури Вінницької області. Надаючи оцінку цим підставам суд звертає увагу на таке.

Згідно розяснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Заперечуючи проти позову відповідач переконує суд, що реорганізація прокуратури Вінницької області полягала у ліквідації відповідних структурних підрозділів, в тому числі і управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області та утворення нових підрозділів, серед яких і управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області, призначення на посади у які здійснювалося у формі нового добору.

Однак, суд із зазначеними доводами відповідача погодитись не може, оскільки вживані у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України поняття «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Із матеріалів справи та пояснень сторін судом встановлено, що прокуратура Вінницької області як юридична особа ні ліквідована ні реорганізована не була, відповідних відомостей Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містить.

Зміна системи органів прокуратури у звязку з набранням чинності 15 липня 2015 року Закону України від 14.10.2014 року № 1697-VІІ «Про прокуратуру», а саме набуття обласними прокуратурами статусу регіональних, не передбачає відмову держави від виконання завдань та функцій такої особи, що є виключною підставою для констатації факту про ліквідацію юридичної особи публічного права, та про що неодноразово висловлювався Верховний Суд України у своїх рішеннях (зокрема, постанова від 27.05.2014р.).

У свою чергу ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи, у нашому випадку - управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області, зі створенням іншого структурного підрозділу з аналогічними функціями управління нагляду у кримінальному провадженні, не є ліквідацією або реорганізацією прокуратури Вінницької області, а свідчить лише про зміну її внутрішньої (організаційної) структури.

Відтак, на відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Досліджуючи обставини повязані зі скороченням чисельності та штату працівників прокуратури Вінницької області, які також визначені як підстава для звільнення позивача із займаної посади, колегія суддів враховує наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до Типового штатного розпису прокуратури Вінницької області станом на 01.01.2015 року за відділом приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, у якому працював позивач, закріплено 4 посади: начальник відділу та три посади прокурора відділу, одну з який займав ОСОБА_2

Після ліквідації відповідного управління згідно пункту 3 наказу Генерального прокурора України № 38ш від 15 липня 2015 року у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області утворено нове управління нагляду у кримінальному провадженні, в який увійшли відповідні відділи в тому числі і відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації з штатним розписом 4 посади, а саме: 1 посада начальник відділу та 3 посади прокурора відділу, формування яких мало здійснюватися за рахунок резерву Генеральної прокуратури України (тобто за рахунок осіб, які займали посади у ліквідованих управліннях та відділах).

При цьому посада яку обіймав позивач прокурор відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації скороченою у штатному розписі прокуратури Вінницької області згідно пункту 2 наказу Генерального прокурора України № 38ш від 15 липня 2015 року не була.

Таким чином жодних скорочень посад у відділі приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації після утворення нового управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області не відбулось. Більше того, розподіл функціональних обовязків між працівниками відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації новоутвореного управління нагляду у кримінальному провадженні, затверджений першим заступником прокурора області 06.10.2015р., є аналогічним розподілу функціональних обовязків між працівниками відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації уже ліквідованого управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області від 15.06.2015 року, що свідчить про незмінність трудових функцій працівників ліквідованого та новоутвореного структурного підрозділу прокуратури області.

Тобто, при реалізації наказу Генерального прокурора України № 38ш від 15 липня 2015 року мало місце лише перейменування, а не реорганізація структурного підрозділу прокуратури Вінницької області, а саме відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні без жодного скорочення чисельності працівників цього відділу та без будь-яких змін трудових функцій відповідних працівників, що саме собою свідчить про відсутність реальних змін в організації виробництва та праці які б стосувалися позивача після утворення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області.

За таких обставин суд приходить до висновку, що визначені відповідачем підстави для звільнення ОСОБА_2 із займаної посади за відсутності відповідних змін в організації виробництва та праці, виокремленні відповідачем із контексту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, правова норма якої у межах спірної ситуації не підлягає застосуванню до працівника, посада якого не була скорочена.

