Справа № 826/16013/15
Суддя: Іщук І.О.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 грудня 2015 року № 826/16013/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Іщука І.О., суддів: Погрібніченка І.М., Шулежка В.П., розглянув у порядку письмового провадження справу

за позовомОСОБА_1
до Національного банку України
провизнання наказу незаконним, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Національного банку України, в якому просить:

- Визнати накази про звільнення № 2652-к від 05.05.2015 р. та № 3238-к від 23.06.2015 р. незаконними.

- Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу досліджень фінансово-банківської системи Центру наукових досліджень Національного банку України.

- Стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.06.2015 р. до дня поновлення на роботі виходячи з середньоденної заробітної плати.

- Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000,00 гривень.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення ОСОБА_1 з займаної посади було проведено з порушенням вимог ст.ст. 40 та 49 2 КЗпП України.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити їх в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечували та просили суд відмовити в їх задоволенні, оскільки позивач був звільнений з роботи з підстав і в порядку, передбачених законодавством України.

Відповідно до ч. 4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, у судовому засіданні 06.10.2015 року, за згодою сторін, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про наступне.

Наказом Національного банку України № 1800-К від 14.03.2013 р. ОСОБА_1 був призначений на посаду заступника начальника відділу досліджень фінансово-банківської системи Центру наукових досліджень Національного банку України.

Національним банком України 06.03.2015 р. на виконання постанови Правління Національного банку України від 01.12.2014 р. № 760 та наказу Національного банку України від 15.12.2014 р. № 2536-к попереджено позивача про звільнення у зв'язку з вдосконаленням організаційної структури Національного банку України шляхом виключенням із структури Центру наукових досліджень і скороченням штату та чисельності його працівників.

В подальшому 05.05.2015 р. Національним банком України було винесено наказ № 2652-к про звільнення ОСОБА_1, заступника начальника відділу досліджень фінансово-банківської системи Центру наукових досліджень Національного банку України з роботи з 06.05.2015 р., у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, вважаючи, що його звільнення відбулося з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Конституції України громадяни користуються рівним правом доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував на посаді заступника начальника відділу досліджень фінансово-банківської системи Центру наукових досліджень Національного банку України.

06.03.2015 р. Національним банком України винесено попередження про звільнення ОСОБА_1 Попередження про звільнення було винесено відповідачем у зв'язку із прийняттям постанови Правління Національного банку України від 01.12.2014 р. № 760 «Про внесення змін до структури Національного банку України» та наказу Національного банку України від 15.12.2014 р. № 2536-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України», відповідно до яких, з метою вдосконалення організаційної структури Національного банку України виключено із структури Центр наукових досліджень і скорочено штат та чисельність його працівників.

Як вбачається з матеріалів справи, на час прийняття відповідачем рішення про скорочення чисельності та штату його працівників, на сайті Національного банку України станом на 06.03.2015 р. було розміщено оголошення про проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, умови та порядок проходження конкурсу.

Позивач 23.04.215 р. звернувся до Голови Нацбанку України Гонтаревої В.О. із заявою, в якій просить розглянути його резюме для участі в конкурсі на заміщення вакантних посад державного службовця, а саме на посадах: Головного спеціаліста відділу роботи з проблемними активами Департаменту управління ризиками, Головного економіста відділу аналізу та прогнозування готівкового обігу Департаменту грошового обігу, начальника відділу оброблення кредитних заявок та роботи з кредитним комітетом Департаменту супроводження кредитів, начальника відділу моніторингу та супроводження стабілізаційних кредитів Департаменту супроводження кредитів, начальника відділу моніторингу та супроводження монетарних кредитів Департаменту супроводження кредитів, головного економіста, провідного економіста, економіста 1-ї категорії відділу стратегії та розроблення інструментарію макропруденційної політики Департаменту фінансової стабільності, головного економіста, провідного економіста, економіста 1-ї категорії відділу аналізу макроекономічних та системних ризиків Департаменту фінансової стабільності. Заява отримана відповідачем 23.04.2015 р, про що свідчить відмітка останнього на заяві.

