Справа № 815/6497/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6497/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «Селед» до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 26.10.2015 р., яким позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 490671 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 122668 грн.

В обґрунтування адміністративного позову позивач (далі Товариство) зазначив, що висновки в акті перевірки від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217, на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, містять відомості щодо виявлених порушень, факт існування яких не підтверджений належними засобами доказування та допустими доказами, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено всупереч законодавству, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, перевіряючим встановлено порушення позивачем податкового законодавства, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, всього на 490671 грн. Позивач зазначає, що формування податкового кредиту здійснювалося за наявності усіх визначальних факторів, висновки про неправомірність включення до податкового кредиту ПДВ коштів, сплачених за взаємовідносинами із контрагентами не підтверджені жодним документом бухгалтерського та податкового обліку, або іншими доказами, які є допустимими у розумінні чинного податкового законодавства та, відповідно, є незаконним. Отже покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення висновки за актом перевірки є необґрунтованими, у зв'язку із чим зазначене податкове повідомлення-рішення - неправомірне та підлягає скасуванню.

До суду з'явився представник позивача, який позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов, зазначивши, що ним надані всі докази в обґрунтування позовних вимог, потреби в заслуховуванні свідка чи експерта немає.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином; заперечення проти адміністративного позову не надав. При цьому 27 листопада 2015 р. від представника відповідача до канцелярії суду надано клопотання про зупинення провадження по справі у зв'язку із необхідністю часу для складання заперечень та надання додаткових доказів.

Суд враховує, що копія адміністративного позову із відповідними додатками були отримані повноважною особою ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області 23.11.2015 р., а самі обставини не позбавляють можливості участі в судовому засіданні іншого повноважного представника відповідача. У зв'язку із цим неявка представника відповідача в судове засідання 30.11.2015 р. визнана судом неповажною.

В той же час, 04 грудня 2015 р. до канцелярії суду від представника відповідача надійшли заперечення проти адміністративного позову, згідно з якими відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, в задоволенні позову просить відмовити, зазначивши про обґрунтованість висновків за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності ПП «Селед», допущення останнім порушень вимог податкового законодавства та правомірність спірного податкового повідомлення-рішення.

Згідно ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що на підставі направлення від 21.09.2015 р. № 28, наказу від 21.09.2015 р. № 435-п, виданих ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, згідно п.75.1 ст.75, п.78.2 ст.78 ПК України, співробітником податкової інспекції проведена позапланова виїзна документальна перевірка ПП «Селед» щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків: ТОВ «Ладона» за січень 2015 р., ПП «Юніфол» за січень 2015 р., ТОВ «Тарвос» за лютий 2015 р., ТОВ «Реал-К» за лютий 2015 р., ТОВ «Вітамін СЮ» за лютий 2015 р., за результатами якої складений акт від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217.

Перевіркою встановлено порушення ПП «Селед» п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.10 ст.201 ПК України, в результаті чого сума податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету занижена всього на 490671 грн., у т.ч. січень 2015 р. 253956 грн., лютий 2015 р. 236715 грн.

На підставі вищевказаного акту перевірки ДПІ у Київському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 26.10.2015 р. № НОМЕР_1, яким ПП «Селед» збільшено суму грошового зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 490671 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 122668 грн.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене податкове повідомлення-рішення необґрунтованим, а позовні вимоги підлягаючими задоволенню у звязку з наступним.

Судом встановлено, що у періоді січень-лютий 2015 р. ПП «Селед» мало господарські відносини із контрагентами: ТОВ «Ладона», ПП «Юніфол», ТОВ «Тарвос», ТОВ «Реал-К» та ТОВ «Вітамін СЮ».

Як вбачається з акту перевірки, перевіряючий дійшов висновку про порушення ПП «Селед» вимог п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.10 ст.201 ПК України у зв'язку із неправомірним віднесенням підприємством до складу податкового кредиту суму ПДВ в розмірі 490671 гривень по взаємовідносинам із вищезазначеними підприємствами.

В основу вищевказаних висновків перевірки покладено податкову інформацію, отриману в результаті відпрацювання ризикових платників податків, зустрічних звірок щодо фінансово-господарських відносин, їх реальності та повноти відображення в обліку, аналізу узагальненої податкової інформації тощо.

