Справа № 826/594/13-а
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/594/13-а Головуючий у 1-й інстанції: Гарник К.Ю. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого - судді Літвіної Н.М.

Суддів Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

при секретарі Рафальській І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом Державної судової адміністрації України до Державної виконавчої служби України про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної виконавчої служби України про скасування постанови.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року адміністративний позов - задоволено.

Визнано незаконною та скасовано постанову Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 18 грудня 2015 року ВП № 9139539 про стягнення виконавчого збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, постановою Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 19 вересня 2008 року відкрито виконавче провадження № 9135716 з примусового виконання виконавчого листа Житомирського окружного адміністративного суду № 2-а-5026 від 29 серпня 2008 року про стягнення з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_3 87 285, 00 грн.

Вказаною постановою Боржнику (позивачу) було надано семиденний термін з дня отримання постанови про відкриття виконавчого провадження для добровільного виконання рішення.

У подальшому, державним виконавцем прийнято вимогу від 04 грудня 2012 року № 630/5-6, в якій позивачу надано строк до 07 грудня 2012 року для повідомлення відділу та стягувача за вказаним вище виконавчим документом про стан виконання рішення суду з наданням підтверджуючих документів щодо його повного фактичного виконання та у разі не самостійного виконання боржником вказаного судового рішення повідомити КПКВ та рахунок (рахунки) Державної судової адміністрації України з якого (яких) можливо списати кошти згідно вказаного виконавчого документу у примусовому порядку.

Постановами Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 18 грудня 2015 року, на підставі заяви стягувача про повернення виконавчого листа № 2-а-5026 без виконання, стягнено з боржника на користь держави виконавчого збору у розмірі 8 728, 50 грн., виконавчий лист повернуто без виконання.

Не погоджуючись із постановою Відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби від 18 грудня 2015 року про стягнення виконавчого збору позивач звернувся до суду.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно до ст. 25 Закону - державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби; державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження; у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Отже, після завершення семиденного терміну, у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, починається примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно наданого журналу реєстрації вихідної кореспонденції (книга № 3) за 2008 рік, постанова про відкриття виконавчого провадження направлена позивачу 22 вересня 2008 року.

Разом з тим, доказів вручення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження ані матеріали справи ані матеріали виконавчого провадження не місять.

За загальновизначеним поняттям, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Строк, що визначається роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року цього строку. Строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку. Якщо закінчення строку, що визначається місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Останнім днем строку, який закінчується вказівкою на певний день, вважається цей день.

Враховуючи відсутність доказів вручення позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак і дати початку перебігу строку, посилання відповідача на сплив семиденного строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, є необґрунтованим.

Крім того, відповідно до ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

Згідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» - витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягується за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Отже, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника.

Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 3-217гс14.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» - у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» - заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Матеріали виконавчого провадження не місять доказів вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення.

Таким чином, оскільки виконавчий документ було повернуто без виконання у зв»язку з відсутністю доказів отримання позивачем постанови про відкриття виконавчого провадження, відсутністю доказів спливу семиденного строку для добровільного виконання рішення, та недоведеність вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на примусове виконання рішення, а тому постанова про стягнення виконавчого збору є протиправною та скасовано правомірно.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 листопада 2015 року задоволено клопотання апелянта та в порядку ст. 88 КАС України відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (зі змінами та доповненнями) - за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами ставка судового збору становить 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Станом на момент звернення позивача з адміністративним позовом до суду Закон України «Про судовий збір» встановлював ставку судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 2 відсотків розміру майнових вимог, але не менше 1, 5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» - мінімальну заробітну плату встановлено на 2015 рік у розмірі 1 218, 00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржує постанову Державної виконавчої служби України про стягнення виконавчого збору на загальну суму 8 728, 50 грн.

В зв'язку з чим, при подачі апеляційної скарги апелянт мав сплатити судовий збір у розмірі 2 009 (дві тисячі дев»ять) грн. 70 коп. ( 1 827, 00 грн. (судовий збір за подання адміністративного позову в суді першої інстанції)*110 %).

Враховуючи те, що апелянтом частково сплачено судовий збір в розмірі 1 339,80 грн., а тому з нього підлягає стягненню 669 (шістсот шістдесят дев'ять) грн. 90 коп. на користь Державного бюджету України.

Виходячи із вимог ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 - без змін.

Стягнути з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судовий збір за подання апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду у розмірі 669 (шістсот шістдесят дев'ять) грн. 90 коп. на користь Державного бюджету України.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Коротких А.Ю.

Хрімлі О.Г.

Повний текст ухвали виготовлений 08 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Хрімлі О.Г.