Вищенаведене свідчить про те, що відповідачем станом на 06.03.2015 р. проводився набір фахівців, однак, як зазначає позивач, інші посади не було йому запропоновано, що є порушенням вимог ст. 49 2 КЗпП України.

В подальшому Первинною профспілковою організацією працівників Національного банку України 23.04.2015 р. було надано згоду на звільнення ОСОБА_1

Відповідно до наказу Національного банку України від 05.05.2015 р. № 2652-к ОСОБА_1 звільнений з роботи з 06.05.2015 р.

Враховуючи те, що позивач в подальшому вийшов на роботу та подав листки непрацездатності, наказом Національного банку України від 05.05.2015 р. № 3238-к було внесено зміни до наказу від 05.05.2015 р. № 2652-к в частині дати звільнення, а саме змінено дату звільнення з 05.05.2015 р. на 23.06.2015 р.

У день звільнення ОСОБА_1 отримав трудову книжку та копію наказу про звільнення, що не заперечується позивачем.

Позивач обґрунтовуючи порушення відповідачем процедури звільнення зазначає, що наказ № 2652-к від 05.05.2015 р. про звільнення позивача був виданий відповідачем в період його тимчасової непрацездатності, що підтверджується листом непрацездатності серія АГЧ № 842569.

Надаючи оцінку обґрунтованості позовних вимог суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 64 Закону України «Про Національний банк України» від 20 травня 1999 року N 679-XIV (надалі - Закон N 679-XIV) службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України «Про державну службу», якщо цей Закон не встановлює іншого. Умови найму, звільнення, оплати праці, надання відпусток, службові обов'язки та права, система дисциплінарних стягнень, питання соціального захисту службовців Національного банку визначаються Законом України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року3723-XII (надалі - Закон N 3723-XII).

Отже, питання функціонування державної служби у Національному банку України та класифікації посад вирішує Правління Національного банку України, відповідно до законодавства України.

Згідно зі ст.1 Закону N 3723-XII державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону N 3723-XII державна служба припиняється передусім із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, а також із підстав, визначених спеціальним законом. Отже при звільненні особи з державної служби на неї розповсюджуються норми, передбачені Кодексом законів про працю України.

Відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку відбуття змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, згідно пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, якщо у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Зміни в організації виробництва і праці стали підставою для звільнення працівників за п.1 ст.40 КЗпП України. Питання доцільності цих змін знаходиться у виключній компетенції Національного банку України.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. В свою чергу, право визначення рівня кваліфікації та продуктивності праці під час вивільнення працівників надається роботодавцеві.

Виходячи з системного аналізу ст.42 та ч.ч. 1, 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Судом встановлено, що позивача було попереджено про його звільнення у зв'язку із виключенням із структури Центру наукових досліджень Національного банку України та скороченням працівників.

Матеріали справи містять докази, що на час попередження позивача про звільнення, Національним банком України було оголошено конкурс на заміщення вакантних посад державних службовців в інших Департаментах Національного банку України.

Разом з тим, доказів того, що позивачу було запропоновано переведення на іншу роботу в будь-якому департаменті Національного банку України та останній відмовився від такої роботи, відповідачем суду не надано.

Верховний суд України у постанові від 27.06.202 №6-65цс12 зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

Вживані у цій нормі поняття: ліквідація, реорганізація, перепрофілювання, банкрутство, скорочення чисельності або штату працівників - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться в ст. ст. 80, 104 - 111 ЦК України, ст. ст. 62-66, 79-92 ГК України, ст. ст. 1-22 Закону України «Про господарські товариства».

Згідно з цими нормами підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України).

Відтак підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація або реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

Згідно ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації.

В контексті наведеного суд приходить до висновку, що зміна в організації виробництва і праці, в тому числі, ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників повинна відбуватися із дотриманням власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492 КЗпП України.

З урахуванням наведених норм права, суд критично оцінює посилання відповідача на те, що первинною організацією працівників Національного банку України 23.04.2015 р. було надано згоду на звільнення ОСОБА_1, а також те, що позивач приймав участь у конкурсі на заміщення деяких вакантних посад державних службовців у новій структурі та не був визнаний переможцем, оскільки відповідачем не було дотримано вимог ст. 49 2 КЗпП України.

