Справа № 162/1804/14-а 2-а/162/87/2015
Суддя: Левицька Наталія Георгіївна
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015р. Справа № 876/5732/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Левицької Н.Г.,

судді Обрізка І.М.,

судді Сапіги В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у місті Львові

апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області

на постанову Любешівського районного суду Волинської області від 05.01.2015р. у справі №162/1804/14-а

за позовом ОСОБА_1

до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області

про визнання дій протиправними та зобовязання здійснити перерахунок та виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

05.12.2014р. позивач: ОСОБА_1 звернулась до Любешівського районного суду Волинської області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області про визнання дій протиправними та зобовязання здійснити перерахунок та виплату пенсії, просила визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 як особі, віднесеної до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території гарантованого добровільного відселення, підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно ст.ст.39, 51 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (далі Закон №796-ХІІ), за період в межах строку позовної давності по 02.08.2014р.; зобовязати управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як особі, віднесеної до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території гарантованого добровільного відселення, підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком згідно ст.ст.39, 51 Закону №796-ХІІ, за період в межах строку позовної давності по 02.08.2014р.

Постановою Любешівського районного суду Волинської області від 05.01.2015р. у справі №162/1804/14-а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_2 підвищення до пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, відповідно до ст.ст.39, 51 Закону №796-ХІІ; зобовязано управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області здійснити донарахування та виплату ОСОБА_2, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, підвищення до пенсії у розмірі двох мінімальних заробітних плат, передбаченого ч.1 та ч.2 ст.39 Закону №796-ХІІ, та як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 3 категорії, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, передбаченої ст.51 Закону №796-ХІІ, виходячи з визначеного ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування мінімального розміру пенсії за віком, з 05.06.2014р. по 02.08.2014р., з урахуванням проведених виплат; постанову у межах суми стягнення за один місяць звернуто до негайного виконання.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач у справі: управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю зясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що Кабінет Міністрів України вправі встановлювати розмір виплат, передбачених Законом України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в межах асигнувань, затверджених Верховною Радою України в Законі Про Державний бюджет України на відповідний рік. Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011р. №1210 встановлено порядок виплати та розміри пенсій та компенсацій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Вказана постанова є чинною на даний час, не скасована та не визнана неконституційною. Виконання спірних норм права повинно здійснюватись відповідними уповноваженими органами, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідний рік, з урахуванням прийнятих Кабінетом Міністрів України постанов, які не визнані неконституційними та не скасовані.

З урахуванням вимог ч.8 ст.183-2 та п.3 ч.1 ст.197 КАС України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегією суддів апеляційного суду встановлено наступне:

Судом встановлено, що позивач віднесена до 3 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, одержує пенсію і проживає у зоні гарантованого добровільного відселення, що підтверджується посвідченням серії Б №012187, пенсійним посвідченням та паспортом. На підставі зазначеного, їй призначено додаткову пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, а розмір державної пенсії виплачується з підвищенням.

Висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача, на переконання колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, з огляду на наступне:

Частиною 2 ст.3 Конституції України встановлено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави.

У частині 3 ст.22 Конституції України зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Частиною 1 ст.46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч.2 ст.39 Закону №796-XII, пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають у зоні гарантованого добровільного відселення, підвищуються у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Згідно із вимогами ч.2 ст.51 даного Закону, особам, віднесеним до категорії 3, додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоровю, призначається у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком.

Таким чином, наявність такого права у позивача є визначальною для вирішення вказаного спору, а вихідним критерієм обрахунку спірних виплат виступає мінімальна пенсія за віком, розмір якої встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом (стаття 28 Закону №1058-ІV), при тому, що чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого ч. 1 цієї статті, мінімального розміру пенсії за віком. В той же час розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік.

Відповідно до вимог ч.3 ст.67 Закону № 796-ХІІ, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, визначений відповідно до статті 54 цього Закону, а також розмір додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю особам, віднесеним до категорії 1, 2, 3, 4, розмір щомісячної компенсації сімям за втрату годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи. Перерахунок пенсії здійснюється з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

За таких обставин апеляційний суд приходить до переконання, що позивач має право на призначення додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, особам віднесеним до 3 категорії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, та доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру за проживання у зоні гарантованого добровільного відселення у розмірі двох мінімальних заробітних плат.

Статтею 63 Закону №796-ХІІ передбачено, що фінансування витрат, повязаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, коштів, які враховуються при визначенні міжбюджетних трансфертів, та інших джерел, не заборонених законодавством.

Відповідно до вимог абз.8 п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012р. №3-рп/2012, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема, питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Апеляційний суд зазначає, що починаючи з 01.01.2014р. Закон України Про державний бюджет України на 2014 рік (далі Закон №719-VII) (до 03.08.2014р.) не містив жодної норми, яка б обмежувала у 2014 році пряме застосування Закону №796-ХІІ, зокрема, ст.ст.39, 51 вказаного Закону.

Проте, Законом №719-VII в редакції Закону України Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік від 31.07.2014р. №1622-VII (далі Закон №1622-VII), встановлено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону №796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообовязкового державного соціального страхування на 2014 рік.

При цьому, необхідно врахувати, що згідно з Прикінцевими положеннями Закону №1622-VII, останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Відтак, враховуючи те, що вказаний Закон був опублікований 02.08.2014р. в офіційному виданні Голос України, то такий набрав чинності з 03.08.2014р.

Таким чином, враховуючи позовні вимоги позивача та виходячи із встановленого законом шестимісячного строку для звернення до адміністративного суду та беручи до уваги Закон №1622-VII від 31.07.2014р., колегія суддів приходить до переконання про правильність задоволення позовних вимог позивача та правильність встановлення судом першої інстанції періоду, за який необхідно позовні вимоги задоволити.

Положеннями ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вимогами ст.9 КАС України передбачено, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстави для скасування постанови суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись вимогами ст.ст.160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області на постанову Любешівського районного суду Волинської області від 05.01.2015р. у справі №162/1804/14-а за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Любешівському районі Волинської області про визнання дій протиправними та зобовязання здійснити перерахунок та виплату пенсії, - залишити без задоволення.

2. Постанову Любешівського районного суду Волинської області від 05.01.2015р. у справі №162/1804/14-а, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, що беруть участь у справі, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Левицька

Суддя І.М. Обрізко

Суддя В.П. Сапіга