При цьому слід враховувати, що податковою визнається інформація - сукупність відомостей і даних, що створені або отримані суб'єктами інформаційних відносин у процесі поточної діяльності і необхідні для реалізації покладених на контрольні органи завдань і функцій у порядку, встановленому ПК. Як зазначається в пп. 14.1.171 п.14.1 ст. 14 ПК України, поняття «податкова інформація» вживається у значенні, закріпленому в Законі України «Про інформацію» (ст. 16).

Так, перевіряючим взято до уваги службову записку ОУ ДПІ у м. Херсоні ГУ Міндоходів у Херсонській області від 13.05.2015 р. № 21-03-07-04 щодо ТОВ «Ладона»; лист з податковою інформацією, складений ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області 16.03.2015 р. № 5485/7/15-53-22-05/10 щодо неможливості проведення зустрічної звірки ПП «Юніфол» щодо фінансово-господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку за період січень 2015 р.; лист з узагальненою податковою інформацією ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області від 13.07.2015 р. № 83/13-05-22-04/39530906 щодо ТОВ «Тарвос» за період декларування ПДВ з 01.01.2015 р. по 31.05.2015 р.; інформаційний лист ДПІ у м. Херсоні ГУ ДФС у Херсонській області від 10.06.2015 р. № 2207/7/21-03-15-01, в якому зібрано податкову інформацію щодо ТОВ «Реал-К» по сформованому податковому кредиту в лютому 2015 р.

Зміст зазначеної вище податкової інформації, отриманої від інших податкових інспекцій Міндоходів (ДФС) України, в яких на податковому обліку перебувають підприємства-постачальники ПП «Селед», відтворений в акті перевірки від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217 і взятий за основу всіх висновків перевіряючого. Крім того, по взаємовідносинам із контрагентами, у т.ч. ТОВ «Вітамін СЮ», перевіряючий дійшов висновку про неможливість підтвердження факту передачі товару через ненадання довіреностей на отримання товару, актів прийому-передачі, товарно-транспортних накладних на перевезення; неможливість підтвердження фактів розрахунків через ненадання платіжних документів.

Суд не погоджується з вказаними висновками акту перевірки, на підставі яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, та дослідивши фактичність проведених господарських операцій, їх зв'язок з господарською діяльністю позивача, дійшов висновку про обґрунтованість формування податкового кредиту, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог Податкового кодексу України та Закону України «Про державну податкову службу в Україні» для застосування посадовими (службовими) особами органів державної податкової служби при оформленні матеріалів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - юридичними особами (резидентами і нерезидентами) та їх відокремленими підрозділами, розроблений Порядок оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затверджений Наказом Державної податкової адміністрації України 22.12.2010 року № 984, який був чинний на момент складання акту перевірки (втратив чинність 17.11.2015 р.).

Згідно з п.6 Порядку факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

В порушення вищенаведеного положення, перевіряючим в акті перевірки викладені порушення без посилання на первинні або інші документи, які підтверджують зазначені факти. Самі порушення висвітлені нечітко, необєктивно та не у повній мірі.

Перевіряючим не надано оцінки фактам, що понесені позивачем витрати обумовлені виробничою необхідністю, а також направлені на організацію виробничого процесу та мали реальний характер; докази того, що дані, наведені в документах, не відповідають дійсності та товар (овочі та їстівна зелень) не придбавався в ході перевірки не встановлені. При цьому перевіряючим не надано оцінки первинним документам, що підтверджують фактичність господарських операцій, які оформлені відповідно до вимог чинного законодавства.

Зокрема, у періоді з січень-лютий 2015 р. ПП «Селед» включено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість відповідно до податкових накладних, отриманих від вищевказаних контрагентів-постачальників, перелік яких наявних в акті перевірки від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217.

В даному випадку податковий орган обмежився посиланням на акти перевірок інших податкових інспекцій та без самостійного дослідження господарських операцій дійшов хибного висновку про безтоварність укладених позивачем із контрагентами правочинів.

При цьому суд зауважує, що оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Аналогічна правова позиція викладена в листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11.

Суд також зазначає, що висновки перевіряючого порушують закріплений в Конституції України принцип персональної відповідальності, відповідно до якого суб'єкт господарювання не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів, а може бути притягнений до юридичної відповідальності лише за власні правопорушення.

Так, у разі, якщо контрагент позивача не виконав свого зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету, настає відповідальність та відповідні негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.09.2008 року по справі за № 21-500во08.

