Справа № 524/3937/15-а
Суддя: Рибалка Ю. В.
Дата ухвалення: 2015-10-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/3937/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2015 року, Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Рибалки Ю.В.,

при секретарі Никифоренко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконкому Автозаводської районної ради м. Кременчука про стягнення сум. Зазначає, що 10.09.2002 її прийнято на роботу до виконавчого комітету Автозаводської районної ради міста. 25.11.2015 звільнилась.

Під час звільнення та розрахунку відповідачем з нею по заробітній платі, встановлено, що останній розрахувався по заробітній платі не в повному обсязі, оскільки не було виплачено грошову винагороду за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Дана обставина змусила її звернутись до суду за захистом свого порушеного права на отримання належної заробітної плати у формі грошову винагороду за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років в розмірі середньомісячної заробітної плати.

02.03.2015 Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області розглянувши справу № 524/5275/14-а за її позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука, встановив що виплата їй грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років мала обовязковий характер та повинна була проведена у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому суд виніс постанову, якою зобов'язав Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука обрахувати та виплатити грошову винагороду за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років в розмірі середньомісячної заробітної плати

Згідно зі ст. 117 Кодексу законів про працю України, в разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій частині відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Попри вирішення Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області спору на її користь, вона так і не отримала належних при звільненні сум, як і не отримала зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в розмірі середнього заробітку за весь час затримки виплати належних при звільненні сум, яка за її підрахунком становить 5856,66 грн..

Просить суд стягнути з виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в період з 25.11.2010 по 12.05.2015 в сумі 304270,80 грн.

Позивач у судове засідання не прибула, попередньо надіславши до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити.

Представник відповідача подав письмові заперечення, просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, в сукупності із обставинами справи, приходить до наступного.

Статті 116 - 117 КЗпП України визначають відповідальність роботодавця при затримці розрахунку при звільненні. При цьому, із контексту даних правових норм слідує, що необхідними складовими частинами настання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні є: наявність належних звільненому працівникові сум при звільненні та вина роботодавця за невиплату працівникові цих сум.

Правова норма статті 117 КЗпП України пов'язує вину власника чи уповноваженого ним органу безпосередньо з належними звільненому працівникові сумами.

Таким чином, для встановлення відповідальності роботодавця за статтями 116-117 КЗпП України, необхідно встановити чи були на час звільнення належні до виплати працівникові суми та чи була наявна вина роботодавця щодо невиплати цих сум.

Так, позивач вказує, що рішеннями суду по справі № 524/527514-а встановлено, що виплата їй грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років мала обовязковий характер та повинна була проведена у розмірі середньомісячної заробітної плати, а тому суд виніс постанову, якою зобов'язав Виконавчий комітет Автозаводської районної ради м. Кременчука обрахувати та виплатити грошову винагороду за сумлінну безперервну працю в органах державної влади понад 10 років в розмірі середньомісячної заробітної плати

Ні позивач, ні відповідач-роботодавець, на момент звільнення позивача, не підозрювали, що дана виплата повинна здійснюватись яким-небудь іншим чином, ніж це було зроблено.

Тому, приймаючи до уваги дані факти, необхідно відзначити, що відсутні передумови для настання відповідальності роботодавцем за ст.ст.116-117 КЗпП України, а саме - на момент звільнення не було належних сум для виплати працівникові, які б були не виплачені (ні нарахованих бухгалтерією, ні таких, що не були нараховані бухгалтерією, але повинні були бути нараховані згідно якихось нормативних актів). А тому, була відсутня вина роботодавця, щодо такої невиплати.

Вина роботодавця могла б полягати в тому, що роботодавець на момент звільнення працівника: розумів (знав), що виплата має бути виконана згідно вимог чинного законодавства, але не виконав виплату згідно якихось підстав, або не розумів (не знав), що виплата має бити здійснена (зокрема, в певному розмірі), хоча повинен був це розуміти (знати) у зв'язку з визначенням цього у нормативних актах держави.

Вина роботодавця відсутня, так як роботодавець не міг знати про те, що не визначалось нормативними актами, а було визначено судом, виходячи з юридичного аналізу обставин справи, яка розглядалась через значний час після звільнення працівника.

При звільненні спору між роботодавцем та працівником не було. Роботодавець вважав, що діє законно. І лише через певний проміжок часу після звільнення позивач подав позов і судом встановлено, що виплати повинні були бути здійснені іншим чином, ніж це було зроблено.

Таким чином, при відсутності вини роботодавця, в контексті статей 116 - 117 Кодексу законів про працю України, коли сам спір виник через декілька років, застосовувати дані правові норми в даному випадку - не можливо.

Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.11, 71, 159-163, 165 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука про стягнення середнього заробітку відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука шляхом подання апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а особами, які не приймали участь у розгляді справи в цей же термін з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ю.В. Рибалка