Справа № 815/2492/15
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2492/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Федусик А.Г.,

суддів Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМСУ) про визнання неправомірним та скасування рішення ДМСУ від 25 березня 2015 року №224-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язання ДМСУ прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 квітня 2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області із заявою №107 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 серпня 2013 року наказом №71 першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту позивачу.

25 березня 2015 року рішенням ДМСУ №224-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

23 квітня 2015 року позивач отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області за №232 від 03 квітня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №224-15 від 25 березня 2015 року.

Вважаючи відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, необґрунтованою, а рішення ДМСУ протиправним, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, судом першої інстанції не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Разом з тим, позивачем зазначено, що 16 грудня 2012 року до цеху, де він працював кравцем, прийшли представники терористичного угрупування "Талібан" з метою вербування позивача до своїх лав. Позивач відмовився співпрацювати з ними через те, що їх діяльність спрямована на вбивства. 20 грудня 2012 року таліби вдруге з'явились до позивача з тією же метою, тому позивач через чотири дні виїхав до Пакистану, де, як він стверджує, перебував два місяці. Проте, колегія суддів не приймає до уваги твердження позивача, що терористичне угрупування "Талібан" вимагало від нього співпрацювати у зв'язку з його діяльністю, оскільки позивач, як він сам зазначає, займався шиттям одягу, тому є не зрозумілим, яким саме чином професійна діяльність позивача може принести користь "Талібану".

Крім того, в протоколі співбесіди позивача останнім зазначено, що ні він, ні його родичі ніколи не мали відношення до політичних, суспільних або інших організацій в Афганістані, його мати працює вчителькою, проте, з цього приводу вона ніколи не зазнавала переслідування, зокрема, від талібів. Також, причиною виїзду позивач зазначив погрози зі сторони "Талібану", однак, вказав, що зі сторони легальної діючої влади Афганістану жодних погроз не було. Окрім іншого, позивач зазначив, що на його адресу ніколи не поступали погрози повязані з релігією, національністю, расою.

Тому, приймаючи до уваги підстави виїзду позивача з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо його переслідування в Афганістані і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну та політичну ситуації, зокрема, які стосуються діяльності руху "Талібан", не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що до приїзду в України позивач знаходився в Російській федерації, при цьому за міжнародним захистом до органів міграційної служби не звертався, тому враховуючи, що РФ підпадає під визначення третьої безпечної країни, в якій позивач перебував перед вильотом та мав можливість звернутися до компетентних органів із відповідною заявою, однак не звернувся, колегія суддів надходить до висновку, що підстави для надання позивачу статусу біженця в Україні відсутні, а оскаржуване рішення відповідача є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам Закону.

Крім того, слід зазначити, що після потрапляння до м.Маріуполь позивач не шукав найближчого територіального органу ДМСУ для звернення за захистом в Україні, а цілеспрямовано їхав до м.Одеси, міста з розвинутою інфраструктурою, промисловим ринком, на якому можна працювати. Зазначене свідчить про те, що заявник не шукав притулку в Україні, а прибув з метою пошуку кращих економічних умов життя.

З урахуванням викладеного, колегія суддів надходить до висновку, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та надана правова оцінка.

Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Колегія суддів не може погодитися з посиланням апелянта на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому що всі процесуальні норми, передбачені адміністративним судочинством були виконані без порушень прав кожної сторони при розгляді справи.

Доводи, викладені у апеляційній сказі були предметом дослідження судом першої інстанції та свого підтвердження не знайшли.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: ОСОБА_3
Суддя: Суддя: ОСОБА_4 ОСОБА_1