Справа № 127/20410/15-а
Суддя: Луценко Л. В.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/645/15
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Луценко Л.В.,

при секретарі Завадюк О.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача УПФ України в м. Вінниці про зобовязання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач з 02.10.2002 року перебуває на обліку в УПФ України у м. Вінниці та являється пенсіонером за віком. 15.07.2014 року позивач виїхала на постійне проживання до країни Ізраїль, у звязку з чим позивачу було припинено виплату пенсії.

10.04.2015 року позивач звернулась до відповідача з проханням поновити виплату призначеної їй пенсії в розмірі, передбаченому чинним Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зі змінами та доповненнями на момент нарахування та виплати пенсії з урахуванням матеріалів пенсійної справи, однак 12.05.2015 року отримала від відповідача відмову з посиланням на те, що поновити виплату пенсії можливо тільки при наявності факту реєстрації місця постійного проживання на території України.

Вважає дії відповідача неправомірними та такими, що не відповідають вимогам закону, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому просила зобовязати відповідача поновити їй виплату пенсії з 15.01.2015 року; зобовязати відповідача нараховувати та виплачувати позивачу пенсію за віком з 15.01.2015 року.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог та заперечень відповідача, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач з 02.10.2002 року перебуває на обліку в УПФ України у м. Вінниці та являється пенсіонером за віком. 15.07.2014 року позивач виїхала на постійне проживання до країни Ізраїль, у звязку з чим позивачу було припинено виплату пенсії. Позивач з 15.07.2014 року по теперішній час постійно проживає в Ізраїлі, однак має громадянство України.

Нормою п.2 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року, було встановлено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Положенням другого речення ст.51 цього ж Закону передбачалось, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, 07.10.2009 року Конституційний Суд України вищевказані положення Закону (п.2 ч.1 ст.49 та другого речення ст.51), які регулюють порядок виплати пенсії, особам, які проживають за кордоном визнав такими, що не відповідають Конституції, зокрема, суперечать конституційним приписам України стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод людини, неприпустимості обмеження конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права та соціальний захист у старості (стаття 3, ч.ч.1, 2 ст.24, ч.3 ст.25 ч.1 ст.46, ч.1 ст.64 Основного Закону України) (є не конституційними).

В своєму рішенні №25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний суд України зазначив, що виходячи з правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії, не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Держава, відповідно до конституційних принципів, зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Така диференціація на законодавчому рівні на різні категорії пенсіонерів, які проживають за межами України, не відповідає конституційним засадам соціального захисту громадян.

Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 №25-рп/2009 і на теперішній час порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, регулюються нормами Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» з урахуванням Рішення КСУ від 07.10.2009 року, щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч.3 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України, що також знайшло своє місце у рішенні Європейського суду з прав людини «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року.

З урахуванням наведеного, суд не погоджується з тим, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», відповідно до якої громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються, оскільки дана норма Закону неконституційною не визнавалась з огляду на те, що в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 до законів, які підлягають приведенню у відповідність із Конституцією, віднесено й положення статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», однак, вказаний припис Конституційного Суду України не виконано.

Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності.

Разом з тим, відповідно до вимог статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Позивач звернулася до суду 31 жовтня 2015 року.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача в частині поновлення та виплати пенсії є обґрунтованими та відповідно такими, що підлягають задоволенню з урахуванням шестимісячного строку звернення до суду з позовом за захистом прав, свобод та інтересів, тобто, починаючи з 01.03.2015 року, в іншій частині позов залишено без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 22, 24 Конституції України, ст.ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та керуючись ст.ст.4, 6-12, 71, 94, 99, 159-163 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці поновити ОСОБА_3 нарахування та виплату призначеної пенсії за віком, починаючи з 01.03.2015 року.

В іншій частині задоволення позову відмовити.

Постанову суду допустити до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області. У разі, якщо судом було проголошено лише вступну та резолютивну частини, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя: