Справа № 810/4918/15
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
07 грудня 2015 року 810/4918/15
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О., за участю секретаря судового засідання Касьянової О.В., представника відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Національного університету Державної податкової служби України про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
ОСОБА_2 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Національного університету Державної податкової служби України, в якому просить суд:
- визнати незаконним та скасувати наказ Національного університету Державної податкової служби України від 08.09.2015 №499-к «Про звільнення ОСОБА_2»;
- поновити позивача на роботі в податковій міліції України на посаді заступника начальника факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного університету Державної податкової служби України;
- стягнути з Національного університету Державної податкової служби України на користь позивача грошове забезпечення за час вимушеного прогулу з 09 вересня 2015 року по день поновлення на роботі;
- стягнути з Національного університету Державної податкової служби України на користь позивача моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.;
- зобовязати Національний університет Державної податкової служби України внести виправлення до трудової книжки та особової справи позивача щодо звільнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб'єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Про вжиті заходи суд повідомляється не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.
Згідно з ч. 2 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.
Під час розгляду справи встановлені порушення закону з боку відповідача - Національного університету Державної податкової служби України, які потребують усунення та вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, які виразилися у наступному.
Так, предметом спору у цій справі є вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу Національного університету Державної податкової служби України від 08.09.2015 №499-к «Про звільнення ОСОБА_2».
Судом встановлено, що наказом Національного університету Державної податкової служби України №280-к від 29.09.2014 лейтенант податкової міліції ОСОБА_2 з 29.09.2014 був призначений на посаду заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції.
Наказом Національного університету ДПС України від 25 березня 2015 року №141-К за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у неналежному виконанні пунктів 2.5, 2.9, 2.10 Посадової інструкції, порушенні вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України та на підставі статей 2, 12, 14, 16 цього ж статуту лейтенанта податкової міліції ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника начальника курсу та призначено на посаду методиста кафедри організації оперативно-розшукової діяльності факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2015 у справі №810/2131/15 зазначений наказ Національного університету ДПС України від 25 березня 2015 року №141-К було визнано протиправним та скасовано. Лейтенанта податкової міліції ОСОБА_2 поновлено на посаді заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного університету державної податкової служби України.
Відповідно до положень статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду, зокрема, про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.
Проте, судом встановлено, що зазначене судове було виконано відповідачем лише 07.09.2015 шляхом винесення наказу №497-к про скасування раніше прийнятого наказу від 25 березня 2015 року №141-К та поновлення позивача на посаді заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного університету ДПС України.
При цьому, відсутність в постанові суду посилання на те, що рішення в частині поновлення позивача на посаді підлягає негайному виконанню, не звільняє відповідача від обов'язку негайно виконати рішення суду в цій частині, оскільки такий обов'язок виникає безпосередньо на підставі закону - Кодексу адміністративного судочинства України.
Так, відповідно до статті 68 Основного Закону Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Отже, обставини справи свідчать, що постанова суду, яка мала бути виконана негайно фактично була виконана майже через півтора місяця з дня ухвалення, що потребує дослідження обставин, які сприяли допущенню такого порушення закону.
У справі, що розглядається (№810/4918/15), судом встановлено, що 28.07.2015 позивачем був написаний рапорт про надання основної щорічної відпустки за 2015 рік терміном 30 календарних днів з 03 серпня 2015 року, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення. Крім того, у вказаному рапорті позивачем була викладена заява про звільнення з зайнятої посади та органів податкової міліції за власним бажанням з 04 вересня 2015 року.
Наказом Національного університету ДПС України від 03.08.2015 №148-в позивачеві надана основна щорічна відпустка терміном 31 календарний день на період з 03.08.2015 по 03.09.2015 з виїздом до м. Вінниця.
У звязку з перебуванням позивача на лікарняному під час відпустки Національним університетом ДПС України №168-в від 01.09.2015 основну щорічну відпустку методиста кафедри організації оперативно-розшукової діяльності факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції ОСОБА_2 було продовжено з 04.09.2015 по 08.09.2015.
27.08.2015 ОСОБА_2 був написаний рапорт, в якому він зауважив, що рапорт про надання щорічної відпустки з подальшим звільненням був написаний ним під тиском, у звязку з чим просив вважати його недійсним в частині звільнення із зайнятої посади за власним бажанням.
Вказаний рапорт був зареєстрований в Національному університеті Державної податкової служби України 27.08.2015 за вх. №І-182/01-21, про що свідчить відповідний напис в нижньому правому куті заяви.
