Справа № 2а-253/10/2570
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2015-09-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 серпня 2015 року Чернігів Справа № 2а-253/10/2570

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді - Д`якова В.І.,
за участю секретаря - Воєдило Л.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Шморгуненка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі в.ч. НОМЕР_1 , відповідач) про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення.
Позовні вимоги були мотивовані тим, що постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 01 жовтня 2007 року в.ч. НОМЕР_1 зобов`язано виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення у збільшеному розмірі за період з 01 грудня 2001 року по 06 квітня 2006 року в сумі 59 621,87 гривень. Проте, відповідач фактично цю виплату здійснив лише у лютому 2008 року, не компенсувавши втрату частини грошового забезпечення через порушення строків його призначення і виплати. Позивач, з урахуванням доповнень до позову, просив суд визнати протиправними дії командира в.ч. НОМЕР_1 щодо невиплати йому компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення у розмірі 37 193 гривень, а також стягнути з відповідача на його користь компенсацію за порушення строків здійснення цих виплат у розмірі 37 193 гривень.
Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року, в задоволенні позову відмовлено, у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2015 року постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2011 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
Позивач в судовому засіданні, з урахуванням доповнень до позову, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідач діяв на підставі наданих йому повноважень, а також вказав, що кошторисом в.ч. НОМЕР_1 не передбачені виплати компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення військовослужбовців.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 наказом командира в.ч НОМЕР_1 від 04.06.2004 № 110 з 05.06.2004 був зарахований до списків особового складу військової частини ( т.1, а.с. 5).
Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 01 жовтня 2007 року, яка набрала законної сили 12 жовтня 2007 року ( т.2, а.с. 84а), визнано за ОСОБА_1 право на отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі та зобов`язано в.ч НОМЕР_1 виплатити заборгованість за період з 01 грудня 2001 року по 06 квітня 2006 року в сумі 59 621,87 гривень. (а.с. 7-9).
На виконання цього рішення суду, в.ч НОМЕР_1 виплатила ОСОБА_1 грошове забезпечення у збільшеному розмірі, за період з 01 грудня 2001 року по 06 квітня 2006 року, в сумі 59 621,87 гривень лише 22 лютого 2008 року, що підтверджується довідкою (т.1, а.с.129).
Зазначена обставина стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами про стягнення компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, які і є предметом розгляду у даній справі.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050-ІІІ) та постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі-Порядок).
Відповідно до статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата (грошове забезпечення).
Основною умовою для виплати громадянину передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі грошового забезпечення). При цьому, компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією, добровільно чи на виконання судового рішення.
14 жовтня 2008 року за вих. №2-а-3589/08 Чернігівським окружним адміністративним судом на адресу в.ч. НОМЕР_1 було направлено запит про те, чи проводились виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення, згідно постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 01.10.2007 №2-а-578/07 та надання розрахунку компенсації (т. 1 а.с. 43).
На запит Чернігівського окружного адміністративного суду в.ч. А 1048 була надана відповідь у якій відповідач повідомляв, що з рахунків в.ч НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 було стягнуто 59 621,87 грн. заборгованості по збільшеному грошовому забезпеченню, за період з 01.12.2001 по 06.04.2006. Також в.ч НОМЕР_1 повідомила суд, що сума грошової компенсації за несвоєчасну виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 , за період грудень 2001 року березень 2006 рік, становить 37 193,00 грн. (т. 1 а.с. 112)
Таким чином, розрахована відповідачем сума компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати позивачу грошового забезпечення, за період грудень 2001 року березень 2006 рік, становить 37 193,00 грн.
При цьому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28 липня 2015 року, як недолік попередніх судових рішень, вказано на те, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди вважали за необхідне застосувати до спірних правовідносин наслідки пропущення строку звернення до суду, встановлені статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на час звернення з цим позовом). При цьому, зазначили, що позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав ще у вересні 2007 року, при поданні позовної заяви до Деснянського районного суду міста Чернігова про визнання за ним права на отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі та зобов`язання виплатити заборгованість за період з 01 грудня 2001 року по 06 квітня 2006 року в розмірі 59 621,87 гривень. Разом з тим, до суду позивач звернувся лише 02 жовтня 2008 року.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, безпідставно застосував наслідки пропущення річного строку звернення до адміністративного суду, встановлені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, та відмовив в задоволенні позову. До того ж, не встановив, коли ж власне розпочався перебіг цього строку.
З огляду на викладене суд звертає увагу на наступне.
Відповідно до положень частин першої та другої статті 99 КАС України (в редакції на час звернення з цим позовом) адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відтак, при визначенні початку перебігу строку звернення до адміністративного суду та, відповідно, вирішенні питання про дотримання чи порушення позивачем цього строку, суду насамперед слід з`ясувати, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та в.ч. НОМЕР_1 мав місце спір про право на отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі за період з 01 грудня 2001 року по 06 квітня 2006 року, за результатами розгляду якого рішенням суду визнано за позивачем право на таке грошове забезпечення.
Між тим, передумовою виплати позивачу компенсації втрати частини доходів передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком є встановлення тієї обставини, чи має він право на доходи (грошове забезпечення).
Оскільки, у даній справі, право позивача на грошове забезпечення встановлено рішенням суду, то вирішальним у цій справі питанням при визначенні початку перебігу строку звернення до адміністративного суду та, відповідно, вирішенні питання про дотримання чи порушення позивачем цього строку є момент підтвердження судом факту про наявність у позивача права на грошове забезпечення у відповідному розмірі.
Так, постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 01 жовтня 2007 року, яка набрала законної сили 12 жовтня 2007 року, визнано за ОСОБА_1 право на отримання грошового забезпечення у збільшеному розмірі та зобов`язано в.ч НОМЕР_1 виплатити заборгованість за період з 01 грудня 2001 року по 06 квітня 2006 року в сумі 59 621,87 гривень.
Таким чином, право на виплату збільшеного грошового забезпечення виникло у позивача з моменту набрання постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 01 жовтня 2007 року законної сили, що в свою чергу стало передумовою для виплати позивачу компенсації втрати частини доходів, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду 25.09.2008, відповідно до штампу на поштовому конверті, що міститься в матеріалах справи (т.1, а.с. 38), а тому суд приходить до висновку, що позивач не порушив строку звернення до суду, передбаченого частиною другою статті 99 КАС України (в редакції на час звернення з позовом).
Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати йому грошового забезпечення, в розмірі 37 193,00 грн.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що право кожного на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Судом при вирішенні вищевказаного адміністративного позову було взято до уваги положення частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів суду правомірності своїх дій.
Таким чином, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації за порушення строків виплати грошового забезпечення підлягають задоволенню.
Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167, Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Визнати неправомірними дії командира військової частини НОМЕР_1 стосовно невиплати ОСОБА_1 компенсації за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати йому грошового забезпечення, в розмірі 37 193,00 грн.
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) компенсацію за втрату частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення, у розмірі 37 193,00 грн. зі статті «грошове забезпечення».
Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя підпис В.І. Д`яков
З оригіналом згідно.

Суддя В.І. Д`яков