Справа № 805/4639/15-а
Суддя: Давиденко Т.В.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 р. Справа №805/4639/15-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови:

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Давиденко Т.В.

при секретарі судового засідання Маковецькій О.О.

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1

від відповідачів:

1. ОСОБА_2 довір. від 10.06.2015 року б/н

2. не зявились

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративний позов ОСОБА_1

до відповідачів:

1. Державної прикордонної служби України Сумського прикордонного загону

2. Старшого лейтенанта ОСОБА_3 начальника 1-го відділу ІПС впс «Конотоп» Сумського погранзагону ДПС України

про визнання протиправними дій, скасування рішень, стягнення матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної прикордонної служби України Сумського прикордонного загону, Старшого лейтенанта ОСОБА_3 начальника 1-го відділу ІПС впс «Конотоп» Сумського погранзагону ДПС України про визнання протиправними дій щодо перешкоджання перетину державного кордону України дітьми позивача, скасування рішень про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку ОСОБА_4, від 13.06.2015 року б/н та громадянину України, який не досяг 16-річного віку ОСОБА_5, від 13.06.2015 року б/н, стягнення матеріальної шкоди в сумі 6000 грн. та моральної шкоди в сумі 5000 грн.

Доводи позовної заяви обґрунтовують тим, що рішення, які оскаржуються, як вважає позивач, прийняті відповідачем не у спосіб, визначений чинним законодавством, та з перевищенням повноважень, наданих йому законами та Конституцією України.

Зазначає, що відповідач 2 незаконно відмовив неповнолітнім дітям позивача у перетині державного кордону України, оскільки завірення у закордонній дипломатичній установі згоди батька, виданої нотаріусом Російської Федерації, не передбачене нормами чинного законодавства України.

Вказує на те, що згідно Конвенції країн СНД про правову допомогу та правові взаємовідносини з громадянських, сімейних та кримінальних справ», яка ратифікована Україною 14.04.1995 року, документи, що на території однієї з Договірних Сторін

виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди, зазначає, що діями відповідачів їй та її дітям нанесена шкода, тому просить відшкодувати матеріальні витрати в розмірі 6000 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Враховуючи викладене, просить позовну заяву задовольнити у повному обсязі.

19.11.2015 року позивач надав розрахунок матеріальної шкоди, згідно якого просив стягнути з відповідачів суму матеріальної шкоди в розмірі 6000 грн., в тому числі вартість проїзних документів на проїзд поїздом Конотоп Київ 13.06.2015 року та поїздом Київ Москва, відправленням 16.06.2015 року, в сумі 3638 грн. 98 коп., оренда житла в сумі 1400 грн. та витрати на проїзд на таксі, продукти харчування, товари особистої гігієни, побутова хімія та атракціони для дітей на загальну суму 961 грн.

У судовому засіданні 01.12.2015 року позивач надав клопотання про уточнення позовних вимог в частині стягнення вартості проїзних документів, де просив стягнути з відповідача суму матеріальної шкоди, яка складається з вартості проїзних документів на поїзд Конотоп Київ, який слідував 13.06.2015 року, в сумі 176 грн. 44 коп. та вартості проїзних документів на поїзд Київ Москва, відправленням 16.06.2015 року, в сумі 3462 грн. 54 коп.

В запереченнях на позовну заяву відповідачі вказали на її безпідставність та зазначили, що під час здійснення прикордонного контролю посадові особи діяли в межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією та законами України.

Зазначає, що рішення, які оскаржуються, прийняті відповідно до розпорядження Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 10.04.2015 року № Т/23-2525 та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18.06.2015 року № Т/23-5112.

Вказує на помилковість посилання позивача на Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, оскільки вважає, що консульська легалізація документу не відноситься до спеціального посвідчення, а є лише дією консула щодо встановлені та засвідчені підпису, повноважень посадової особи, тощо.

Враховуючи наведене, просив в задоволені позовної заяви відмовити.

Позивач у судовому засіданні доводи позовної заяви підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позовну заяву задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти доводів позовної заяви заперечував, просив в задоволені позовної заяви відмовити з підстав, викладених в запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, заперечень, заслухавши представників сторін, суд встановив.

ОСОБА_6, (НОМЕР_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2), ІНФОРМАЦІЯ_1, місцепроживання: 84331, АДРЕСА_1.

12.06.2015 року ОСОБА_6 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 слідувала потягом Київ Москва( а.с. 9-11).

З метою перетину державного кордону України, ОСОБА_1 надала у прикордонному пункті пропуску Конотоп наступні документи: паспорт, свідоцтва про народження ОСОБА_5 та ОСОБА_4, нотаріально посвідчену нотаріусом Російської Федерації згоду батька на вивіз дітей та її переклад на українську мову.

13.06.2015 року старшим лейтенантом ОСОБА_3 начальником 1-го відділу ІПС впс «Конотоп» Сумського погранзагону ДПС України прийняте рішення б/н про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку - ОСОБА_4 (а.с. 7).