Більше того, при звільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відповідачем повністю проігноровано положення частини другої цієї статті, та не виконано обовязок передбачений статтею 49-2 КЗпП України запропонувати працівнику іншу роботу в прокуратурі Вінницької області, що є грубим порушенням вимог трудового законодавства та основоположних гарантій працівника на працю.

Як уже наголошувалося вище, 16.07.2015 року позивача було попереджено про звільнення із займаної ним посади у звязку із ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі апарату прокуратури області.

Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Разом із тим судом встановлено, що в супереч зазначеним положенням трудового законодавства, відповідачем взагалі не було запропоновано позивачу жодної із посад, передбачених у штатному розписі прокуратури Вінницької області.

При цьому заперечення відповідача про те, що на момент звільнення ОСОБА_2 (05.10.2015 року) вільних вакансій не було як в управлінні нагляду у кримінальному провадженні так і в інших структурних підрозділах прокуратури Вінницької області, не витримують жодної критики, оскільки відповідний обовязок роботодавця виникає не в момент звільнення працівника, а з часу його офіційного попередження про наступне вивільнення.

Так, із довідки прокуратури Вінницької області №11-2622вн-15 від 30.11.2015 року вбачається, що вакансії у новоствореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні заповнювались одразу після прийняття до виконання наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року №38ш. Перші призначення відбулись 21.07.2015 року, а останнім було призначено начальника управління нагляду у кримінальному провадженні 21.08.2015 року.

Тобто, починаючи з 16.07.2015 року вільні посади як в новоствореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні так і в інших управліннях та відділах прокуратури Вінницької області існували та поступово заповнювалися, проте будь-яких доказів як б підтверджували неможливість запропонувати позивачу вакантну посаду відповідачем надано суду не було як і не спростовано ту обставину, що останній не мав можливості перевести позивача за його згодою на одну із цих посад.

Крім того, як слідує із матеріалів справи після звільнення позивача із займаної посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області згідно наказу № 1404к від 05.10.2015 року, наступним наказом відповідача № 1405к від 05.10.2015 року на посаду прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області призначено іншого працівника ОСОБА_4 Наведене свідчить про те, що навіть на момент звільнення ОСОБА_5 відповідна вакантна посада у новоствореному управлінні існувала та могла бути запропонована позивачу.

Вищезазначене дає суду підстави для висновку, що в період між попередженням позивача про звільнення із займаної ним посади - 16.07.2015 року до самого звільнення - 05.10.2015 року, в прокуратурі Вінницької області існували вакантні посади та проводився добір працівників для їх зайняття в тому числі і в відділі приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні, а відтак існувала можливість для працевлаштування позивача на нову посаду, яку роботодавець відповідач всупереч ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не реалізував, вимоги статті 42 КЗпП України щодо преважного права на залишення на роботі також не врахував, а тому таке звільнення ОСОБА_2 в жодному разі не можна вважати законним.

Відповідач у своїх запереченнях зазначає, що в спірному випадку роботодавцем не було застосовано норми статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишення на роботі, оскільки переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду в новоутвореному управлінні нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області.

З такими доводами відповідача суд погодитись не може, оскільки вищеописані зміни в структурі прокуратури Вінницької області та затвердження нового штатного розпису жодним чином не вплинули на діяльність відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні, функції якого залишилися незмінними та штатна чисельність співробітників якого не зменшувалась.

З огляду на вказане суд вважає, що відповідачем при звільненні ОСОБА_2 питання щодо переважного права на залишення на роботі не досліджувалося та не вирішувалося.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведені обставини дають підстави суду дійти висновку про те, що відповідачем не дотримано порядку вивільнення працівників, встановленого статтями 40, 49-2 КЗпП України, а відтак оскаржуваний наказ від 5 жовтня 2015 року №1404к є протиправним та підлягає скасуванню, так як звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням законодавства про працю.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця. Виходячи із положень трудового законодавства незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство. Проте така підстава у нашому випадку відсутня.

