Справа № 826/4142/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

07 грудня 2015 року 10:50 справа №826/4142/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомПрокурора Солом'янського району міста Києва
до1. Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві 2. Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Восколович Юлії Василівни 3. Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Нілової Ангеліни Олександрівни 4. Державної реєстраційної служби України 5. Міністерства юстиції України 6. Головного територіального управління юстиції у місті Києві
третя особаОСОБА_3
проскасування рішення, зобов'язання вчинити дії
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Прокурор Солом'янського району міста Києва (далі по тексту - позивач, Прокурор) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної реєстраційної служби України та Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач 1), за участю третьої особи - ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа, ОСОБА_3.), в якому, з урахуванням подальшого уточнення позовних вимог, просить: 1) постановити рішенням, яким скасувати рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень (з відкриття розділу) №14478949 від 16 липня 2014 року щодо реєстрації за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) права власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1; 2) зобов'язати Державну реєстраційну службу України внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 квітня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/4142/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Державного реєстратора Реєстраційної служби Головного управління юстиції у місті Києві Восколович Юлію Василівну (далі по тексту - відповідач 2, Державний реєстратор Восколович Ю.В.).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Нілову Ангеліну Олександрівну (далі по тексту - відповідач 3, Державний реєстратор Нілова А.О.) та Державну реєстраційну службу України (далі по тексту - відповідач 4).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 серпня 2015 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів Міністерство юстиції України (далі по тексту - відповідач 5) та Головне територіальне управління юстиції у місті Києві (далі по тексту - відповідач 6).

В судовому засіданні 02 вересня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав; представники відповідача 5 та відповідача 6 заперечили проти позовних вимог; відповідач 1, 2, 3, 4 та третя особа своїх представників у судове засідання не направили.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників відповідачів 1, 2, 3, 4 та третьої особи, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до рішення Державного реєстратора Нілової А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 липня 2014 року №14478949 (далі по тексту - рішення про державну реєстрацію прав) за результатами розгляду заяви ОСОБА_3, прийняту 03 липня 2014 року за реєстраційним №7251037, на підставі частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та пункту 20 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868, проведено державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна, на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, та відкрито розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об'єкт нерухомого майна.

Позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав підлягає скасуванню, виходячи з того, що реєстрація права власності за третьою особою проведена на підставі рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 травня 2014 року по справі №760/7711/14-ц, яке в частині визнання права власності скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 листопада 2014 року.

Обґрунтовуючи своє право на звернення до суду, Прокурор зазначив, що прийняття рішення про реєстрацію права власності без відповідної правової підстави порушує вимоги чинного законодавства та підриває авторитет держави, а орган уповноважений державою здійснювати контроль та нагляд у сфері спірних правовідносин відсутній; крім того, на думку позивача, підставою для звернення з відповідним позовом є необхідність реального поновлення порушених прав Київської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві.

Відповідачі 1 та 5 у письмовому запереченні проти позову зазначили про відповідність дій державного реєстратора з реєстрація права власності за третьою особою вимога законодавства та вказали на відсутність підстав для представництва в суді інтересів держави.

Інші відповідачі письмового заперечення проти позову не надали, однак їхні представники під час судового розгляду справи просили відмовити в задоволенні позову.

Третя особа письмового заперечення або письмових пояснень з приводу адміністративного позову до суду не надала.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Оцінюючи оскаржуване рішення на предмет його відповідності вимогам, встановленим частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд керується наступним.

За визначенням статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав.

Частина перша статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Згідно з частиною другою цієї статті передбачено, що перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до частини четвертої статті 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частин першої - четвертої, сьомої та одинадцятої статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом. Реєстрація заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості їх надходження. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не приймається у разі відсутності документа, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом.

Під час подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі фізична особа повинна пред'явити документ, що посвідчує її особу, а у разі подання заяви представником фізичної чи юридичної особи - також документ, що підтверджує його повноваження діяти від імені таких осіб. У випадках, установлених законом, представник іноземної особи пред'являє документи, легалізовані в установленому нормативно-правовими актами порядку.

Згідно частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 51) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 52) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 53) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 54) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 55) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 56) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Згідно частини другої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Зміст процитованих правових норм вказує, що за результатами розгляду про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор може прийняти одне із рішень: про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в державній реєстрації; у свою чергу рішення про державну реєстрацію прав приймається за умови подання заявником достатніх та належним чином оформлених документів, відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, а також підстав для відмови у державній реєстрації.

Таким чином, в межах спірних правовідносин необхідно встановити наявність підстав для державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_3, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, подання необхідних документів й наявність підстав для відмови у державній реєстрації прав.