Водночас судом встановлено, що засідання профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Національного банку України, оформлене протоколом від 23.04.2015 р., було проведено без участі позивача.

Разом з тим суд відхиляє посилання позивача на те, що позивача було звільнено в період його тимчасової непрацездатності, оскільки, з урахуванням наданого позивачем листка непрацездатності серія АГЧ № 842569, відповідачем наказом від 23.06.2015 р. № 3238-к було внесено зміни в наказ від 05.05.2015 р. № 2652-к в частині дати звільнення на 23.06.2015 р.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося із порушенням вимог ст.ст. 40, 49 2 КЗпП України, а тому прийняті Національним банком України накази про звільнення від 05.05.2015 р. № 2652-к та від 23.06.2015 р. № 3238-к є протиправними та такими, що підлягають скасуванню, а позивач підлягає поновленню Національним банком України на посаді заступника начальника відділу досліджень фінансово-банківської системи Центру наукових досліджень Національного банку України з 07.05.2015 р.

Оскільки судом задоволено позовні вимоги позивача в частині поновлення його на займаній посаді, відповідно на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.06.2015 р. по день поновлення на роботі, виходячи із середньомісячної заробітної плати.

Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення на користь позивача моральної шкоди в сумі 10 000,00 гривень з огляду на наступне.

Цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду визначається статтею 1167 ЦК України. Приписами частини 1 наведеної правової норми передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відтак, підставою для відшкодування моральної шкоди є, зокрема, фактична наявність такої шкоди у вигляді понесених позивачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи вищевказану вимогу позивач зазначає, що відповідач своїми діями, а саме: виданням наказу про звільнення в період його тимчасової непрацездатності, нездійсненням нарахування заробітної плати та інших видів винагороди спричинив втрату нормальних (сталих) життєвих зв'язків, що вимагало додаткових зусиль для організації та відновлення (нормального життя). В результаті таких дій позивач змушений був запозичувати кошти для виконання зобов'язань сім'ї та на лікування.

Також позивач зазначає, що його дружина ОСОБА_3 є позичальником перед одним із банків та інвалідом третьої групи, тимчасово не працює, а, отже, і немає інших фінансових надходжень крім пенсії, а тому позивач змушений був позичати кошти для виконання кредитних зобов'язань в сумі 20 тис. грн., що підтверджується розпискою наявною в матеріалах справи. Позивач зазначає, що вказані кошти були спрямовані на погашення зобов'язань його дружини ОСОБА_3 по погашенню заборгованості по наявному кредиту.

Разом з тим, доказів на підтвердження вищевказаних обставин позивач суду не надав. Так, в наданій позивачем розписці не зазначено мету запозичення коштів, а відтак, суд не може простежити причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та завданою моральною шкодою.

Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей і т.д.

Отже, в діях відповідача відсутній склад правопорушення, який є підставою для стягнення завданої моральної шкоди позивачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Однак зазначений розмір моральної шкоди, а саме 10 000,00 гривень не підтверджується доказами глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування.

Суть спору про поновлення на публічній службі може полягати у вимогах про визнання неправомірним рішення щодо припинення публічної служби та про поновлення на посаді та у вимогах про присудження заробітної плати, іншого грошового утримання втраченого особою у зв'язку з неправомірним звільненням з посади.

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд має керуватися критеріями, закріпленими у ч. 3 ст. 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведена правомірність його дій, водночас позивачем доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 69 - 71, 160-165, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ Національного банку України від 05 травня 2015 року № 2652-к «Про звільнення ОСОБА_1».

3. Визнати протиправним та скасувати наказ Національного банку України від 23 червня 2015 року № 3238-к «Про внесення змін до наказу від 05.05.2015 р. № 2652-к».

4. Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу досліджень фінансово-банківської системи Центру наукових досліджень Національного банку України з 24 червня 2015 року.

5. Зобов'язати Національний банк України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 24 червня 2015 року по день поновлення на роботі.

6. Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу досліджень фінансово-банківської системи Центру наукових досліджень Національного банку України з 24 червня 2015 року та присудження виплати йому заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.О. Іщук

Судді І.М. Погрібніченко

В.П. Шулежко