Справа № 462/2568/15-а
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Справа № 876/6490/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Хобор Р.Б., Попка Я.С.

з участю секретаря судового засідання Мартинишин Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львов апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року у справі № 462/2568/15-а за позовом ОСОБА_1 до Адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, в якому просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення від 30 березня 2015 р. № 47, якою накладено штраф в розмірі 340 грн. за встановлення огорожі в 2008 р. у вигляді плит.

Позовні вимоги мотивує тим, що вказану огорожу вона встановила в звязку з необхідністю ремонту старої металевої сітки ще у 2008р., а згідно з Переліком будівельних робіт затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2009року №1104 на влаштування, ремонту, заміни парканів дозволів не вимагається. У звязку з цим просить оскаржену постанову скасувати та закрити справу у зв'язку із відсутністю події правопорушення.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанову суду першої інстанції оскаржив позивач, подавши на неї апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки дане рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та таке, що неповно відображає обставини, які мають істотне значення для даної справи.

Просить скасувати Залізничного районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, щоапеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що будинок № 1 1 по вул. Зоряна у м. Львові належить на праві спільної часткової власності сім'ї ОСОБА_1 та сімї ОСОБА_2.

Згідно заяви на адресу Залізничної районної адміністрації від 20.02.2015 р. ОСОБА_2 просив перевірити та прийняти міри щодо самочинно встановленої ОСОБА_1 бетонної огорожі.

05.03.2015 р. майстром по експлуатації житлового фонду ЛКП «Скнилівок» ОСОБА_3 було складено акт-попередження відносно ОСОБА_1 про порушення нею п. 20.1.24 Правил благоустрою м. Львова, а саме здійснено самовільне будівництво, яке виявлено 05.03.2015 р., у виді самочинно влаштованої бетонної огорожі розміром 4.00x2.00 м біля будинковолодіння №11 по вул. Зоряна у м. Львові,

11.03.2015 року головним інженером ЛКП «Скнилівок» ОСОБА_4 складено протокол стосовно ОСОБА_1, у звязку з тим, що вона самовільно встановила бетонну огорожу розміром 4,00x2,00 м біля будинковолодіння по вул. Зоряна, 11ум.Львові. Даний протокол складено в присутності свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які засвідчили, що ОСОБА_1 відмовилась від підпису та дачі пояснень.

На підставі вказаного протоколу, 30 березня 2015 року адміністративною комісією при Залізничній районній адміністрації ЛМР прийнято постанову № 47 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. на ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП.

Спірна постанова надіслана рекомендованим листом на імя ОСОБА_1 31.03.2015 р., що стверджується квитанцією ЛД УДППЗ «Укрпошта».

ОСОБА_2 того, з долученого до матеріалів справи реєстру рекомендованих листів адміністративної комісії при ЗРА ЛМР та копії повідомлення вбачається, що на адресу ОСОБА_1 25.03.2015р. скеровано повідомлення про засідання адміністративної комісії 30.03.2015 р.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів належних та достатніх доказів своєї невинуватості у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП. а оскаржувана постанова №47 винесена відповідно до вимог закону, на підставі та у межах повноважень адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації ЛМР та своєчасно.

На думку колегії апеляційного суду такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи виходячи із наступного.

Так згідно із матеріалів справи вбачається та обставина, що Позивачка облаштувала огорожу в 2008 році з матеріалів придбаних в приватного підприємця ОСОБА_7

Окрім того цю обставину підтверджують надані Позивачем товарні чеки за 2007-2008 р.р. з яких вбачається, що Позивачка розрахувалась з приватним підприємством ОСОБА_7 за встановлення цієї огорожі в 2007-2008 р.р.

За змістом диспозиції ст. 152 КУпАП об'єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері благоустрою. Об'єктивна сторона правопорушення виражається у порушенні державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів (формальний склад адміністративного проступку).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" (в редакції від 14.10.2008 р.) благоустрій населених пунктів - це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покрашення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Згідно положень цього ж Закону, територія (в населеному пункті) - це сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об'єктів загального користування: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об'єктів, об'єктів промисловості, комунально-складських та інших об'єктів у межах населеного пункту.

Відповідно до ч. 2 статті 17 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" громадяни у сфері благоустрою населених пунктів зобов'язані: 1) утримувати в належному стані закріплені в установленому порядку за ними території; 2) дотримуватися правил благоустрою території населених пунктів; 3) не порушувати права і законні інтереси інших суб'єктів благоустрою населених пунктів; 4) відшкодовувати в установленому порядку збитки, завдані порушенням законодавства з питань благоустрою населених пунктів.

