Справа № 822/6060/15
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/6060/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі :головуючого-судді суддівОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
при секретарі за участі:ОСОБА_4 представників сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Державної Міграційної служби України про скасування рішення та вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Державної міграційної служби в Хмельницькій області про скасування рішення та вчинення дій, в якому просить скасувати рішення Державної Міграційної служби України від 18.09.2015 року №691-15. Визнати його особою, яка має статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту вілповілно до п.п. 1, 13 частини першої ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що висновки, викладені в оскаржуваному рішенні не відповідають дійсності, вважає оскаржуване рішення таким, що прийняте без врахування та дослідження всіх обставин справи та суперечить вимогам Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" №3671-VI від 08.07.2011 року (далі - Закон №3671-VI від 08.07.2011 року).

В ході судового розгляду справи суд встановив, що оскаржуване рішення №691-15. від 18.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте центральним органом виконавчої влади - Державною міграційною службою України, в зв'язку з чим, ухвалою від 19.11.2015 року неналежного відповідача по справі замінено на належного - Державну міграційну службу України.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, детально позиція відповідача викладена в письмових запереченнях, копія яких додана до матеріалів справи.

Суд, вивчивши доводи позивача та його представника, письмових заперечень відповідача, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, при вирішенні спору дійшов наступних висновків.

Суд встановив, що ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_7, за національністю афганець.

На момент подання заяви до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області позивач перебував на території України нелегально, 25.01.2015 року автомобілем нелегально перетнув кордон України та переїхав на проживання до свого родича ОСОБА_5 Фаріда в місто Хмельницький, вул. Садова, 1Б.

Особисто із заявою позивач звернувся 27.01.2015 року до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій про визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування поданої заяви позивач зазначив, що на його Батьківщині в ОСОБА_7 він працював в компанії "WAZ Group" перекладачем. Зі слів позивача вбачається, що у 2014 році радикальне ісламське угрупування Талібан зібрало інформацію про працівників компанії та почало їх відслідковувати, погрожувати та застосовувати фізичне насильство.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області прийняло висновок від 12.05.2015 року по справі №2015 КМ 0001, в якому зазначили, що вважають з доцільне прийняти рішення про визнання біженцем в Україні громадянина ОСОБА_7, ОСОБА_5 ОСОБА_6, як особу, яка має цілком обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань. Проте для прийняття остаточного справу ОСОБА_5 ОСОБА_6 направлено до Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України.

Рішенням Державної Міграційної служби України від 18.09.2015 року №691-15 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_6 відмовлено, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду іноземця з ОСОБА_7 з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, відповідно до зазначеного висновку аналізом наданих матеріалів із наявною інформацією по країні громадянського походження ОСОБА_5 ОСОБА_6 було встановлено, що повідомлені заявником факти стосовно власних переслідувань не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Державна міграційна служба України своїм рішенням від 18.09.2015 року №691-15 не підтримала висновок управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області та відмовила ОСОБА_5 ОСОБА_6 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

12.10.2015 року ОСОБА_5 ОСОБА_6 отримав повідомлення управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій областіі №04 від 12.10.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Перевіривши законність дій та рішень відповідача, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 18.09.2015 року №691-15, яким ОСОБА_5 ОСОБА_6 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем обґрунтовано, на підставі Конституції та Законів України, в зв'язку з чим заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, суд зазначає, що ст.6 вказаного вище Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, суд встановив, що за результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачем відповідач дійшов висновку про їх сумнівність.

Суд погоджується з такими висновками відповідача з огляду на наступні обставини: так, відповідно до інформації, яка міститься на веб-сайті компанії "WAZ Group" - це торгова компанія, яка заснована у 2002 році ОСОБА_8 Зай, який належить до знатного афганського роду, та є провідним постачальником нафтопродуктів в ОСОБА_7. Крім цього, компанія надає логістичні послуги, імпортує та продає техніку, обладнання, механізми тощо.

Необхідно зауважити, що компанія налічує близько 155 працівників, 98% яких становлять місцеві жителі. Зі слів позивача вбачається, що у 2014 році радикальне ісламське угрупування Талібан зібрало інформацію про працівників компанії та почало їх відслідковувати, погрожувати та застосовувати фізичне насильство. Однак, таке твердження позивача є сумнівним, оскільки не зважаючи на нестабільну ситуацію, що склалася в ОСОБА_7, компанія "WAZ Group" продовжує розвивати свою мережу та потужності по всій країні. Враховуючи, що основу компанії складають саме громадяни ОСОБА_7, відповідно до інформації з офіційного веб-сайту компанії, вона постійно аналізує ситуацію в країні, та завдяки тісній співпраці з правоохоронними органами ОСОБА_7, гарантує безпеку персоналу та вантажу.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Суд встановив, що матеріали особової справи ОСОБА_5 ОСОБА_6 №2015 КМ 0001 не містять доказів та будь-якої інформації, що він працював в компанії "WAZ Group" перекладачем, а подана позивачем копія подяки не може бути прийнята судом, як належний доказ.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач мав можливість надати міграційній службі та суду належні докази того, що він дійсно працював в компанії "WAZ Group" на посаді перекладача, оскільки в позивача на батьківщині залишились близькі родичі, які могли надіслати йому докази на підтвердження його свідчень.

Таким чином, суд вважає, що аналіз наданих матеріалів особової справи разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача підтверджує відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження, а також не встановлення жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Згідно з ч.2 ст.72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем доведено суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланням на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Доводи позивача, якими він обґрунтовував свої позовні вимоги не знайшли свого підтвердження впродовж розгляду справи та спростовуються наведеними в рішенні суду обставинами.

Згідно з ч.1 ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що представником позивача не доведено протиправності прийняття Державною міграційною службою України рішення №691-15 від 18.09.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_6, а судом не встановлено підстав для його скасування, тому суд вважає, що у задоволені адміністративного позову необхідно відмовити.

Керуючись Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", ст.ст. 11, 71, 158-163, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Державної Міграційної служби України про скасування рішення та вчинення дій - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 04 грудня 2015 року

Головуючий суддя судді /підпис/ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1