13.06.2015 року Старшим лейтенантом ОСОБА_3 начальником 1-го відділу ІПС впс «Конотоп» Сумського погранзагону ДПС України прийняте рішення б/н про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку - ОСОБА_5 (а.с. 8).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи рішення Державної прикордонної служби України Сумського прикордонного загону обґрунтовані тим, що згода батька на вивіз дітей, видана нотаріусом РФ, недійсна для перетину державного кордону України у звязку з незавіренням її у закордонній дипломатичній установі України.

Між сторонами немає розбіжностей щодо обставин справи, встановлених адміністративним судом, позивач вважає дії відповідача протиправними, оскільки згода на вивіз дітей у спірних взаємовідносинах не потребує завірення у дипломатичній утанові України.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Організаційні засади здійснення прикордонного контролю визначені статтею 2 Закону України «Про прикордонний контроль», відповідно до якої прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 1 цього Закону контрольні органи і служби - державні органи і служби, що здійснюють санітарний, ветеринарний, фітосанітарний, радіологічний, екологічний контроль, контроль за вивезенням з території України культурних цінностей, інші передбачені законом види державного контролю при перетинанні державного кордону.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» основними функції Державної прикордонної служби України є здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 цього Закону на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладається здійснення прикордонного контролю і пропуску в установленому порядку осіб, транспортних засобів, вантажів в разі наявності належно оформлених документів після проходження ними митного та за потреби інших видів контролю, а також реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в установленому порядку прибувають в Україну, та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах вїзду - виїзду, а також здійснення фіксації біометричних даних іноземців та осіб без громадянства під час здійснення прикордонного контролю в пунктах пропуску через державний кордон та у контрольних пунктах вїзду виїзду.

Виконання зазначених функцій є оперативно-службовою діяльністю Державної прикордонної служби України.

Таким чином, відповідачі у справі субєкти владних повноважень, які виконують владні управлінські функції у сфері забезпечення недоторканності державного кордону.

Частиною 4 статті 20 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов'язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право шляхом опитування осіб зясовувати підстави перетинання державного кордону України, вїзду на тимчасово окуповану територію або виїзду з неї, не пропускати через державний кордон України, на тимчасово окуповану територію або з неї осіб без дійсних документів на право перетинання кордону або для вїзду на тимчасово окуповану територію та виїзду з неї, осіб, які наддали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України запорушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та

правоохоронних органів не дозволяється вїзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України « Про прикордонний контроль» перевірка документів - дослідження уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України паспортного та інших документів фізичних осіб, які перетинають

державний кордон, з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі, а також дослідження за результатами оцінки ризиків документів, що стосуються транспортних засобів, вантажів.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль здійснюється щодо:

1) осіб, які перетинають державний кордон;

2) транспортних засобів, що перевозять через державний кордоносіб та вантажі;

3) вантажів, що переміщуються через державний кордон.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону прикордонний контроль включає перевірку документів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль» паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної

прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з'ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.

Тобто, здійснюючи дії щодо перевірки документів службовими особами Державної

прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі та з'ясування наявності або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону, відповідачі діяли в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, тому суд вважає позовні вимоги в частині визнання зазначених дій протиправними такими, що задоволенню не підлягають.

Наряду з викладеним, суд вважає помилковим висновок відповідачів про наявність обставин щодо прийняття рішень, які оскаржуються, виходячи з наступного.

Порядок відмови у перетинанні державного кордону іноземцям, особам без громадянства та громадянам України визначений статтею 14 Закону України «Про прикордонний контроль», пунктом 1 якої визначено, зокрема, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в'їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій,

третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв'язку з відсутністю документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством

випадках або у зв'язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.

Відповідно до ст. 313 Цивільного кодексу України

1. Фізична особа має право на свободу пересування.

2. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

3. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну.

Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, укладена 07.10.2002 року, встановлено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

З аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що жодна з них не містить обовязку щодо посвідчення згоди на виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у закордонній дипломатичній установі України.

Суд вважає неправомірним посилання відповідачів на правомірність прийняття рішень відповідно до розпорядження Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 10.04.2015 року № Т/23-2525 та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18.06.2015 року № Т/23-5112 з урахуванням принципу верховенства права.

Суд вважає, також, необґрунтованим довід відповідачів щодо того, що консульська легалізація документу не відноситься до спеціального посвідчення, а є лише дією консула щодо встановлені та засвідчені підпису, повноважень посадової особи, тощо, оскільки дозвіл на перетинання державного контролю громадян, які не досягли 16-річного віку, наданий уповноваженою особою в межах його компетенції, за установленою формою і скріплені гербовою печаткою.

Частиною 3 статті 14 Закону України «Про прикордонний контроль» особі, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, надане право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду.