Отже, при вирішенні питання щодо поновлення позивача на роботі суд виходить із того, що оскаржуваний наказ про звільнення від 5 жовтня 2015 року №1404к підлягає визнанню протиправним та скасуванню, відповідно, поновлений ОСОБА_2 повинен бути на посаді з якої він незаконно звільнений, а саме на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області з 6 жовтня 2015 року, тобто з наступного дня після звільнення, оскільки день звільнення 5 жовтня 2015 року є останнім робочим днем для позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_2 відбулося 5 жовтня 2015 року, тому середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за серпень і вересень 2015 року.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

У відповідності до довідки прокуратури Вінницької області від 09.11.2015 року № 18-ф-793 доходи ОСОБА_2 за два останні місяці роботи (серпень та вересень 2015 року) становлять 12499,82 грн., отже середньоденний заробіток становить 297,61 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, позивачу підлягає виплата заробітна плата за період з 6 жовтня 2015 року по день винесення рішення судом про поновлення на роботі 1 грудня 2015 року, що загалом становить 40 робочих днів. Таким чином сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 становить 11904 гривні 40 копійок (297,61 х 40).

За таких обставин заявлений ОСОБА_2 адміністративний позов належить задовольнити.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 КАС України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_2 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлено до відшкодування 4000 грн. сплачених ним згідно квитанції № 0.0.452482020.2 від 23.10.2015р. в якості оплати правової допомоги адвоката ОСОБА_3, із яким 21.10.2015 року укладена відповідна угода.

Вирішуючи питання щодо розподілу цих судових витрат, суд виходить із наступного.

За змістом статті 90 КАС України витрати, повязані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Виходячи з положень статті 1 Закону України від 20.12.2011р. № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням, під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно наявного у матеріалах справи письмового розрахунку витрат на правову допомогу, у суму 4000 грн. включені витрати адвоката за підготовку адміністративного позову та його подачу до суду, участь у пяти судових засідань та ознайомлення із матеріалами справи. Проте колегія суддів вважає, що витрати повязані із підготовкою адвокатом даного адміністративного позову та його поданням до суду не можуть бути компенсовані в розрізі положень статті 1 Закону № 4191-VI, так як такі дії адвоката не вважаються окремими процесуальними діями поза межами судового засідання.

Із матеріалів справи встановлено, що адвокат ОСОБА_3 брав участь у пяти судових засіданнях (13.11.2015р., 19.11.2015р., 26.11.2015р., 30.11.20015р., 01.12.2015р.), загальна тривалість яких згідно відомостей із журналів судових засідань становить приблизно 4 години 45 хвилин. Крім того, підтверджується участь адвоката у ознайомленні з матеріалами справи в суді 30.11.2015 року орієнтованою тривалістю 45 хвилин. Загалом тривалість участі адвоката ОСОБА_3 у судових засіданнях та під час ознайомлення з матеріалами справи становить близько 5 годин 30 хвилин.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» з 01.09.2015 року розмірі мінімальної заробітної плати становить 1378 грн. Відповідно 40 відсотків від даного розміру становить 551,20 грн. (1378 х 40%).

Таким чином граничний розмір відшкодування витрат на правову допомогу адвоката має становити 3031 грн. 60 коп. (551,20 грн. х 5 год. 30 хв.). Підсумовуючи викладене, в користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Вінницької області необхідно стягнути 3031 грн. 60 коп. понесених судових витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 256, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокуратури Вінницької області № 1404к від 05 жовтня 2015 року про звільнення молодшого радника юстиції ОСОБА_2 з посади прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області.

Поновити молодшого радника юстиції ОСОБА_2 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області з 06 жовтня 2015 року.

Стягнути з прокуратури Вінницької області на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 06 жовтня 2015 року по 01 грудня 2015 року в сумі 11904 (одинадцять тисяч девятсот чотири гривні) 40 копійок.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Вінницької області та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Вінницької області на користь ОСОБА_2 (ідент. код НОМЕР_1) 3031 (три тисячі тридцять одну) гривню 60 копійок в якості понесених судових витрат на оплату правової допомоги.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_6

Судді: ОСОБА_7

ОСОБА_1