Справа № 804/12105/15
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
при секретарі судового засідання Шкуті А.А.
позивача ОСОБА_1
представника відповідача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, третя особа голова квартального комітету № 2 ОСОБА_3, про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії , -
28.08.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області по зняттю ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків, буд.4;
- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області внести зміни до реєстраційного обліку і зареєструвати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків, 4.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в серпні 2015 року позивачу стало відомо про те, що в 2000 році його було знято з реєстраційного обліку за місцем проживання, за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків,буд.4. Оскільки позивач з 1999 р. по 2012 р. відбував покарання у вигляді позбавлення волі та не проживав за місцем реєстрації, зняття з реєстраційного обліку здійснено безпідставно, відповідну заяву не писав, судові рішення з вказаного приводу відсутні.
Ухвалою суду від 24.09.2015 року до справи залучено у якості третьої особи голову квартального комітету № 2 ОСОБА_3
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначив про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутні відомості про реєстрацію позивача, домові книги та реєстраційні картки до підрозділів Державної міграційної служби не передавалися.
Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, зазначає наступне.
Згідно частин 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, вирішуючи адміністративний спір, суд повинен зясувати, чи допущені субєктом владних повноважень порушення при прийнятті рішень, вчиненні дій чи бездіяльності та чи порушенні права та інтереси позивача цими рішенням, дією чи бездіяльністю.
З матеріалів справи судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, батько - ОСОБА_4, мати ОСОБА_5.
Паспортом громадянина України, зразка СРСР від 07.06.1980 року серії ІХ-КИ № 671715 підтверджено, що 01.07.1980 року позивач був прописаний за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків, буд.4.
Згідно з довідкою голови квартального комітету № 2 від 09.04.2013 року за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків, буд.4 була зареєстрована ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка померла 02.08.1995 року. Згідно домової книги разом з нею був зареєстрований ОСОБА_1.
Довідкою-характеристикою № 005689 від 14.06.1999 року, виданою бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_1 для вступу в спадкування підтверджено, що домоволодіння за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків, буд.4 зареєстроване за ОСОБА_5.
Листом комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 15.05.2013 року № 4513 підтверджено, що на домоволодіння по пров. Льотчиків, 4 містяться відомості про право власності за гр. ОСОБА_5 на 1/6 ч., на підставі договору дарування від 24.08.1984 посвідченого 1 ДДНК за реєстром № 2-3743, про що зроблено запис в реєстровій книзі № 119 за реєстровим № 57.
Довідкою № 16/0214 від 19.02.2014 року, виданою Головою квартального комітету № 2 від 19.02.2014 року підтверджено, що ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4.
Проте, як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання/перебування особи від 26.08.2015 року № 026194, за відомостями адресно-довідкового підрозділу ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться.
Таким чином позивач зазначає, що в серпні 2015 року йому стало відомо про те, що його в 2000 році було знято з реєстраційного обліку, повязуючи це з тим, що 01.08.2000 року його було засуджено до позбавлення волі та до 2012 року він перебував в установі Державної кримінально-виконавчої служби.
Відповідно до довідки про звільнення серії ТЕР № 186 від 26.09.2012 року ОСОБА_1 засуджений 01.08.2000 року Судовою колегією у кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду за ст. 93 п. «е» КК України на 13 років позбавлення волі. В період з 26.09.1999 року по 26.09.2012 року відбував покарання в установах Державної кримінально-виконавчої служби.
Паспорт громадянина України позивач отримав 28.04.2014 року.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд виходить з наступного.
Конституцією України серед основних прав і свобод людини й громадянина також проголошено право на житло (стаття 47).
Згідно статті 2 «ОСОБА_3 пересування» Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно статті 379 Цивільного кодексу України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
Відповідно до ст. 4 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає:
- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд);
- жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд);
- жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів);
- жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд);
- квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
Статтею 6 Житлового кодексу встановлено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян.
Статтею 71 Житлового кодексу України передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.
Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім'ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання.
Центральним органом виконавчої влади, утвореним для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, є Державна міграційна служба України, про що зазначено у п.1-2 Положення про Державну міграційну службу в Україні, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р. № 405.
Відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 405/2011 Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює реєстрацію /зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки.
ДМС України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.
Стаття 19 Конституції України зобов'язує орган влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Законом, яким відповідно до Конституції України регулюються відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними актами, а також визначаються порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлюються випадки їх обмеження є Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382 від 11.12.2003 р.
Частиною 1 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382 від 11.12.2003 р. (далі Закон) передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
Вказаним Законом визначено, що місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.
Відповідно до ст. 7 Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Оскільки в ході судового розгляду справи не встановлено факт того, що позивача в серпні 2000 року без відповідних на то підстав було знято з реєстраційного обліку саме відповідачем, незважаючи на те, що з долучених до матеріал справи, а саме: довідок голови квартального комітету № 2 вбачається, що позивач проживає та згідно домових книг зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині визнання протиправними дій відповідача по зняттю ОСОБА_1 з реєстраційного обліку з серпня 2000 року.
Окремо суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено та відповідачем по справі не заперечувався той факт, що згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу позивач зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться. Суд приходить до висновку, що вказана обставина пояснюється тим, що, на даний час, домові книги та реєстраційні картки, за якими здійснювалися обліки реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб підприємствами з обслуговування житлового фонду, до територіальних підрозділів Державної міграційної служб не передавалися.
Проте, з метою захисту прав та інтересів позивача, враховуючи те, що в матеріалах справи містяться достатні докази на підтвердження того, що позивач дійсно проживав/проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, належних доказів на підтвердження зняття його з реєстраційного обліку до суду не надано, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині зобовязання відповідача внести зміни до реєстраційного обліку та зареєструвати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків, буд.4 .
За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; зясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд дійшов висновку, що поданих позивачем доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.
Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, є принцип законності, який відповідно до ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.
Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158-163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, третя особа голова квартального комітету № 2 ОСОБА_3, про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області внести зміни до реєстраційного обліку та зареєструвати ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Льотчиків,буд.4.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 36,54 грн.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Текст постанови в повному обсязі складено 09 листопада 2015 року.

Суддя ОСОБА_6