Оскільки під час розгляду справи встановлена протиправність рішень відповідача щодо відмови неповнолітнім дітям у перетинанні державного кордону, суд вважає позовні вимоги в частині скасування відповідних рішень такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення з відповідачів матеріальної та моральної шкоди, суд враховує наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені статтею 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

1. Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

2. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

3. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

4. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як вбачається з розрахунку матеріальної шкоди, матеріальна шкода в сумі 6000 грн. складається з вартості залізничних квитків для повернення з Конотопа до Києва 13.06.2015 року в розмірі 176 грн. 44 коп., проживання у приміщенні, яке орендувалось, в розмірі 1400 грн., вартості вдруге придбаних квитків на поїзд Київ Москва відправленням 16.06.2015 року в розмірі 3462 грн. 54 коп. та інших витрат на проїзд на таксі, продукти харчування, товари особистої гігієни, побутова хімія та атракціони для дітей на загальну суму 961 грн.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення.

В якості доказів щодо понесених матеріальних витрат позивачем надані проїзні документи на право проїзду залізничним транспортом 13.06.2015 року на суму 176 грн. 44 коп., 16.06.2015 року на суму 3462 грн. 54 коп. та договір оренди житлового приміщення.

Оскільки під час розгляду справи судом встановлена протиправність рішень субєктів владних повноважень, суд вважає за необхідне стягнути з на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі вартості квитків на поїзд 073 Конотоп Київ відправленням 13.06.2015 року в сумі 176 грн. 44 коп. (98 грн. 75 коп. + 77 грн. 69 коп.).

Щодо стягнення суми витрат на повторне отримання проїзних документів в розмірі 3462 грн. 54 коп. на поїзд Київ - Москва відправленням 16.06.2015 року, суд враховує, що позивачу разом з дітьми у цьому випадку наданий дозвіл на перетинання кордону України, тобто, права позивача в зазначених правовідносинах порушені не були та взагалі, зазначена обставина не стосується спірних взаємовідносин, тому суд відмовляє в задоволені цієї частини позовних вимог.

При цьому, суд враховує, також, що питання про відшкодування витрат на придбання проїзних документів вперше 12.06.2015 року на поїзд Київ Москва позивачем взагалі не ставиться.

Стосовно стягнення витрат з оренди житлового приміщення, суд враховує наступне.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд критично оцінює наданий в якості доказів договір оренди житлового приміщення, оскільки в останньому не зазначені відомості про осіб, які його уклали (паспорт, індивідуальний податковий номер, адреса місця проживання, тощо).

Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу в підтвердження передання грошових коштів в рахунок оплати зазначеного договору.

Щодо стягнення інших витрат, а саме, витрат на проїзд на таксі, продукти харчування, товари особистої гігієни, побутова хімія та атракціони для дітей на загальну суму 961 грн.,суд враховує, що позивачем не надано суду жодного доказу в підтвердження понесених витрат в зазначеному розмірі.

Як вбачається з позовної заяви, вона містить вимогу, також, про стягнення, також, моральної шкоди.

Згідно ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем не надано суду доказів наявності шкоди, або наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, фактів заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди такою, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Законом України «Про імміграцію», ст. 2, ст. 7-15, ст.17-20, ст. 69-72, ст. 86, ст. 94, ст. 122-154, ст. 158-163, ст. 167, ст. 185, 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України Сумського прикордонного загону, Старшого лейтенанта ОСОБА_3 начальника 1-го відділу ІПС впс «Конотоп» Сумського погранзагону ДПС України про визнання протиправними дій щодо перешкоджання перетину державного кордону України дітьми позивача, скасування рішень про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку - ОСОБА_4, від 13.06.2015 року б/н та громадянину України, який не досяг 16-річного віку, - ОСОБА_5 від 13.06.2015 року б/н, стягнення матеріальної шкоди в сумі 6000 грн. та моральної шкоди в сумі 5000 грн. задовольнити частково.

Рішення Старшого лейтенанта ОСОБА_3 начальника 1-го відділу ІПС впс «Конотоп» Сумського погранзагону ДПС України про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, - ОСОБА_4 від 13.06.2015 року б/н - скасувати.

Рішення Старшого лейтенанта ОСОБА_3 начальника 1-го відділу ІПС впс «Конотоп» Сумського погранзагону ДПС України про відмову в перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку, - ОСОБА_5 від 13.06.2015 року б/н. скасувати.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ., (НОМЕР_1, ідентифікаційний код НОМЕР_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, місцепроживання: 84331, АДРЕСА_1) суму матеріальної шкоди в розмірі 176 грн. 44 коп.

В задоволені іншої частини адміністративного позову відмовити.

Стягнути з Державної прикордонної служби України Сумського прикордонного загону (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь ОСОБА_1 (НОМЕР_1) витрати, повязані зі сплатою судового збору, в сумі 197 грн. 80 коп.

Постанова Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

У судовому засіданні 01.12.2015 року проголошені вступна та резолютивні частини постанови, повний текст постанови виготовлений 04.12.2015 року.

Суддя Давиденко Т.В.