Справа № 804/4825/15
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2015 рокусправа № 804/4825/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Іванова С.М. Чабаненко С.В.

при секретарі: Горшкові В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року у справі №804/4825/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправним рішення Державної міграційної служби України №192-15 від 05.03.2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобовязати відповідача визнати її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове задовольнивши позовні вимоги. Апелянт зазначає, що вона, як вірянин старого обряду зазнає утисків у вільному сповідуванні її віри та стикається з погрозами з боку представників ОСОБА_2 православної церкви Московського патріархату. Крім того, особливих переслідувань, тиску та погроз вона зазнає у звязку з прилюдним засудженням під час церковних зібрань російської агресії в Україні.

Відповідач, у поданому до суду запереченні, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

У судовому засіданні апелянт та представник апелянта підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив суд ухвалити нове рішення, задовольнивши адміністративний позов.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції на підставі письмових доказів, які містяться в матеріалах справи, ОСОБА_1 - громадянка ОСОБА_2 Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Ленінград (СРСР), за національністю росіянка, за релігійним переконанням християнка (старовір), незаміжня. На територію України прибула 25 серпня 2014 року з ОСОБА_2 Федерації по закордонному паспорту громадянки ОСОБА_2 Федерації 65№0912097. 25 листопада2014 року позивач звернулась до Головного управління міграційної служби в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.72) Відповідно до пункту 1 пункту 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», заяву позивача було прийнято до розгляду Державної міграційної служби України та видано довідку про звернення за захистом в Україні №0000624 від 25 листопада 2014 року. (а.с. 16). З позивачем було проведено співбесіду, результати якої викладено в протоколі співбесіди від 04 грудня 2014 року справа №2014DP0030. (а.с.42-45). Відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Головним управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, з урахуванням результатів співбесіди та вивчення додаткових матеріалів та інформації по країні походження, 12 лютого 2015 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на те, що заявниця: не надала переконливі докази щодо наявності підстав для надання такого статусу, що суперечить позиції УВКБ ООН від 16 грудня 1998 року «Про обовязки та стандарти доказу в заявах біженців»; заявниця за жодною з конвенційних ознак на Батьківщині не переслідується; звернення заявниці розглядається лише як форма легалізації на території України. (а.с.46-49). Особову справу позивача разом з письмовими висновками Головного управлінням Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області направлено до Державної міграційної служби України. Рішенням Державної міграційної служби України від 05 березня 2015 року №390-1192-154 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 цього Закону, відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не було надано жодних доказів того, що вона дійсно переслідується в ОСОБА_2 Федерації, а тому Державною міграційною службою України прийнято обґрунтоване та правомірне рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказу покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Частиною 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади (Державна міграційна служба України), що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця не надається особі: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу проведеної працівником Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області співбесіди від 04 грудня 2014 року, передбаченої порядком розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вбачається, що причиною звернення заявника є побоювання стати жертвою переслідування за те, що вона буде висловлювати свої релігійні та політичні переконання. Позивач не бажає повертатися до ОСОБА_2 Федерації у звязку з обмеженням її прав та свобод.

Проте, жодних документальних підтверджень того, що позивачу може загрожувати переслідування в ОСОБА_2 Федерації, або така загроза існує реально не надано. Крім того, в матеріалах справи міститься лист №55/2-5311/14, в якому зазначено, що в ході відпрацювання запиту Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Управлінням Служби безпеки України у Дніпропетровській області здійснена перевірка громадянки ОСОБА_2 Федерації ОСОБА_1, в ході якої обставин, за наявності яких зазначену особу не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не виявлено. (а.с.41)

Також позивач в апеляційній скарзі та судовому засіданні зазначала, що з огляду на дотримання приписів та обрядів віри в Росії її постійно спіткають труднощі з працевлаштуванням. Проте, докази відмови у працевлаштуванні ОСОБА_1 в матеріалах справи також відсутні.

Таким чином, всупереч наведеним нормам, інформація про переслідування, яка була надана позивачем, ґрунтується виключно на її особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення не допущено порушень норм матеріального і процесуального права, а викладені в ньому висновки відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, постанова суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 195-196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 липня 2015 року у справі №804/4825/15 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України..

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: С.В. Чабаненко