Справа № 802/886/13-а
Суддя: Білоус О.В.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/886/13-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

02 грудня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білоуса О.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Марцісь Ю.А.,

предстаника позивача: ОСОБА_2

предстаників відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельно-промислова компанія "Марія" до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області, третя особа на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про визнання бездіяльності протиправною та стягнення суми бюджетної заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

ТОВ «Марія» звернулось до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Вінницької ОДПІ, третя особа - ГУ ДКСУ у Вінницькій області про визнання бездіяльності щодо ненаданні висновку на стягнення бюджетної заборгованості з податку на додану вартість протиправною, стягнення суми бюджетної заборгованості з податку на додану вартість з Державного бюджету України. Позовні вимоги мотивовано тим, що за результатами господарської діяльності у 2010 році, згідно податкових декларацій з ПДВ за період січень-травень, листопад, грудень 2010 року, товариство отримало право на відшкодування податку на додану вартість в сумі 2425339.00 гривень.

За результатами позапланових перевірок позивача з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення, якими товариству зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Оскільки за на наслідком судових оскаржень податкові повідомлення рішення визнанні протиправними та скасовані, податковий орган, в порушення підпункту 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), не здійснив заходів щодо повернення товариству заявлених до відшкодування сум податку на додану вартість. Вважаючи такі дії неправомірними, просили визнати бездіяльність протиправною, та стягнути відповідну суму з Державного бюджету України.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.04.2013 року позов задоволено частково. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17.04.2013 року, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 26.06.2013 року провадження у даній справі було зупинено - до прийняття рішення Вищим адміністративним судом України у справах №К/9991/96139 (2а/0270/1538/11) та №К9991/32610/11 (2а/3662/10/0270). Ухвалами Вищого адміністративного суду України від 08.10.2013 року та від 16.02.2015 року касаційні скарги у вказаних справах залишені без задоволення, у зв'язку із чим 28.10.2015 року провадження у справі було поновлено.

В судовому засіданні представники відповідача (апелянта) апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі за обставин, викладених у ній, просили постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17.04.2013 року скасувати, дали пояснення, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав у повному обсязі, проти її задоволення заперечив, вважаючи рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим і таким, що відповідає фактичним обставинам справи. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. При цьому в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ТОВ «Марія» подано до податкового органу податкові декларації з податку на додану вартість за період січень-травень, листопад, грудень 2010 року із розрахунками сум бюджетного відшкодування та заявами про повернення суми бюджетного відшкодування, в яких вказав суми податку на додану вартість, що підлягають бюджетному відшкодуванню на банківський рахунок підприємства.

Зокрема, позивачем було заявлено до повернення бюджетне відшкодування з ПДВ за період січень-травень, листопад, грудень 2010 року на загальну суму 2425339,00 грн., з яких за січень 2010 року - 587183 грн. (декларація № 16252 від 22.02.10), за лютий 2010 року - 173533,00 грн. (декларація № б/н від 22.03.018, за березень 2010 року - 821,00 грн. (декларація № б/н від 20.04.10), за квітень 2010 року - 88378,00 грн. (декларація № б/н від 19.05.10), за травень 2010 року - 364446,00 грн. (декларація № 103180 від 17.06.08), за листопад 2010 року - 871053,00 грн., за грудень 2010 року - 128710,00 грн. (а.с. 7-36).

Відповідно до п.п. 7.7.5 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування. Податковий орган зобов'язаний у п'ятиденний термін після закінчення перевірки надати органу державного казначейства висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

Податковим повідомленням-рішенням ДПІ у м. Вінниці № /0 від 6.09.2010 року, прийнятим на підставі акту перевірки за № 275/2301/34504390, ТОВ «Марія» зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень 2010 року на суму 87524,00 грн., за травень 2010 року на суму 363694,00 грн., всього на суму 451218,00 грн. (а.с. 90).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13.10.2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2011 року, податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Вінниці № /0 від 06.09.2010 року скасоване (а.с. 42-51).

