Справа № 335/11387/15-а
Суддя: Шалагінова А. В.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

(в порядку скороченого провадження)
1 грудня 2015 року суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Шалагінова А.В., розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Запорізький обласний військовий комісаріат, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії,
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій неправомірними в частині не призначення пенсії за вислугою років, зобов`язання призначити пенсію за вислугу років з 25.06.2015 та сплатити відповідну заборгованість.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він в період з 9 червня 1988 р. по 28 грудня 2005 р. проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 в складі Збройних Сил України; наказом № 549 від 10 грудня 2015 р. звільнений у запас за підпунктом «г» пункту 63 Положення (на підставі реформування Збройних Сил). Вважає, що він на підставі пункту 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» (далі Закон № 1763-IV) має право на отримання пенсії за вислугою років з 25 червня 2015 р. у зв`язку з досягненням ним 45-річного віку. 31 серпня 2015 р. він звернувся до відповідача із заявою про призначення йому з 25 червня 2015 р. пенсії за вислугою років відповідно до Закону № 1763-IV та пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі Закон № 2262-ХІІ). Проте, відповідач своїм листом від 9 вересня 2015 р. № 682/ф-1 відмовив позивачеві у призначенні пенсії із посиланням на відсутність підстав для призначення пенсії. Вважає таку відмову незаконною, з огляду на що просив задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2015 року відкрито скорочене провадження у даній справі.
27 листопада 2015 року до суду надійшли письмові заперечення відповідача проти позову, в яких відповідач із посиланням на норми чинного законодавства вказав, що позивач не набув права на пенсію за вислугою років. Крім того, позивач взагалі не надавав до ГУПФУ документів для призначення пенсії, з огляду на що підстави для призначення пенсії відсутні. Просив відмовити у задоволенні позову.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відсутність хоча б однієї з наведених вище ознак є підставою для задоволення адміністративного позову.
При вирішенні цієї справи суд, у відповідності до ст. 8 Конституції України та ст. 8 КАС України керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 9 червня 1988 року по 28 грудня 2005 року проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 89 від 28 грудня 2005 р., майора ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира частини, звільненого наказом НГШ ГК ЗСУ № 549 від 10 грудня 2005 р. з військової служби у запас за пунктом 63 підпункт «г» (у зв`язку зі скороченням штатів) Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами Збройних Сил України, з 28 грудня 2005 р. виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Центрального ОРВК м. Запоріжжя.
31 серпня 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії, в якій просив призначити йому пенсію за вислугою років згідно з пунктом «в» статті 12 Закону № 2262-ХІІ та п. 11 Закону № 1763-IV з 24 червня 2015 р.
Листом від 9 вересня 2015 р. за № 682/Ф-1, 712/Ф-9 відповідач надав позивачеві відповідь, з якої вбачається, що позивач був звільнений зі служби в Збройних Силах України (далі ЗСУ) 28 грудня 2005 р. у 35-річному віці та з календарною вислугою меншою ніж 20 років, з огляду на що підстави для призначення позивачеві пенсії відсутні.
Законом № 1763-IV встановлено правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності ЗСУ в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.
Згідно з пунктом 11 статті 1 цього Закону (у редакції на час звільнення позивача зі служби) військовослужбовцям, які звільняються зі ЗСУ у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Статтею 3 цього ж Закону дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ після 1 січня 2004 року.
Законом № 3591-IV (набрав чинності з 29 квітня 2006 року) внесено зміни до Закону № 2262-XII. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема доповнено пунктом «в». У новій редакції Закону згаданою нормою передбачалось, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності у них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону № 1763-IV.
Пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 8 липня 2011 року № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються зі ЗСУ у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Вирішуючи питання про застосування зазначених норм закону у часі, суд виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у ЗСУ, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охороні державного кордону України, податковій міліції, Управлінні державної охорони України, державній пожежній охороні, Державному департаменті України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Також у Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.
Виходячи із положень пункту 11 статті 1 Закону № 1763-IV та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням ЗСУ, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV, чинного на момент звільнення позивача зі служби, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.
Станом на момент звернення за призначенням пенсії 31 серпня 2015 р. позивачеві виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії з дня виникнення права на неї.
Зазначені висновки суду узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 1 липня 2014 р. (справа № 21-244а14) та від 6 лютого 2012 року (справа № 21-322а11).
За таких обставин суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог позивача у повному обсязі.
Враховуючи, що позивачем заявлялась вимога немайнового характеру, а також з урахуванням вимог ст. 94 КАС України, Закону України «Про судовий збір», суд доходить висновку, що з Державного бюджету України на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487,20 гривень.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 5, 6, 10, 11, 14, 15, 17, 23, 48, 58, 69-71, 79, 86, 87, 94, 98, 104, 105, 111, 112, 114, 121, 160, 161, 162, 163, 183-2, 185, 186, 244-2, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, третя особа Запорізький обласний військовий комісаріат, про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати неправомірними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити з 25 червня 2015 р. пенсію ОСОБА_1 за вислугою років відповідно до пункту 11 статті 1 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та сплатити відповідну заборгованість.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.
Постанову прийнято в порядку скороченого провадження та складено у повному обсязі 1 грудня 2015 року.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку сторонами, а також іншими особами у зв`язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов`язки.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Десятиденний строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова, крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Суддя А.В. Шалагінова