При цьому, згідно ч. 1 статті 16 вказаного Закону (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), на об'єктах благоустрою категорично забороняється зокрема:

виконувати роботи без дозволу у разі, якщо обов'язковість його отримання передбачена законом;самовільно встановлювати об'єкти зовнішньої реклами, торговельні лотки, павільйони, кіоски тощо…

Так позовні вимоги мотивовані тим, що вказану огорожу Позивачка встановила в звязку з необхідністю ремонту старої металевої сітки ще у 2008р., пославшись на той факт що згідно з Переліком будівельних робіт, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2009 року №1104 на влаштування, ремонт та заміну парканів дозволів не вимагається.

Такі доводи Позивача суд не приймає до уваги, виходячи з того, що з огляду на матеріали справи, будівництво паркану Позивачем було завершене у 2008 р., тобто до набрання чинності Постанови Кабінету Міністрів України від 30.09.2009 року №1104.

Разом з тим, ч. 9 ст. 29 ЗУ "Про планування і забудову територій" (чинного на той час) встановлено, що здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд, видачу ордерів на проведення земляних робіт.

Частиною 7 статті 29 цього Закону встановлено, що перелік будівельних робіт, на виконання яких не вимагається дозвіл, визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань архітектури та містобудування.

На момент спірних правовідносин чинним було Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затверджене наказом Держбуду України від 05.12.2000 N 273.

Частиною 4 цього Положення, було затверджено перелік будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, серед яких в п. 4.9 зазначені тимчасові будівлі та споруди, зведення яких не потребує виконання робіт з улаштування фундаментів.

Так паркан споруджений Позивачем є тимчасовою спорудою, яку зведено на земляне полотно без виконання земляних робіт і робіт по улаштуванню фундаментів, і відповідно до п. 4.9 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт не потребував дозволу на його влаштування та не потребував згоди суміжних співвласників на його зведення, як це передбачено Постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2009 року №1104 набрання чинності якої відбулося вже після завершення його зведення. Зокрема саме такої правової позиції притримався Київській апеляційний адміністративний суд у постанові від 07.02.2008 р. (Справа N 22а-3396/08р.).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає, що Відповідачами не доведено той факт, що виконані Позивачем роботи з встановлення паркану на час його зведення потребували отримання дозволу, відповідно в діях останнього не вбачається складу адміністративного правопорушення передбаченого ст. 151 КпАП України.

Щодо доводів Позивача відносно порушення строків притягнення до адміністративної відповідальності суд зазначає.

Статтею 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - два місяці з дня його виявлення.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1988 року N 6 "Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення" постановлено, що при перевірці додержання органом (посадовою особою) встановленого ст. 38 КпАП України двомісячного строку застосування адміністративного стягнення судам слід мати на увазі, що при правопорушеннях, які тривають (самоправне зайняття жилого приміщення - ст. 151 КпАП України, порушення або невиконання встановлених правил пожежної безпеки - ст. 175, невиконання обов'язків по вихованню і навчанню дітей - ст. 184 та ін.), зазначений строк обчислюється з дня виявлення правопорушення.

В теорії адміністративного права розрізняють зокрема продовжувані і триваючі адміністративні правопорушення наступним чином.

Так, продовжуваним адміністративним проступком називають ряд ідентичних проступків, які вчиняються неодноразово з однаковою метою, формою вини, тими ж суб'єктами, засобами дії і які складають у сукупності єдине правопорушення (наприклад, дрібне розкрадання державного або колективного майна).

Проте триваючими адміністративними проступками є проступки, пов'язані з тривалим, неперервним невиконанням обов'язків, передбачених правовою нормою (наприклад, проживання без паспорта, самовільне будівництво будинків або споруд тощо), припиняються або виконанням регламентованих обов'язків, або притягненням винної у невиконанні особи до відповідальності. Дуже часто ці правопорушення є наслідками протиправної бездіяльності.

Тобто триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь певні дії чи бездіяльність, перебуває надалі у стані безперервного продовження цих дій (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Іноді такий стан продовжується значний час і увесь час винний безперервно скоює правопорушення у вигляді невиконання покладених на нього обов'язків (лист Міністерства Юстиції України від 01.12.2003 N 22-34-1465). Зокрема аналогічна правова позиція з кваліфікації триваючого правопорушення висвітлена в Ухвалі ВАСУ від 02 березня 2015 року м. Київ К/800/56908/13, Ухвалі ВАСУ "06" березня 2013 р.К/9991/9511/1.

У відповідності до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

Керуючись: ч. 3 ст. 160, ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 02 червня 2015 року у справі № 462/2568/15-а скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Скасувати постанову Адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради від 30 березня 2015 року про накладення штрафу на ОСОБА_1

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Р.П. Сеник

Судді : Р.Б. Хобор

ОСОБА_8