Відповідно до пункту 36 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (далі по тексту - Порядок), для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Як визначає підпункт 10 пункту 37 Порядку, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 42 Порядку для проведення державної реєстрації речових прав на об'єкт нерухомого майна в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на такий об'єкт, відсутні відомості про його технічні характеристики, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Надані відповідачем 1 матеріали реєстраційної справи підтверджують, що разом із заявою про державну реєстрацію прав ОСОБА_3 подав копію паспорта, картки фізичної особи-платника податків, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 травня 2014 року №2-3230/14, технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна та документи про сплату державного мита і коштів за видачу витягу з Державного реєстру прав, що є достатнім для проведення державної реєстрації права власності.

Суд встановив, що рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 05 травня 2014 року у справі №2-3230/14 760/7711/14-ц за позовом ТОВ "Дар-С" до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ТОВ "Дар-С" про визнання права власності, яке згідно відмітки на ньому, набрало законної сили, визнано за ОСОБА_3 права власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, загальною площею 296,3 кв. м.

Наявність суперечностей між заявленими третьою особою правами та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно - на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, а також обставин, які відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є підставами для відмови у державній реєстрації прав, на момент прийняття оскаржуваного рішення позивачем до суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент прийняття оскаржуваного рішення Державний реєстратор Нілова А.О. діяв на підставі та у межах повноважень, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Разом з тим, після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11 листопада 2014 року у справі № 760/7711/14-ц (номер апеляційного провадження: 22-ц/796/13176/2014)за результатами розгляду апеляційної скарга прокурора Солом'янського району міста Києва в інтересах Київської міської ради, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в місті Києві рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 травня 2014 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання права власності за третьою особою скасовано.

Наведе свідчить, що у межах спірних правовідносин рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 05 травня 2014 року у справі від 05 травня 2014 року у справі №2-3230/14 760/7711/14-ц втратило свою юридичну значимість для цілей підтвердження прав третьої особи на об'єкт нерухомого майна, що могло б стати підставою для скасування рішення Державного реєстратора Нілової А.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 16 липня 2014 року №14478949.

Разом з тим, суд звертає увагу на відсутність правових підстав для задоволення адміністративного позову Прокурора з урахуванням наступного.

Згідно з статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладено представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом.

Відповідно до положень статті 361 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, чинній на момент звернення із адміністративним позовом) представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Частина друга статті 60 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в адміністративному суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з адміністративним позовом (поданням), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за адміністративним позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами для представництва інтересів громадянина або держави.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Таким чином, підставою представництва прокурором в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності, та господарювання тощо.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Утім, на думку колегії суддів, Прокурором у даній справі не доведено як саме оскаржуване рішення Державного реєстратора Нілової А.О. про державну реєстрацію прав порушує інтереси держави та про які саме інтереси йдеться.

Зокрема, позивач не навів, у чому полягає порушення інтересів держави та не обґрунтував необхідність їх захисту.

Суд не приймає до уваги доводи Прокурора про те, що підставою для звернення із позовом стала необхідність реального поновлення порушених прав Київської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві, оскільки спірний об'єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці, власником якої є Київська міська рада, а новозбудоване нерухоме майно не прийнято в експлуатацію.

Так, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували належність земельної ділянки під спірним об'єктом нерухомого майна Київській міській раді; колегія суддів зауважує, що у межах спору не досліджується питання набуття прав на земельну ділянку та порядок прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна.

Суд зауважує, що у даному спорі Прокурор оскаржує правомірність реєстрації права власності за ОСОБА_3, водночас не надає суду доказів, які б свідчили, що спірний об'єкт нерухомого майна - нежитлова будівля по АДРЕСА_1, належить будь-якій іншій особі, у тому числі Київській міській раді.

Крім того, позивачем не доведено порушення інтересів Київської міської ради та Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві та неможливість вказаних органів самостійно звернутись до суду за захистом порушеного права.

Навіть якщо припустити, що ОСОБА_3 самовільно користується земельною ділянкою під об'єктом нерухомого майна та не ввів в експлуатацію новозбудований об'єкт нерухомості, зазначені обставини не є підставою для скасування рішення про реєстрацію права власності, а тягнуть настання зовсім інших правових наслідки. Наприклад, орган державного архітектурно-будівельного контролю наділений повноваженнями провести перевірку дотримання містобудівного законодавства та прийняти на її підставі відповідні рішення, а Київська міська рада не позбавлена права звернутись до суду про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Також Прокурор жодним чином не зазначив про те, як рішення Державного реєстратора Нілової А.О. про державну реєстрацію прав порушує право, свободи та інтереси фізичних та юридичних осіб, захист яких є завданням адміністративного судочинства відповідно до статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги Прокурора про скасування рішення та зобов'язання внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 нормативно та документально не підтверджуються, та вказують на зловживання правом на звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, у межах спірних позивачем не доведено обставин, які надають право Прокурору завертатись до суду за захистом інтересів держави, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов Прокурора Солом'янського району міста Києва задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Прокурору Солом'янського району міста Києва відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов