Справа № 809/975/14
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Справа № 876/2954/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Ільчишин Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги гаражного кооперативу «Соколи», ОСОБА_1 та реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_1, гаражний кооператив «Соколи» про визнання недійсним і скасування рішення та зобов'язання до вчинення дій,-

В С Т А Н О В И В :

товариство з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс» звернулось в суд першої інстанції з адміністративним позовом до реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції третіх осіб: ОСОБА_1, гаражного кооперативу «Соколи» в якому просило визнати недійсним і скасувати рішення відповідача № 2615249 від 27.05.2013 року, яким проведено державну реєстрації права власності на гараж, що розташований Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 13, за субєктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1, відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на обєкт нерухомого майна, та зобовязати відповідача забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації речових прав на вказаний гараж.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково, визнано недійсним та скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційне служби Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області № 2615249 від 27.05.2013 року про проведення державної реєстрації права власності на гараж, що розташований Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 13, за субєктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1, відкриття розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстраційної справи на обєкт нерухомого майна. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції гаражний кооператив «Соколи», реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку, вважають, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Гаражний кооператив «Соколи» в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції необгрунтовано зазначив про нібито встановлений ним факт законного володіння позивачем земельною ділянкою по вул. Вовчинецький, 225 в м. Івано- Франківську на якій знаходиться гараж, реєстрація майнових прав на який, є предметом спору у даній справі. Суд без будь-яких підстав вказав, що позивач володіє зазначеною вище земельною ділянкою на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЯМ № 657804. Однак, дана обставина окрім безпідставного визнання її доведеної судом при розгляді справи не досліджувалась.

У судовому рішенні, зазначено, що факт володіння позивачем земельною ділянкою являється однією із підстав для задоволення позову. Це свідчить про передчасність ухвалення оскаржуваного рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду.

Постановою Вищого господарського суду України по справі №909/226/13-г встановлено обставину, яка свідчить про правомірність будівництва гаражів членами гаражного кооперативу «Соколи» на земельній ділянці по вул. Вовчинецькій, 225 в м.Івано-Франківську.

З огляду на те, що в мотивувальній частині оскаржуваної постанови є твердження про нібито самовільність будівництва гаражів членами гаражного кооперативу «Соколи», і зокрема ОСОБА_1 то апелянт зазначає, що дані твердження є голослівними за наявності чинного рішення загальних зборів гаражного кооперативу «Соколи» від 31.03.2013 року, на підставі якого було здійснено реєстрацію речових прав на гараж члена гаражного кооперативу «Соколи» ОСОБА_1

Крім того, неправильним є посилання суду першої інстанції на норми Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затвердженого постановою КМУ від 22 червня 2011 р. № 703.

Так в рішенні помилково зазначено, що згідно абз. 5 п. 46 Порядку реєстрація майнових прав відповідачем повинна здійснюватись за умови подання заявником документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта. Крім того, в оскаржуваній постанові зроблено посилання на норму п.4 Порядку, який встановлює обовязок реєстрації речових прав на обєкт майна після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку, якщо законодавством встановлено вимогу щодо прийняття такого обєкта в експлуатацію.

З таким твердженням суду апелянт не погоджується, бо в даному випадку мала місце державна реєстрація права власності на нерухоме майно, яке член гаражного кооперативу вніс в якості свого пайового внеску при вступі до ГК «Соколи».

Основні засади діяльності кооперативів в України регулюються Законом України «Про кооперацію». У відповідності до ст. 19 Закону України «Про кооперацію» майно кооперативу формується з наступних джерел: вступних, членських та цільових внесків його членів, паї та додаткові паї; майна, добровільно переданого кооперативу його членами; коштів, що надходять від провадження господарської діяльності; коштів, що надходять від створених кооперативом підприємств, установ, організацій; грошових та майнових пожертвувань, благодійних внесків, грантів, безоплатної технічної допомоги юридичних і фізичних осіб, у тому числі іноземних; інших надходжень, не заборонених законодавством.

Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.

Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.

Гараж, реєстрація речових прав на який є предметом спору був внесений до майна кооперативу «Соколи» ОСОБА_1 в якості паю.

