Справа № 826/14753/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 грудня 2015 року № 826/14753/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Добрянської Я.І., відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства розглянув адміністративну справу:

за позовомГромадянина Афганістану ОСОБА_1
до відповідачаГоловного управління Державної міграційної служби України у м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач громадянин Афганістану ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 12.03.2015 № 134 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.07.2015 суддею Бояринцевою М.А. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду.

23.09.2015 на виконання ухвали суду про відкриття провадження відповідач надав належним чином завірені матеріали особової справи позивача.

На підставі розпорядження керівника апарату Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.10.2015 № 1272 протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2015 у зв'язку із припиненням повноважень щодо здійснення правосуддя судді Бояринцевої М.А. адміністративну справу № 826/14753/15 розподілено на суддю Добрянську Я.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2015 суддя Добрянська Я.І. прийняла справу до свого провадження та призначила судове засідання із зобов'язання сторін надати в нормативно - правові обґрунтування їх правових позицій та всі докази на їх підтвердження, які ще не були ними надані.

На виконання зазначеної ухвали представник позивача 30.11.2015 надав додаткові пояснення по суті позову.

01.12.2015 відповідач надав через канцелярію суду заперечення проти адміністративного позову в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю з підстав наведених у зазначених запереченнях.

Також відповідач надав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

В судове засідання 01.12.2015 не прибули сторони по справі, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце слухання справи, а тому суд згідно із ч. 6 ст. 128 КАС України перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Станом на час розгляду справи по суті жодних інших документів від сторін до суду не надходило.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з наявних матеріалів справи позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Афганістану, відповідно до анкети позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту від 19.02.2015 (далі - анкета) поданої до відповідача народився в провінції Панджшер (Афганістан), згідно із запереченнями відповідача від 01.12.2015 (далі - заперечення) народився в м. Кабул, за етнічною належністю таджик, за віросповіданням мусульманин - суніт (іслам). Сімейний стан відповідно до наданих заперечень відповідача - розлучений, проте згідно із анкетою та додатковими поясненнями представника позивача від 30.11.2015 (далі - додаткові пояснення) позивач одружений та має двох дочок ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 років народження та сина ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають у м. Ташкент (Узбекистан). Також а анкеті позивачем зазначено, що в м. Кабул (Афганістан) проживає його мати ІНФОРМАЦІЯ_3 та сестра ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як зазначено в анкеті позивач покинув країну свого громадянства приблизно 01.01.1991 на автомобілі маючи дозвіл на виїзд та попрямував до міста Ташкент Узбекистан де перебував з 01.01.1991 по 19.03.2002 та працював тренером з вільної боротьби. З 19.03.2002 по 07.05.2005 проживав і працював водієм у м. Лондон (Великобританія), після чого знов повернувся до Ташкенту (Узбекистан) і пробув там до 01.12.2010. 02.12.2010 літаком за запрошенням прибув до України де перебуває нелегально по сьогоднішній день.

Причиною виїзду з країни свого громадянства позивач зазначає, що він був змушений покинути її з соціальних причин, у 1991 році його брат ОСОБА_3 вбив чоловіка, на імя ОСОБА_2 та вся його сімя змушена була втекти з Кабулу і взагалі з Афганістану побоюючись помсти від родичів ОСОБА_2, зазначивши при цьому, що ОСОБА_3 вітк до Лондона (Великобританія), а інший брат ОСОБА_4 до Німеччини. В Узбекистані, як зазначає позивач його життя було в небезпеці, оскільки не мав там ніяких прав на життя. Також позивач зазначив, що в разу повернення в Афганістан його разом із сімєю вбють діти ОСОБА_2, а в разі повернення до Узбекистану його депортують до Афганістану.

Згідно із протоколом співбесіди позивача із відповідачем від 03.03.2015 зазначено, що у 2005 році з Великобританії його депортовано до Афганістану та у 2006 році він знову повернувся до Узбекистану де проживав до 2011 року, а в 2011 році літаком Ташкент - Сімферополь дістався до України за приватною візою. Також позивач зазначив, що за захистом в України він звертається втретє, до цього він звертався у 2011 та 2013 роках. Підставою залишення країни громадянства зазначає, що його брат вбив людину у 2001 році і втік до Німеччини, а він втік до Узбекистану.

Відповідно до висновку відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2015 зазначено, що позивач звертається за захистом в Україні втретє, країну походження заявник неодноразово відвідував та покидав на легальних підставах. З відкритих джерел відома інформація що ситуація в Афганістані на даний час після падіння режиму Таліба на стала початком радикальних змін. В країні пройшли вільні вибори Президента, прийнята нова Конституція, створена Національна асамблея. Ці події стали підставою для повернення на батьківщину більш ніж 4-х мільйонів афганців. Також зазначено, що інформація, яка надана заявником ґрунтується на особистих свідченнях і не має ніякого документального підтвердження. Документи, які додав до особової справи заявник до нього ніякого відношення не мають, заявник не переслідувався урядом Узбекистану чи урядом Афганістану, не був причетний до політичних партій, не приймав участь у політичному житті як свої країни походження Афганістану так і Узбекистану. Факту, що заявник був об'єктом переслідування або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди, заявником доведено не було. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані із расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не причетний, а тому відповідач прийшов до висновку про доцільність відмови в наданні ОСОБА_1 статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Наказом відповідача від 12.03.2015 № 134 відмовлено ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Повідомленням від 12.03.2015 № 50 позивача поінформовано про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, яке позивач отримав 16.03.2015.

Позивач вважає наказ відповідача від 12.03.2015 № 134 протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, а тому звернувся із даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011р. №3671-VI (далі по тексту - Закон №3671-VI).

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з визначенням, наведеним в пункті 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Статтею 8 Закону №3671-VI визначено порядок попереднього розгляду заяв.