Для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, на підставі даних, не підтверджених документами.

Згідно пп.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Пунктом 44.1. статті 44 Податкового кодексу України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, серед іншого, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно п.198.6 ст.198 ПК України, не відноситься до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено загальне поняття та характеристика документу на підставі якого виникає право та обов'язок в платника податків на формування показників податкової, бухгалтерської та фінансової звітності. Таким документом є первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинного документу встановлені ст.9 цього Закону та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку.

Зі змісту наведених норм права випливає, що витрати підприємства можна враховувати при обчисленні об'єкта оподаткування лише у разі фактичності відповідних витрат, оскільки сам факт їх здійснення є визначальною ознакою формування витрат. В свою чергу, фактичність здійснення витрат повинна підтверджуватись розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, однак, самі по собі документи без реального здійснення операції, за наслідком якої сформовані витрати підприємства, не мають юридичної сили та не можуть бути підставою для формування податкового кредиту.

Відповідно до ч.1 ст.3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Слід зазначити, що відповідачем не надано доказів фактичного нездійснення господарських операцій, суми по яким позивачем віднесено до податкового кредиту.

Наявні в матеріалах справи та досліджені в ході судового розгляду первинні документи, бухгалтерські та інші супутні документи, надані позивачем, за змістом відповідають вимогам законодавства, що пред'являються до первинних документів, доказів недостовірності даних в цих документах відповідачем не надані та під час розгляду справи судом не встановлено.

При цьому суд враховує непослідовність викладеної в акті перевірки від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217 інформації про те, що до перевірки не були надані первинні документи, оскільки це спростовується наданими ПП «Селед» в порядку п.44.7 ст.44 ПК України запереченнями до акту перевірки із відповідними додатками (копіями податкових накладних, видаткових накладних, договорів, актів виконаних робіт, товарно-транспортних накладних, платіжних документів тощо).

Суд зауважує, що податковим органом перевищено юридичне значення довіреностей на отримання ТМЦ в аспекті оподаткування господарських операцій платника податків, та зазначає, що відсутність таких документів не є безумовним доказом неправомірності вчиненої господарської операції, а окремі недоліки документів не можуть бути підставою для невизнання фактів придбання товару, тим більше, що Податковий кодекс України не містить інших вимог, ніж наявність податкової накладної, для віднесення сум за правочинами до податкового кредиту. Отже такі посилання не ґрунтуються на приписах податкового законодавства, тому безпідставно покладені в основу заперечень відповідача.

Таким чином, висновки відповідача в акті перевірки ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними документами та доказами з боку відповідача. Натомість, позивачем документально підтверджено правомірність формування податкового кредиту по господарським операціям з контрагентами.

Також суд враховує, що висновки за актом перевірки від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217 ґрунтуються на податковій інформації, відповідно до якої здебільшого зустрічні звірки щодо постачальників позивача провести було неможливо у зв'язку із незнаходженням підприємств за податковими адресами, однак у складених листах (податковій інформації) встановлено неможливість фактичного здійснення підприємствами господарських операцій через відсутність майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення фінансово-господарської діяльності, трудових ресурсів, основних фондів і складських приміщень, у зв'язку із чим перевіряючий дійшов висновку про те, що усі операції постачальників не спричиняють реального настання правових наслідків.

При цьому в разі неможливості провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, зокрема у зв'язку із зняттям з обліку, встановленням відсутності суб'єкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою) складається акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання за формою, передбаченою Додатком 3 до Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок, затверджених наказом від 22 квітня 2011 року № 236, який, на відміну від форми довідки про результати проведення зустрічної звірки (Додаток 5), не передбачає викладення будь-яких висновків щодо підтвердження або непідтвердження реальності здійснення господарських відносин суб'єкта господарювання.

Таким чином, в основу спірних висновків за актом перевірки від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217 покладено документи податкових органів, які за змістом та формою не відповідають нормативно-правовому акту, яким врегульовано оформлення зустрічних звірок органами державної податкової служби, у зв'язку із чим є недопустимими доказами у розумінні ст.70 КАС України.

Неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини. Так, в пункті 71 рішення у справі «Булвес» АД проти Болгарії» Європейського суду з прав людини дійшов такого висновку: «... Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування податку на додану вартість і, як наслідок, сплачувати податок на додану вартість повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагента.

У своєму рішенні від 12 січня 2006 року у об'єднаних справах C-354/03, C-355/03 і C-484/03, Оптіджен Лтд. (C-354/03), Фулкрам Електронікс Лтд. (C-355/03) і ОСОБА_1 Системс Лтд (C-484/03) проти Комісарів Митного та акцизного управління, на запит про видачу попереднього висновку, що був поданий Канцлерським відділом Високого Суду Англії та Уельсу, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії (Збірка рішень Європейського Суду за 2006 р., с. I-00483), Суд ЄС постановив: «Операції, аналогічні тим, що розглядаються в основному слуханні, що самі по собі не визнаються недійсними через шахрайство з ПДВ, складають поставки товарів чи послуг особою, яка виступає у ролі платника податку, та економічну діяльність в розумінні статей 2 (1), 4 та (1) Шостої Директиви 77/388/ЄЕС від 17 травня 1977 р. про гармонізацію законодавства країн - членів ЄС в частині податків з обороту - Загальна система податку на додану вартість: єдина база оподаткування, з урахуванням поправок, внесених Директивою Ради ЄС 95/7/ЄС від 10 квітня 1995 р., де такі поставки і така діяльність відповідають об'єктивним критеріям, на яких базуються визначення даних термінів, незважаючи на наміри іншого продавця, який приймає участь у тій самій низці поставок та/або потенційно шахрайський характер будь-якої іншої операції, попередньої чи наступної по відношенню до здійснюваної операції платником податку, який розглядається, про що платник податку не знав і не міг знати. Право на податковий кредит особи зі статусом платника податку, яка здійснює такі операції, не може залежати від того факту, що у низці поставок, в яку входять ці операції, попередня чи наступна операція є недійсною через шахрайство з ПДВ, про яке платник податку не знав і не міг знати».

Крім того, на підтвердження товарності господарських операцій позивачем надано до суду первинні документи, договори поставок, видаткові накладні, податкові накладні, реєстри отриманих податкових накладних, які підтверджують взаємовідносини зі всіма контрагентами за перевірений період, які у своїй сукупності безумовно свідчать про реальність поставок продукції.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем цілком правомірно віднесено спірні суми за господарськими операціями із постачальниками до податкового кредиту, а також порушень законодавства, що регулює вказані питання, судом не встановлено, суд приходить до висновку, що відповідачем в акті перевірки безпідставно зазначено про заниження суми податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, на 490671 грн., у т.ч. січень 2015 р. 253956 грн., лютий 2015 р. 236715 грн.

Зважаючи на встановлені судом обставини, з урахуванням положень діючого законодавства, суд приходить до висновку, що визначення відповідачем ПП «Селед» суми грошового зобов'язання по податку на додану вартість є неправомірним, а отже і накладення штрафних (фінансових) санкцій є також протиправним.

Таким чином, висновки перевіряючого щодо безпідставного формування ПП «Селед» податкового кредиту, які підтверджені первинними бухгалтерськими документами (договорами, видатковими накладними, платіжними дорученнями, податковими накладними тощо), які складені належним чином і відповідають вимогам ведення бухгалтерського обліку, є необґрунтованими, оскільки факти отримання товару підтверджені достатніми та належними доказами.

В рішенні від 23.07.2002 р. «Справа «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Європейський суд з прав людини зазначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

У поданих проти адміністративного позову запереченнях відповідач наводить аргументацію, аналогічну викладеній в акті перевірки від 07.10.2015 р. № 2521/22-01/39252217, оцінка якої викладена вище. При цьому відповідачем не обґрунтовано причини не взяття до уваги надані ПП «Селед» в порядку п.44.7 ст.44 ПК України первинні документи разом із запереченнями до акту перевірки. Натомість безпідставно стверджено, що відповідні документи до перевірки не надавалися.

У зв'язку із цим прийняття податковою інспекцією спірного податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 26.10.2015 р., яким ПП «Селед» збільшено грошове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 490671 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 122668 грн. є неправомірним, а спірний акт індивідуальної дії підлягає скасуванню.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є субєктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення-рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

З урахуванням викладеного, за результатами зясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст.128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Приватного підприємства «Селед» задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Державної фіскальної служби в Одеській області № НОМЕР_1 від 26.10.2015 р.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя _______________ І.В. Завальнюк