Згідно ст. 21 Закону України «Про кооперацію» пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду. Жодна норма Закону України «Про кооперацію» не передбачає обовязку внесення будь-якого нерухомого майна до пайового та та/або іншого фондів виключно тільки після прийняття такого нерухомого майна в експлуатацію. Згідно ст. 8 Закону України «Про кооперацію» діяльність кооперативу регулюється статутом кооперативу.

Згідно п. 5.2 Статуту гаражного кооперативу «Соколи» майно кооперативу формується шляхом вступних та членських внесків членів кооперативу. Державна реєстрація прав власності на майно, яке внесено в гаражний кооператив в якості паю здійснюється у відповідності до п. 2 ч.1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» згідно якого свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески.

До державного реєстратора заявником або уповноваженою ним особою подаються відповідні документи.

Тому, безпідставними є посилання суду першої інстанції на порушення п.46 Порядку стосовно подання заявником документів, що посвідчують речове право на земельну ділянку. Як було зазначено вище, даний пункт визначає порядок подачі документів для реєстрації новоствореного обєкта нерухомості. Однак, гараж № 13 по вул. Вовчинецькій, 225 було створено ОСОБА_1 значно раніше за участі ГК «Соколи», який надав частину орендованої ним земельної ділянки для розміщення гаражу. Більше того на момент реєстрації права власності, гараж фактично введено в експлуатацію та експлуатується з 2006 року.

Таким чином, посилання суду першої інстанції на п.46 Порядку, є абсолютно неправильним.

Помилковим є також висновок суду першої інстанції про нібито відсутність на певну частину аналогічних обєктів (гаражів) в тому ж кооперативі до 01.01.2013 року оформленого та зареєстрованого права власності. Це не відповідає дійсності. Більше того, судом дане питання взагалі не досліджувалося, про що свідчить відсутність в матеріалах справи запитів в Івано-Франківське бюро технічної інвентаризації про реєстрацію права власності на гаражі.

Також, суд першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови не врахував положень Порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 02 квітня 2013року №607/5, яким визначено процедуру взаємодії системи органів державної реєстрації прав та державних реєстраторів прав на нерухоме майно органів державної реєстрації прав під час проведення державної реєстрації права власності та/або речових прав на нерухоме майно, що виникають у випадку подання до органу державної реєстрації прав рішення суду, що набрало законної сили, про зобовязання органу державної реєстрації прав та/або державного реєстратора речових прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав вчинити дії щодо державної реєстрації, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно або скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з відповідною заявою або без неї щодо вищезазначених речових прав.

Таким чином, державна реєстрація, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у даному випадку, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703.

Оскаржувана постанова стосується прав та інтересів Державної реєстраційної служби України, оскільки саме держаний реєстратор прав на нерухоме майно Укрдержреєстру забезпечує внесення відповідних записів. Отже, для правильного вирішення вказаної справи суд першої інстанції повинен був залучити до розгляду справи Державну реєстраційну служби України.

На підставі викладеного просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.02.2015р. та ухвалити нове рішення по справі, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Реєстраційна служба Івано-Франківського міського управління юстиції в апеляційній скарзі зазначає, що Івано-Франківський окружний адміністративний суд, дійшов невірного висновку щодо необхідності подання заявником всіх документів, визначених Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перелік документів, потрібних для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності на новозбудовані чи реконструйовані обєкти нерухомого майна, визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року за №703.

Однак, фактично дані документи вступили в дію тільки із січня місяця року. Між тим, документи які подавалися державному реєстратору були виготовлені ще до вступу вищезгаданих нормативно-правових актів у дію.

Оскільки будівництво обєкта містобудування є триваючою у часі дією, то державному реєстратору прав на нерухоме майно під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та документів, необхідних для проведення такої реєстрації, слід звертати увагу на законодавство, що діяло на час будівництва обєкта нерухомого майна та на перелік документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав на такий обєкт.

Як вбачається із поданих для проведення реєстрації прав на обєкти нерухомого майна документів, зокрема довідок про право власності на гараж, виданих головою кооперативу, будівництво гаражів здійснювалося протягом 2006 року.