Так, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. У разі подання законним представником дитини, розлученої із сім'єю, заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, без попереднього розгляду заяви.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що за бажанням заявника участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, бере адвокат. Призначення адвоката для надання правової допомоги заявникові здійснюється в установленому порядку.

Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов'язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (ч. 3 ст. 8 Закону №3671-VI).

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. (ч. 4 ст. 8 Закону №3671-VI).

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. (ч. 5 ст. 8 Закону №3671-VI).

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. (ч. 6 ст. 8 Закону №3671-VI).

Так, зі змісту висновку відповідача від 12.03.2015, оскаржуваного рішення та повідомлення відповідача від 12.03.2015 вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Суд погоджується з таким висновком відповідача, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Як вбачається з наявних матеріалів справи позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Афганістану, відповідно до анкети позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту від 19.02.2015 (далі - анкета) поданої до відповідача народився в провінції Панджшер (Афганістан), згідно із запереченнями відповідача від 01.12.2015 (далі - заперечення) народився в м. Кабул, за етнічною належністю таджик, за віросповіданням мусульманин - суніт (іслам). Сімейний стан відповідно до наданих заперечень відповідача - розлучений, проте згідно із анкетою та додатковими поясненнями представника позивача від 30.11.2015 (далі - додаткові пояснення) позивач одружений та має двох дочок ІНФОРМАЦІЯ_5 та ІНФОРМАЦІЯ_6 років народження та сина ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають у м. Ташкент (Узбекистан). Також а анкеті позивачем зазначено, що в м. Кабул (Афганістан) проживає його мати ІНФОРМАЦІЯ_3 та сестра ІНФОРМАЦІЯ_4.

Як зазначено в анкеті позивач покинув країну свого громадянства приблизно 01.01.1991 на автомобілі маючи дозвіл на виїзд та попрямував до міста Ташкент Узбекистан де перебував з 01.01.1991 по 19.03.2002 та працював тренером з вільної боротьби. З 19.03.2002 по 07.05.2005 проживав і працював водієм у м. Лондон (Великобританія), після чого знов повернувся до Ташкенту (Узбекистан) і пробув там до 01.12.2010. 02.12.2010 літаком за запрошенням прибув до України де перебуває нелегально по сьогоднішній день.

Причиною виїзду з країни свого громадянства позивач зазначає, що він був змушений покинути її з соціальних причин, у 1991 році його брат ОСОБА_3 вбив чоловіка, на імя ОСОБА_2 та вся його сімя змушена була втекти з Кабулу і взагалі з Афганістану побоюючись помсти від родичів ОСОБА_2, зазначивши при цьому, що ОСОБА_3 вітк до Лондона (Великобританія), а інший брат ОСОБА_4 до Німеччини. В Узбекистані, як зазначає позивач його життя було в небезпеці, оскільки не мав там ніяких прав на життя. Також позивач зазначив, що в разу повернення в Афганістан його разом із сімєю вбють діти ОСОБА_2, а в разі повернення до Узбекистану його депортують до Афганістану.

Згідно із протоколом співбесіди позивача із відповідачем від 03.03.2015 зазначено, що у 2005 році з Великобританії його депортовано до Афганістану та у 2006 році він знову повернувся до Узбекистану де проживав до 2011 року, а в 2011 році літаком Ташкент - Сімферополь дістався до України за приватною візою. Також позивач зазначив, що за захистом в України він звертається втретє, до цього він звертався у 2011 та 2013 роках. Підставою залишення країни громадянства зазначає, що його брат вбив людину у 2001 році і втік до Німеччини, а він втік до Узбекистану.

Відповідно до висновку відповідача щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.03.2015 зазначено, що позивач звертається за захистом в Україні втретє, країну походження заявник неодноразово відвідував та покидав на легальних підставах. З відкритих джерел відома інформація що ситуація в Афганістані на даний час після падіння режиму Таліба на стала початком радикальних змін. В країні пройшли вільні вибори Президента, прийнята нова Конституція, створена Національна асамблея. Ці події стали підставою для повернення на батьківщину більш ніж 4-х мільйонів афганців. Також зазначено, що інформація, яка надана заявником ґрунтується на особистих свдченнях і не має ніякого документального підтвердження. Документи, які додав до особової справи заявник до нього ніякого відношення не мають, заявник не переслідувався урядом Узбекистану чи урядом Афганістану, не був причетний до політичних партій, не приймав участь у політичному житті як свої країни походження Афганістану так і Узбекистану. Факту, що заявник був об'єктом переслідування або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди, заявником доведено не було. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані із расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не причетний, а тому відповідач прийшов до висновку про доцільність відмови в наданні ОСОБА_1 статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

З наведеного вбачається, що позивач не переслідувався урядом Узбекистану чи урядом Афганістану, не був причетний до політичних партій, не приймав участь у політичному житті, як свої країни походження Афганістану так і Узбекистану. Факту, що позивач був об'єктом переслідування або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди, заявником доведено не було. До інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які пов'язані із расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами не причетний. В країні походження, після 1991 року перебував близько одного року. Посилання позивача, що вся родина покинула Афганістан є безпідставною, оскільки він сам зазначив, що на сьогодні в Афганістані проживає його мати та сестра.

Отже, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази чи документи, які б підтвердили факт переслідування позивача вказаними у Конвенції про статус біженців 1951 року ознаками, відсутні підстави для оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем прийнято оскаржуване рішення в межах та у спосіб передбачений чинним законодавством.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В даному випадку, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду допустимі доказів на підтвердження правомірності прийняття ним оскаржуваного рішення від 12.03.2015 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1.

Натомість позивач не надав суду обґрунтовані письмові пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо правомірності заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя: Я.І. Добрянська