Також, 07.09.2015 позивачем був поданий до Національного університету ДПС України аналогічний рапорт, в якому було викладено волевиявлення щодо продовження служби в органах податкової міліції на посаді, на якій позивача було поновлення за рішенням Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2015 у справі №810/2131/15.
Проте, після виходу позивача з відпустки Наказом Національного університету Державної податкової служби України від 08.09.2015 №499-к лейтенанта податкової міліції ОСОБА_2, заступника начальника курсу факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції Національного університету державної податкової служби України, звільнено з посади та з органів податкової міліції у запас на підставі ст. 64 п. Ж (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991, у порядку, передбаченому трудовим законодавством.
Відповідно до п. 353.1 ст. 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
Згідно з підпунктом 353.4.3 пункту 353.4 статті 353 ПК України позивач, як лейтенант податкової міліції, відноситься до середнього начальницького складу.
Пунктом 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. N 114, визначено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік), зокрема, у таких випадках:
ж) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.
Відповідно до пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.
Проте у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.
Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.
У той же час, за змістом цього пункту Положення до закінчення трьохмісячного строку попередження згадані особи мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк.
Саме така правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 09.04.2012, від 29.05.2012, від 05.12.2011, від 24.06.2014.
Матеріали справи свідчать, що при написанні рапорту від 28.07.2015 про надання відпустки з подальшим звільненням сторони погодили, що звільнення відбудеться у строк, коротший за три місяці, та визначили конкретну дату звільнення 04.09.2015.
При цьому, впродовж цього строку позивач мав право відкликати раніше поданий рапорт про звільнення, що ним і було зроблено 27.08.2015, у звязку з чим винесення відповідачем спірного наказу від 08.09.2015 №499-к суперечить вимогам пункту 68 Положення №114.
У той же час, враховуючи, що порядок проходження позивачем служби врегульований саме Положенням №114, а не Кодексом законів про працю України, положення статті 38 КЗпП до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки норми КЗпП у даному випадку діють лише субсидіарно, у разі відсутності відповідних спеціальних норм.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач Національний університет Державної податкової служби України, будучи обізнаним про врегулювання порядку проходження служби особами начальницького і рядового складу податкової міліції саме нормами Положення №114 (про що безпосередньо зазначено в наказі від 08.09.2015 №499-к) та про наявність рапортів позивача про відкликання раніше поданого рапорту від 28.07.2015 в частині звільнення за власним бажанням, що в повній мірі узгоджується з нормами Положення №114, прийняв наказ про звільнення ОСОБА_2 з посади та з органів податкової міліції за власним бажанням, фактично за відсутністю такого бажання, що свідчить про явні ознаки протиправності цього наказу.
Наведене свідчить, що звільнення позивача з посада та з органів податкової міліції відбулося явно незаконно, що суперечить приписам статті 43 Конституції України, яка проголошує, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення, та потребує дослідження обставин, які сприяли допущенню такого порушення закону.
Крім того, суд звертає увагу на те, що прийняттю відповідачем протиправного наказу від 08.09.2015 №499-к про звільнення позивача з посади та з органів податкової міліції передувало неодноразове винесення Національним університетом ДПС України інших наказів про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, які в подальшому у судовому порядку були визнані протиправними та скасовані.
Так, наказом Національного університету державної податкової служби України №105-к від 13.03.2015 за порушення ст.ст. 4, 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, пункту 37 Розділу І Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, на підставі ст. 12 Дисциплінарного статуту ОВС лейтенанту податкової міліції ОСОБА_2 оголошено догану.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2015 у справі №810/1720/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.09.2015, вказаний наказ був визнаний протиправним.
Як було зазначено вище, наказом Національного університету ДПС України від 25 березня 2015 року №141-К за вчинення дисциплінарного проступку, що виразилось у неналежному виконанні пунктів 2.5, 2.9, 2.10 Посадової інструкції, порушенні вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України та на підставі статей 2, 12, 14, 16 цього ж статуту лейтенанта податкової міліції ОСОБА_2 було звільнено з посади заступника начальника курсу та призначено на посаду методиста кафедри організації оперативно-розшукової діяльності факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 27.07.2015 у справі №810/2131/15 зазначений наказ Національного університету ДПС України від 25 березня 2015 року №141-К було визнано протиправним та скасовано.
Таким чином, з березня по вересень 2015 року, тобто впродовж півроку, Національним університетом ДПС України були втричі застосовані заходи дисциплінарної відповідальності, які визнавалися протиправними у судовому порядку, що дозволяє суду зробити висновок про наявність ознак дискримінаційного ставлення відповідача до лейтенанта податкової міліції ОСОБА_2, які носять триваючий характер та свідчать про явний намір керівництва Національного університету ДПС України не допустити позивача до проходження ним служби в зазначеній установі.
Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім'ї, і рівних та невід'ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.
Статтею 23 Загальної Декларації визначено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю.
Стаття 25 Загальної декларації закріплює, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку втрати засобів до існування через незалежні від неї обставини.
Кожна людина має право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені (ст. 28 Загальної Декларації прав людини).
Згідно з Преамбулою до Конвенції №111 про дискримінацію в галузі праці та занять, яка ратифікована Україною та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства, дискримінація є порушенням прав, проголошених у Загальній декларації прав людини.
Відповідно до частини 1 статті 1 Конвенції №111 в цілях цієї Конвенції термін "дискримінація" охоплює:
а) будь-яке розрізнення, недопущення або перевагу, що проводиться за ознакою раси, кольору шкіри, статі, релігії, політичних переконань, іноземного походження або соціального походження і призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять;
b) будь-яке інше розрізнення, недопущення або перевагу, що призводить до знищення або порушення рівності можливостей чи поводження в галузі праці та занять і визначається відповідним членом після консультації з представницькими організаціями роботодавців і працівників, де такі є, та з іншими відповідними органами.
Кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується визначити і проводити національну політику, спрямовану на заохочення, що узгоджуються з національними умовами й практикою, рівності можливостей та поводження стосовно праці та занять з метою викорінення будь-якої дискримінації відносно таких (стаття 2 Конвенції №111).
Згідно зі статтею 3 Конвенції №111 кожний член Організації, для якого ця Конвенція є чинною, зобов'язується методами, що відповідають національним умовам і практиці, зокрема:
c) скасовувати будь законодавчі положення і змінювати будь адміністративні інструкції або практику, несумісні з цією політикою;
d) проводити встановлену політику в галузі праці під безпосереднім контролем державної влади.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина визначені Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» (далі Закон №5207).
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №5207 дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Статтею 2 Закону №5207 закріплено, що законодавство України ґрунтується на принципі недискримінації, що передбачає незалежно від певних ознак:
1) забезпечення рівності прав і свобод осіб та/або груп осіб;
2) забезпечення рівності перед законом осіб та/або груп осіб;
3) повагу до гідності кожної людини;
4) забезпечення рівних можливостей осіб та/або груп осіб.
Відповідно до статті 4 Закону №5207 дія цього Закону поширюється, зокрема, на трудові відносини, у тому числі застосування роботодавцем принципу розумного пристосування.
Згідно зі статтею 6 Закону №5207 відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.
Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.
Стаття 7 Закону №5207 визначає, що державна політика щодо запобігання та протидії дискримінації спрямована на: недопущення дискримінації; застосування позитивних дій; створення умов для своєчасного виявлення фактів дискримінації та забезпечення ефективного захисту осіб та/або груп осіб, які постраждали від дискримінації; виховання і пропаганду серед населення України поваги до осіб незалежно від їх певних ознак, поширення просвітницької діяльності у цій сфері.
Таким чином, враховуючи системний характер протиправного притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності впродовж нетривалого строку (півроку), дослідженню також потребують викладені судом обставини справи на предмет дискримінаційного ставлення Національного університету ДПС України до ОСОБА_2 за певними ознаками (політичні переконання, свобода світогляду, вільне висловлення думок щодо керівництва тощо).
Крім того, під час судового розгляду судом також встановлені факти неналежного ведення Національним університетом ДПС України обліку кадрів, про що свідчать наступні обставини.
Відповідно до пункту 2.1.1.4 Інструкції з організації обліку кадрів у системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України №1276 від 30.12.2005, персональний облік працівників органів внутрішніх справ здійснюється за особовою справою, яка є основним документом такого обліку, алфавітними картками (додаток 1),службовими картками (додаток 2) та картками обліку стягнень і заохочень (додаток 3). Зміст і порядок їх ведення визначається Правилами оформлення та ведення особових справ працівників органів внутрішніх справ України (додаток 4).
Згідно з пунктами 1.2, 1.3 Правил оформлення та ведення особових справ працівників органів внутрішніх справ України, які є Додатком 4 до вищевказаної Інструкції, особова справа є основним документом, в якому формуються матеріали, що характеризують службову діяльність працівника органів внутрішніх справ, а також біографічні та інші відомості про особу, її трудову діяльність до вступуна службу в органи внутрішніхсправ, проходження служби в Збройних Силах, інших військових формуваннях та правоохоронних органах, а також військових формуваннях країн СНД і колишнього СРСР.