При цьому апелянт зазначає, що 16 березня 2006 року між Івано-Франківською міською радою та гаражним кооперативом «Соколи» було укладено договір оренди земельної ділянки на вул.Вовчинецькій,225 у м.Івано-Франківську терміном на 1 рік. При цьому, як зазначено у листі Державної реєстраційної служби України від 15 квітня 2013 року за №165/06-15-13 «Щодо видачі свідоцтв про право власності на нерухоме майно у звязку із набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані обєкти нерухомого майна» на практиці можуть бути випадки, коли будівництво обєкта містобудування та прийняття його в експлуатацію здійснено на земельній ділянці, наданій в користування на праві оренди, однак на момент проведення державної реєстрації права власності на завершений будівництвом обєкт нерухомого майна або його частини строк дії відповідного договору оренди земельної ділянки закінчився. За таких умов вищезазначений договір є належним документом для цілей проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, збудоване на такій земельній ділянці.

Крім того, у листі Державної реєстраційної служби України від 15 квітня 2013 року за №165/06-15-13 зазначено, що державна реєстрація прав з видачею свідоцтва про право власності на обєкти нерухомого майна, збудованих до 01.01.2013 року в результаті діяльності гаражного кооперативу, проводиться на підставі заяви члена відповідного кооперативу, до якої додається довідка кооперативу про членство в ньому та про повне внесення таким членом пайового внеску.

За таких обставин апелянт вважає, що державний реєстратор при прийнятті оскаржуваного рішення діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Не можуть бути взяті до уваги висновки суду першої інстанції про порушення відповідних норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Так, згаданий вище Закон набрав чинності 12 червня 2011 року. Між тим, як вбачається із наявних документів у матеріалах справи, зокрема технічного паспорту на даний обєкт нерухомого майна будівництво його здійснено у 2006 році.

Не відповідає дійсності та не ґрунтується на матеріалах справи висновок суду про те, що державним реєстратором під час проведення державної реєстрації всупереч вимог Порядку, присвоєно обєкту нову адресу. Повноваження відповідної посадової особи визначені статтею 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», із змісту якої вбачається, що останній не наділений відповідними повноваженнями. Крім того, в силу положень Порядку, на який посилається суд, вбачається, що документ, що підтверджує присвоєння обєкту нерухомого майна адреси, подається разом із іншими безпосередньо чи до органу державної реєстрації прав чи державному реєстратору, що в свою чергу унеможливлює навіть теоретичну можливість таких дій.

Враховуючи вище наведене просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції помилково зазначено, що дії та рішення відповідача є втручанням у здійснення позивачем повноважень щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном - земельною ділянкою, яка знаходиться по вул. Вовчинецькій, 225 в м. Івано-Франківську.

Однак, рішенням відповідача про державну реєстрацію прав та обтяжень було зареєстровано право власності на інший обєкт нерухомого майна - гараж.

Даним рішенням (резолютивна частина) державний реєстратор згідно рішення загальних зборів гаражного кооперативу «Соколи» вирішив провести державну реєстрацію права власності на належний мені гараж, а також відкрити відповідний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на даний обєкт нерухомого майна. Також у рішенні державного реєстратора, що є предметом даного спору, жодним чином не згадується будь-яких обмежень та заборон щодо користування ТОВ «Х-Адванс» земельною ділянкою на якій розміщено гараж. Жодним чином дане рішення не зобовязує позивача вчиняти дії щодо земельної ділянки або утримуватись від таких дій, не встановлює його прав та обовязків щодо згаданого майна. А тому, ухвалення даного рішення субєкта владних повноважень всупереч твердженням суду першої інстанції, не створює для позивача жодних юридичних наслідків, в тому числі не позбавляє ТОВ «Х-Адванс» права власності на земельну ділянку.

Апелянт звертає увагу суду на те, що Івано-Франківським окружним адміністративним судом при розгляді даної справи абсолютно не досліджувалось питання порушення прав та інтересів позивача ТОВ «Х-Адванс» реєстрацією права власності на нерухоме майно, а саме гараж.