Податковим повідомленням-рішенням ДПІ у м. Вінниці № НОМЕР_1 від 21.03.2011 року, прийнятим на підставі акту перевірки за № 915/2330/34504390, ТОВ «Марія» зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ за січень 2010 року на суму 587040,00 грн., за лютий 2010 року на суму 173066,00 грн., за березень 2010 року на суму 205140,00 грн., за квітень 2010 року на суму 854,00 грн., за травень 2010 року на суму 752,00 грн., за листопад 2010 року на суму 871053,00 грн., за грудень 2010 року на суму 128710 грн., всього на суму 1966615,00 грн. (а.с. 91).

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 06.09.2011 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 01.12.2011 року, податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Вінниці № НОМЕР_1 від 21.03.2011 року скасоване (а.с. 52-58).

Крім того, у справах №К/9991/96139 (2а/0270/1538/11) та №К9991/32610/11 (2а/3662/10/0270) ухвалами Вищого адміністративного суду України від 08.10.2013 року та від 16.02.2015 року касаційні скарги залишені без задоволення, а зазначені судові рішення- без змін.

Таким чином, в порядку судового оскарження було підтверджено право платника податків на бюджетне відшкодування сум податку на додану вартість, заявлену в податкових деклараціях за період січень-травень, листопад, грудень 2010 року.

Вирішуючи по суті існуючий спір, суд першої інстанції керувався тим, що згідно із п. 1.8 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість" (Закон № 168/97-ВР), який підлягає застосуванню до спірних правовідносин між сторонами, бюджетне відшкодування - це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, передбачених цим Законом.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню) та строки проведення розрахунків встановлені пунктом 7.7 статті 7 вказаного Закону.

Відповідно до п.п. 7.7.1, п.п. 7.7.2 п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. Якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно із підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг); б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Підпунктом 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону № 168/97-ВР передбачено, що платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації.

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлений підпунктами 7.7.4 -7.7.8 пункту 7.7 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість" порядок дій платника податку, податкового органу та органу Державного казначейства України щодо отримання (виплати) бюджетного відшкодування не означає, що у разі виникнення спору про право платника податку на отримання бюджетного відшкодування юридичним засобом захисту порушеного права в суді є інший, ніж позов про стягнення з Державного бюджету України суми бюджетного відшкодування, оскільки право платника податку на отримання бюджетного відшкодування не ставиться в залежність від тієї обставини, чи був податковим органом поданий територіальному органу Державного казначейства України відповідний висновок.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, посилаючись на практику Верховного Суду України, викладену в постанові від 16.09.2015 року, просила рішення суду першої інстанції скасувати, а у задоволенні позовних вимог відмовити, вказуючи на неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права. Колегія суддів при цьому звертає увагу на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В постанові від 16.09.2015 року Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що вимога про стягнення бюджетної заборгованості не є правильним способом захисту прав платника ПДВ. Колегія суддів апеляційного суду заважує з цього приводу наступне.

До 01.01.2011 порядок визначення суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету, був врегульований пунктом 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість».

Так, відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 названого Закону сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

За змістом підпункту «а» підпункту 7.7.2 пункту 7.7 цієї ж статті Закону якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг).

Аналогічні за змістом положення містяться й у Податковому кодексу України (далі - ПК), який набрав чинності з 01.01.2011р.

Так, згідно з пунктом 200.1 статті 200 ПК сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За правилами пунктів 200.2, 200.3 статті 200 ПК при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Пунктом 200.4 цієї ж статті Кодексу передбачено, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем товарів/послуг.

При цьому ані наведені положення Закону України «Про податок на додану вартість», ані норми ПК не обумовлюють реалізацію платником податку свого права на отримання відшкодування з бюджету наявністю в органу Держказначейства висновку податкового органу.

Не дають підстави для такого висновку і підпункт 7.7.5 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та пункт 200.12 статті 200 ПК, якими передбачено обов'язок органу державної податкової служби у п'ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу Державного казначейства України висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету.

На переконання колегії суддів, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що наведені норми стосуються питання взаємодії суб'єктів владних повноважень у процесі виконання обов'язку держави, що не може перешкоджати реалізації права платника на отримання належних йому сум ПДВ з бюджету. Тобто ненадання податковим органом висновку про суми відшкодування ПДВ органу казначейства жодним чином не може порушувати права платника, який не є суб'єктом відносин, що виникають з приводу надання такого висновку, однак не змінює обсяг прав платника щодо отримання з бюджету належних сум ПДВ.

Отже, позовні вимоги про оскарження бездіяльності податкових органів щодо ненадання висновку про суми відшкодування ПДВ не відповідають матеріально-правовому способу захисту порушеного права, визначеному законом, а тому немає правових підстав для задоволення цих вимог.

У той же час, з огляду на положення пункту 200.15 статті 200 ПК, згідно з якими після закінчення процедури адміністративного або судового оскарження орган державної податкової служби протягом п'яти робочих днів, що настали за днем отримання відповідного рішення, зобов'язаний подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок із зазначенням суми податку, що підлягає відшкодуванню з бюджету, суд вказує на відсутність у даному разі підстави для відмови податковим органом позивачеві у поверненні оспорюваної суми бюджетного відшкодування, оскільки достовірність нарахування бюджетного відшкодування, а також незаконність його зменшення відповідачем шляхом прийняття відповідних податкових повідомлень-рішень було встановлено рішеннями судів усіх інстанцій у справах №2а/0270/1538/11 та №2а/3662/10/0270.

Згідно з частинами третьою, п'ятою статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі.

Таким чином, на час вирішення даного спору судові рішення у справах №2а/0270/1538/11 та №2а/3662/10/0270 набрали законної сили.

Наслідком набрання законної сили рішенням суду є набуття цим рішенням, зокрема, ознак обов'язковості (що передбачає обов'язок його виконання усіма органами, організаціями та посадовими особами) та виконуваності (тобто забезпечення законом права особи на примусове виконання рішення). Іншими словами, законна сила рішення суду є його правовою дією, яка проявляється в тому, що установлена рішенням наявність чи відсутність прав і фактів, на яких ці права ґрунтуються, є остаточною, а встановлені рішенням права та обов'язки підлягають беззаперечному здійсненню на вимогу правомочних осіб.

Отже, закінченням процедури судового оскарження у розумінні пункту 200.15 статті 200 ПК є набрання законної сили рішенням за наслідками вирішення справи по суті в суді апеляційної інстанції. Таким чином, під час розгляду справ №2а/0270/1538/11 та №2а/3662/10/0270 судами було досліджено підстави виникнення у податковому обліку товариства від'ємного значення ПДВ у відповідній сумі та перевірено дотримання платником вимог податкового законодавства при його формуванні. У ході вирішення даного спору відповідачем зазначені обставини не заперечувалися, докази на їх спростування не подавалися.

Таким чином, невідшкодуванням бюджетної заборгованості з ПДВ право платника податків порушується внаслідок неодержання коштів з бюджету, а отже способом захисту цього права може бути вимога про стягнення зазначених коштів (відшкодування заборгованості). Тобто у випадку, коли податковий орган та орган державного казначейства, які спільно діють від імені держави, в установлений законом строк не здійснюють бюджетне відшкодування, платник податку має право скористатися своїм правом на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовною заявою про стягнення відповідної суми коштів з державного бюджету. Аналогічна правова позиція була висловлена Вищим адміністративним судом України в постанові від 11.11.2015 року у справі №814/2353/13-а (К/800/55119/14).

А тому висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення з Державного бюджету України на користь позивача бюджетної заборгованості з ПДВ в оспорюваній сумі є таким, що відповідає обставинам даної справи та правильному нормозастосуванню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеним, матеріалами справи, а тому колегією суддів відхиляються, оскільки не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підстав для її скасування не вбачається.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті рішення суду з одних лише формальних підстав.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення заявлених вимог у спосіб та межах, визначених законом.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області залишити без задоволення, а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2013 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 07 грудня 2015 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6