За матеріалами особової справи вирішуютьсяпитання щодо службового викорис тання працівника, подання до присвоєнняспеціальних і військових звань, установлення рангів державних службовців, нагородження, обчислення стажу служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років, призначення пенсії при звільненні у запас або відставку, тощо.
Пунктом 2.1 Правил визначено, що особова справа складається з пяти частин.
У першій частині зберігаються такі документи: послужнийсписок (додаток 2 до Правил), висновок комісії з обчислення стажу служби для виплати відсоткової надбавки за вислугу років, та висновки про підтвердження окремих періодів служби, довідка форми 1.
У другій частині зберігаються матеріали вивчення кандидата, характеристики з попередніх місць навчання, роботи, свідоцтва про проходження початкової підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації, атестаційні листи та характеристики, подання про присвоєння спеціальних або військових звань, установлення рангів державного службовця, нагородні листи, висновки та подання з питань призначення на посади, переведення, переміщення по службі та звільнення.
У третій частині заява про прийняттяна службу (роботу), автобіографія (додаток 3 до Правил), анкета (додаток 4 до Правил), висновки військово-лікарської комісії, довідки про результати психологічного вивчення кандидата на конкретну посаду, контракт, зобовязання, текст Присяги із власноручним підписом.
У четвертій частині (окрема тека) витяги з наказів, копії рішень рад зборів, висновки за матеріалами службових перевірок (розслідувань), документи архівів про підтвердження окремих періодів проходження служби, довідки про стан здоровя, поранення, копії атестатів, дипломів, свідоцтв про народження, укладення шлюбу та інші відомості, що мають значення для характеристики особита проходження нею служби, тощо.
У пятій частині (окрема тека) матеріали спеціальної перевірки, висновок щодо прийняття на службу в органи внутрішніх справ (направлення на навчання до навчального закладу МВС України) та висновок за результатами спеціальної перевірки (додаткової спеціальної перевірки). Спеціальна перевірка здійснюється в порядку, установленому нормативно-правовими актами МВС України.
Згідно з пунктом 4.3 Правил документи, які долучаються до розділів особової справи, нумеруються і заносяться до описів цих розділів із зазначенням їх назв та кількості аркушів.
Вилучення документів із особової справи проводиться у виняткових випадках на підставі запитів уповноважених на те органів і лише з письмової згоди керівника органу або його заступника, в якому вона знаходиться на обліку. Замість вилученого документа у відповідну частину особової справи вкладається його копія та акт комісії про причини його вилучення (п. 4.3 Правил).
Проте, досліджена судом під час розгляду судового процесу особова справа ОСОБА_2 не містить обовязкових документів, зокрема:
- у частині 2 відсутні висновки та подання з питань призначення на посади, переведення, переміщення по службі та звільнення відповідні висновки службових розслідувань, на підставі яких до позивача були застосовані дисциплінарні стягнення за наказами Національного університету ДПС України №105-к від 13.03.2015 та від 25 березня 2015 року №141-К;
- у частині 3 контракт;
- у частині 4 витяги з наказів про прийняття позивача на посаду (№280-к від 29.09.2014), про притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення на посаду методиста кафедри організації оперативно-розшукової діяльності факультету підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників податкової міліції (№105-к від 13.03.2015 та від 25 березня 2015 року №141-К), висновки за матеріалами службових перевірок (розслідувань), на підставі яких до позивача були застосовані дисциплінарні стягнення за наказами Національного університету ДПС України №105-к від 13.03.2015 та від 25 березня 2015 року №141-К.
Наведені обставини також потребують проведення перевірки задля зясування причин, які сприяли їх виникненню.
Згідно з п. 1.2 Статуту Національного університету ДПС України Університет заснований на державній власності і підпорядкований Державній податковій службі України
Відповідно до пункту 4 Положення про Державну фіскальну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.05.2014 №236, ДФС відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, здійснює внутрішній контроль та внутрішній аудит за дотриманням вимог законодавства і виконанням службових, посадових обовязків у ДФС, її територіальних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери її управління (п. 83).
ДФС з метою організації своєї діяльності організовує свою роботу і роботу територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери її управління (п.п. 6 п. 5 Положення).
З урахуванням цього, суд вважає за необхідне повідомити Державну фіскальну службу України про допущені Національним університетом Державної податкової служби України порушення, для вжиття відповідних заходів реагування.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 165, 166, 177 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
2. Про прийняті заходи повідомити суд не пізніше одного місяця після надходження окремої ухвали.
Окрема ухвала може бути оскаржена особами, інтересів яких вона стосується.
Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 цього Кодексу, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Суддя Дудін С.О.