Листом від 15.04.2013року за №165/06-15-13 «Щодо видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно у звязку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані обєкти нерухомого майна» Державна реєстраційна служба України дає можливість застосування так званої спрощеної процедури реєстрації за наявності двох умов: 1) обєкт нерухомого майна повинен бути збудований у результаті діяльності відповідного кооперативу, в даному випадку гаражного кооперативу «Соколи»; 2) на певну частину аналогічних об'єктів в тому ж кооперативі до 01.01.2013року повинно бути оформлене та зареєстроване право власності в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Наявність і діяльність гаражних кооперативів передбачена ст. 977 ЦК України, ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію!, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових драв на нерухоме майно та їх обтяжень», п.5.1. Порядку ведення словників Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту від 06.07.2002року №1014/5.

У п.1.1. Статуту ГК «Соколи» зазначено, що гаражний кооператив створюється з метою забезпечення членів кооперативу місцем для встановлення гаража та забезпечення охорони гаражів для автомашин або мотоциклів, які перебувають у громадян на правах власності та захисту прав його членів.

Відповідно до п.5.3. Статуту для забезпечення діяльності кооперативу формується плановий фонд, що формується за рахунок паїв членів кооперативу.

Отже, для забезпечення діяльності кооперативу кожен його член повинен був розмістити (побудувати) гараж.

Гараж за адресою по вул. Вовчинецька, 225 в м. Івано-Франківську побудовано ним у 2006р. та внесено в пайовий фонд ГК «Соколи», який на той час орендував земельну ділянку. Це підтверджується відповідною довідкою виданою ГК «Соколи», яка міститься в матеріалах справи. Фактично, гараж створено в процесі діяльності гаражного кооперативу.

Наявність другої умови підтверджується списком членів кооперативу, які до 01.01.2013 року оформили та зареєстрували право власності на аналогічні гаражі в порядку, визначеному чинним законодавством.

Публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення субєктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Спори щодо оскарження актів органів державної влади, органів Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування, на підставі яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обовязки (спір про право), не є публічно-правовими і розглядаються за правилами ЦПК України.

Спір у справі, що розглядається, не є адміністративним, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади.

Отже, заявлені позивачем у справі вимоги не являються публічно-правовим спором, оскільки позивач зазначив про порушення своїх прав власника земельної ділянки, то даний спір повинен вирішуватися за правилами ЦПК України.

Однак, суд першої інстанції не надав цьому уваги, що призвело до винесення завідомо незаконної постанови.

Апелянт вважає, що підстав для задоволення адміністративного позову в суду першої інстанції не було, оскільки позивачем не наведено жодного факту порушення його прав Реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції. Крім того, в разі задоволення позовних вимог будуть порушені охоронювані Конституцією та законами України і його майнові права на дане майно, оскільки даний обєкт нерухомості створено ним на законних підставах, а реєстрація речових прав на нього не порушує інтересів третіх осіб.

На підставі наведеного просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 41 КАС України у разі неявки у судове засідання осіб, які беруть учать у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу з Інформаційної довідки № 10597512 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 10.10.2013 року, 25.05.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції проведено державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на обєкт нерухомого майна: гараж; адреса: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 13, форма власності: приватна, розмір частки: 1/1. Підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 2615249, яке датоване 27.05.2013 року.

Реєстраційні дії проводилися на підставі документів, відображених в картці прийому заяви № 2584376 від 25.05.2013 року, а саме: заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.05.2013 року, реєстраційний № 1305842; квитанцій про оплату державного мита № ПН12812 від 22.05.2013 року та № ПН12702 від 22.05.2013 року; копій паспорта та картки платника податків ОСОБА_1; копій паспорта та картки платника податків представника ОСОБА_2; витягу з угоди про надання послуг адвокатом від 22.04.2013 року; довідки № 55/01-04 від 12.04.2013 року Гаражного кооперативу «Соколи» про право власності на гараж № 13, ряд 5, ділянка № 2; витягу із протоколу № 7 від 31 березня 2013 року про затвердження списку членів/асоційованих членів гаражного кооперативу «Соколи»; копії технічного паспорту від 18.04.2013 року на гараж № 13, ряд 5, ділянка № 2, ГК «Соколи» по вул. Вовчинецька, 225, місто Івано-Франківськ. Окрім вищенаведених документів, відповідачем надано суду першої інстанції копію договору оренди землі від 16.03.2006 року з додатками, проте сам договір не був відображений в картці прийому заяви № 2584376 від 25.05.2013 року серед документів, на підставі яких проводилися оскаржувані реєстраційні дії. 27.05.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції прийнято рішення № 2615249 про державну реєстрацію права власності форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на гараж, що розташований: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 13, за субєктом: ОСОБА_1, податковий номер НОМЕР_1, на підставі якого видано свідоцтво про право власності, індексний номер та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 3992358 від 27.05.2013 року.

Розглядаючи спір суд першої інстанції вірно врахував, що згідно ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із шляхів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Аналогічне право оскаржити до суду дії державного реєстратора визначено ч.2 ст. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того судом правильно зазначено, що правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядком надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно ч.2 ст. 9 вказаного Закону державний реєстратор зобовязаний, зокрема, встановити: відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону. Частиною 3 ст. 17 згаданого Закону передбачено, що документи, які встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту 26 вказаного вище Порядку № 703 для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Пунктом 27 цього ж Порядку передбачений загальний перелік документів, що можуть підтверджувати виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

У даній спірній ситуації судом зясовано, що до дати реєстрації права власності на гараж № 13, жодних реєстраційний дій щодо оформлення права власності на вказаний гаража не проводилося, а отже гараж № 13, ряд 5, ділянка № 2, підлягав первинній державній реєстрації і на вказані правовідносини поширювалися вимоги пункту 46 Порядку № 703.

Пунктом 46 Порядку № 703 встановлено, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник, крім документів, що зазначені у пунктах 28, 29 і 31 цього Порядку, подає до органові державної реєстрації прав, зокрема, документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку (крім випадків реконструкції квартири, житлового або нежитлового приміщення); витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер). За змістом вказаного пункту Порядку № 703, виключення з загального правила щодо обовязковості подачі згаданих документів, стосується житлових чи нежитлових приміщень, які є складовими частинами інших житлових будинків, будівель, споруд (їх окремих частин), в яких вони розташовані.

Оскільки гараж № 13, державна реєстрація прав на який оскаржується, є окремим об'єктом нерухомого майна, який встановлено безпосередньо на землі, а не розташовано в якійсь окремій будівлі чи споруді, про що свідчать виданий ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» технічний паспорт від 18.04.2014 року, то суд вірно вважав, що виключення з загального правила щодо обов'язковості реєстрації речового права на земельну ділянку не стосується цього конкретного випадку.

Відповідно, судом встановлено відсутність при проведенні оскаржуваної реєстрації документу, що посвідчує речове право заявника на земельну ділянку і витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (у разі, коли в документі, що посвідчує речове право на земельну ділянку, відсутні відомості про її кадастровий номер). Поданий відповідачу договір оренди землі від 16.03.2006 року не містить відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, більше того вказаний договір був укладений строком на 1 (один) рік, і на момент вчинення державної реєстрації права власності на гараж, строк його дії завершився.

Крім цього, судом встановлено, що договір оренди землі від 16.03.2006 року не передбачав права забудови як для гаражного кооперативу «Соколи», так і для його членів. Згідно пункту 1.2 вказаного договору оренди цільовим призначенням земельної ділянки є обслуговування гаражів. Підпунктом 2.5.1 пункту 2 договору передбачено, що орендар зобов'язувався використовувати земельну ділянку виключно згідно її цільового призначення, а також зобов'язувався додержуватися вимог законодавства та місцевих правил забудови населених пунктів. Більше того відсутність, на момент вчинення відповідачем спірних реєстраційних дій, будь-яких документів, які б могли підтвердити наявність у третіх осіб речового права на земельну ділянку підтверджується постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2013 року в справі № 909/538/13, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 31.03.2014 року, згідно з якою гаражному кооперативу «Соколи» відмовлено в укладенні додаткової угоди оренди земельної ділянки по вул.. Вовчинецька 225, а також постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12 лютого 2014 року в справі № 909/837/13, залишеною без змін постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2014 року, якою залишено в силі рішення господарського суду Івано-Франківської області про відмову в задоволенні позову гаражного кооперативу «Соколи» про визнання за гаражним кооперативом «Соколи» права користування земельною ділянкою площею 6,2207 га для колективного гаражного будівництва, що знаходиться по вул. Вовчинецька 225.

Згідно пункту 4 згаданого вище Порядку № 703, у разі коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Аналогічна умова державної реєстрації міститься в абзаці 2 статті 5 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З врахуванням викладеного суд першої інстанції правильно вважав, що для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна заявник, разом з іншими документами, подає органові державної реєстрації прав документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

При цьому, суд вірно зазначив, що аналогічна передумова державної реєстрації прав на нерухоме майно містилась і в законодавстві, яке діяло до прийняття вище згаданих нормативно-правових актів. Так, пунктом 1.6 Тимчасового Положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року 7/5, було визначено, що реєстрації підлягали права власності виключно на об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та, які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Згідно ст. 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин усі об'єкти будівництва поділяються на І, II, III, IV і V категорії складності. Категорія складності об'єкта будівництва визначається відповідно до державних будівельних норм та стандартів на підставі класу наслідків (відповідальності) такого об'єкта будівництва. Відповідно до ч.1 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до І - III категорій складності, та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Форма декларації про готовність об'єкта до експлуатації, порядок її подання і реєстрації визначаються Кабінетом Міністрів України, а частиною другої цієї ж статті передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що належать до IV і V категорій складності, здійснюється на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації шляхом видачі органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Крім того відповідно до статті 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», постанов Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 року № 1243, від 08.10.2008 року № 923, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта посвідчувалося: з 29.09.2004 року по 01.01.2009 рік - Актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, затвердженим органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію, та зареєстрованим в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт; з 01.01.2009 року до 30.04.2011 року - виданим Держархбудінспекцією та її територіальними органами Сертифікатом відповідності. Всі вище перелічені документи, якими посвідчувався факт прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, як і всі правовстановлюючі документи, що посвідчують речове право на земельну ділянку - підлягають окремій обов'язковій державній реєстрації і набувають чинності лише після проведення такої.

У даній спірній ситуації судом першої інстанції зясовано, що при проведенні державної реєстрації відповідачу не подавалися документи, які б підтверджували факт введення гаражу № 13 в експлуатацію. Крім того постановою Вищого господарського суду України від 29.04.2014 року у справі № 909/837/13 за позовом гаражного кооперативу «Соколи» до Вовчинецької сільської ради, акціонерного товариства відкритого типу «Родон», товариства з обмеженою відповідальністю «Х-Адванс», Івано-Франківської міської ради про визнання права на користування земельною ділянкою встановлено, що здійснена забудова спірної земельної ділянки членами ГК «Соколи» суперечить статтям 24, 29 Закону України «Про планування і забудову територій» (який діяв на момент забудови), згідно з нормами яких фізичні та юридичні особи могли здійснювати будівництво об'єктів містобудування виключно на земельних ділянках, що належали їм на праві власності чи користування (з урахуванням вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України, які визначають форми правовстановлюючих документів та обов'язковість їх державної реєстрації), і виключно на підставі дозволу виконавчого органу відповідної ради на будівництво об'єкта містобудування та дозволу на виконання будівельних робіт отриманого в місцевих органах ДАБК. Обставин та доказів наявності у ГК «Соколи» чи його членів будь-якого з вище вказаних документів на будівництво гаражів не доведено.

З огляду на це оскільки ОСОБА_1 не подано будь-яких документів, які б підтверджували введення в експлуатацію гаража № 13 ряд 5, ділянка № 2 по вул. Вовчинецькій, 225 в м. Івано-Франківську, то суд першої інстанції підставо вважав, що відповідачем порушено вимоги пунктів 4, 41 згаданого вище Порядку № 703, у спосіб здійснення державної реєстрації прав на гараж № 13, який не введений в експлуатацію у визначеному законом порядку.

Також судом встановлено, що згідно з довідки про право власності на гараж № 55/01-04 від 09.04.2013 року, яка видана гаражним кооперативом «Соколи», гараж № 13, ряд 5, ділянка 2, по вул.. Вовчинецькій, 225 в м. Івано-Франківську належить ОСОБА_1 на праві власності та збудований у 2006 році. Згідно даних технічного паспорта від 18.04.2013 року гараж № 13, ряд 5, ділянка № 2, ГК «Соколи» по вул. Вовчинецька, 225, місто Івано-Франківськ, виданого ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» гараж збудовано в 2005 році. Водночас, згідно з витягом із протоколу № 7 від 31.03.2013 року про затвердження списку членів/асоційованих членів гаражного кооперативу «Соколи» ОСОБА_3 вступив до кооперативу лише 31.03.2013 року, а отже на момент будівництва гаражу № 13 третя особа - ОСОБА_1 не був учасник кооперативу.

Даючи оцінку твердженням відповідача, які грунтуються на рекомендаціях, викладених в листі Державної реєстраційної служби України від 15.04.2013 року за № 165/06-15-13 «Щодо видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно у зв'язку з набуттям права власності на новозбудовані чи реконструйовані об'єкти нерухомого майна», то суд вірно вказав, що зі змісту вказаного листа, Державна реєстраційна служба України не звільняє заявника від обовязку подати весь перелік документів, визначених пунктами 46 та 48 Порядку № 703, в тому числі: документ який посвідчує речове право на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту; документ, який підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси тощо. Виключення з цього правила, як зазначено в абзацах 2, 3 пункту 1 цього листа, може мати місце, коли об'єкти нерухомого майна, збудовані в результаті діяльності житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу, за умови, що на певну частину таких об'єктів до 01.01.2013 року оформлено та зареєстровано право власності. Лише в цьому випадку державна реєстрація могла б бути проведена на підставі вказаних відповідачем документів. Таким чином, вказаним листом Державна реєстраційна служба України дає можливість застосувати так звану «спрощену процедуру» за наявності двох умов: 1) об'єкт нерухомого майна повинен бути збудований у результаті діяльності відповідного кооперативу, в даному випадку - гаражного кооперативу «Соколи»; 2) на певну частину аналогічних об'єктів в тому ж кооперативі до 01.01.2013 року повинно бути оформлене та зареєстроване право власності в порядку, визначеному чинним законодавством.

Належних доказів будівництва спірного гаражу № 13 як об'єкта нерухомого майна в результаті діяльності гаражного кооперативу «Соколи» в 2006 році чи в інший час, судом першої інстанції не здобуто.

З огляду на встановлені обставини та норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачем здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на гараж № 13 в м.Івано-Франківську, гаражний кооператив «Соколи», в порушення вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» № 703 від 22.06.2011 року, а саме, без належного документу, що посвідчує речове право на земельну ділянку; без документу, що відповідно до вимог законодавства, засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту. Відтак позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування рішення за № 2615249 від 27.05.2013 року про проведення державної реєстрації прав власності є підставним та підлягав задоволенню.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача забезпечити внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно відповідного запису про скасування державної реєстрації речових прав на гараж, який розташований за адресою: Івано-Франківська область, м. Івано-Франківськ, «Соколи» гаражний кооператив, гараж 13, за субєктом: ОСОБА_1, то суд першої інстанції вірно вважав, що чинне процесуальне законодавства визначає безумовною підставою для задоволення позову наявність факту порушення прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб - позивачів у публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, які є відповідачами у справі.

Крім того відповідно до вимог пункту 2.6 розділу II наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» № 3502/5 від 12.12.2011 року, державний реєстратор, який провів державну реєстрацію прав, на підставі рішення суду про скасування державної реєстрації прав, що набрало законної сили, приймає рішення щодо внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав.

З огляду на це, суд першої інстанції підставно вважав, що вказана вимога заявлена передчасно, так як обовязковою умовою прийняття державним реєстратором рішення про внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно, запису про скасування державної реєстрації, є наявність судового рішення про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та бездіяльність такого субєкта владних повноважень щодо його виконання.

На підставі викладеного суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

З огляду на це суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду першої інстанції, а постанова відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, ст.205, ст.206, ст. 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційні скарги гаражного кооперативу «Соколи», ОСОБА_1 та реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 лютого 2015 року по справі № 809/975/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

ОСОБА_4

Повний текст ухвали виготовлений 04.12.2015 року