Справа № 826/15811/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 грудня 2015 року № 826/15811/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Делонгі Україна» до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «Делонгі Україна» (далі - позивач, ТОВ «Делонгі Україна») до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві) про скасування податкових повідомлень-рішень від 13.03.2015 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в частині основного зобов'язання у розмірі 4 640 592,15 грн. та штрафних санкцій 1 160 148,04 грн. і №, яким позивачу було збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток в частині основного зобов'язання у розмірі 4 530 486,02 грн. та штрафних санкцій 1 132 621,51 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що висновки акта перевірки, на підставі яких винесено податкові повідомлення-рішення не відповідають дійсним обставинам справи. Послуги з організації та проведення рекламно-інформаційних заходів, що замовлялися позивачем у ТОВ «СІЮ», мали реальний характер та були пов'язані з господарською діяльністю позивача.

Позивач також стверджує, що надав до перевірки усі первинні та інші документи на підтвердження отримання послуг: договір, додаткові угоди, акти отриманих послуг, платіжні доручення, листи від торгових мереж та ТОВ «СІЮ», якими підтверджується присутність працівників ТОВ «СІЮ» в торгових мережах та реальне надання відповідних послуг позивачу, тому вважає, що він виконав усі вимоги податкового законодавства щодо формування податкового кредиту та валових витрат.

У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позов є необґрунтованим, безпідставним, а спірні податкові повідомлення-рішення прийняті податковим органом відповідно до вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

З урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи в порядку письмового провадження на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2011 по 30.09.2014, валютного та іншого законодавства за період 01.10.2011 по 30.09.2014.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 10.02.2015 № 44/26-59-22-09/37448134, згідно з висновками якого встановлено відображення в податковій звітності правових взаємовідносин з контрагентами без мети реального настання правових наслідків та відсутність зв'язку отриманих позивачем послуг від ТОВ «СІЮ» із господарською діяльністю позивача.

На підставі акта відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 13.03.2015 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 4 809 733 грн. та нараховано штрафні санкції в розмірі 1 202 433,14 грн. та податкове повідомлення-рішення від 13.03.2015 № , яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на прибуток в сумі 4 706 524 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 1 176 631 грн.

Позивач, не погоджуючись із прийняти податковим повідомленням-рішенням, що на його думку порушує його права та інтереси, звернувся з даним позовом до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Предметом даної справи є правомірність даних податкового обліку позивача за результатами операцій з ТОВ «СІЮ» (). Операції з іншими контрагентами, зазначеними в акті перевірки та в запереченнях відповідача на позов, не входять до предмету розгляду справи, оскільки позивачем податкові повідомлення-рішення оскаржуються лише в частині, що стосується операцій з ТОВ «СІЮ».

Позивач є імпортером на території України малих побутових електроприладів для приготування їжі, прибирання дому, прасування речей, портативного кондиціонування, нагрівання та іншої техніки під знаками для товарів і послуг «De'Longhi», «Kenwood», «Ariete», «Braun».

З матеріалів справи вбачається, що позивач за Договором № D/C-01 від 23.04.2012 замовляв у ТОВ «СІЮ» послуги з організації та проведення рекламно-інформаційних заходів для підтримки обізнаності та зацікавленості існуючих та потенційних споживачів щодо такої продукції. Зокрема, надання послуг з боку ТОВ «СІЮ» включало в себе демонстрацію технічних, функціональних можливостей товарів, естетичних властивостей товарів; демонстрацію відмінностей від аналогічних товарів відповідної категорії побутової техніки з метою формування та підтримання обізнаності, а також залучення нових споживачів та збільшення обсягів продажу товарів позивача під знаками для товарів та послуг «Delonghi», «Kenwood», «Ariete» та «Braun»; проведення консультування та інформування кінцевих споживачів щодо призначення товарів позивача, споживчих переваг товарів позивача, їх асортименту, способів експлуатації та особливостей догляду за товарами; проведення консультування та інформування кінцевих споживачів щодо відповідності пропонованих товарів сучасним тенденціям розвитку ринку побутової техніки та моди тощо.

В підтвердження правомірності здійснення господарських операцій та включення позивачем до складу валових витрат і податкового кредиту відповідних сум позивач надав суду первинні документи, зокрема: договір про надання рекламно-інформаційних послуг № D/C-01 від 23.04.2012, додаткові угоди до Договору, у яких фіксувалися суть послуг, адреси магазинів, в яких такі послуги надавалися, терміни, вартість та порядок оплати; акти наданих послуг, у яких містяться посилання на номер договору, додаткової угоди, період надання послуг, рахунок на оплату послуг; звіти з аналізу ефективності рекламно-інформаційних заходів (доповнення 1 до актів наданих послуг), в яких затверджені результати консультування та інформування споживачів про товари позивача, вказаний чіткий перелік адрес надання послуг, кількість відпрацьованих днів та здійснених ефективних консультацій; усі податкові накладні та рахунки-фактури; платіжні доручення та банківські виписки, якими підтверджується оплата послуг у повному обсязі.

Факт проведення рекламно-інформаціних заходів щодо продукції позивача та перебування працівників ТОВ «СІЮ» в магазинах торгових мереж підтверджується також долученими позивачем документами третіх осіб - листом ТОВ «СІЮ» від 03.02.2015 № 823 та листами торгових мереж, у яких послуги надавалися - листом TOB «Комфі Трейд» від 16.03.2015, листом TOB «САВ-Дістрибьюшн» від 13.03.2015, листом TOB «Дієса» від 13.03.2015.

В судовому засіданні в якості свідка судом допитано ОСОБА_1, який у перевіряємий період був начальником відділу торгового маркетингу ТОВ «Делонгі Україна». Свідок пояснив, що особисто зустрічався та вів переговори з представниками ТОВ «СІЮ», керував та безпосередньо контролював проведення навчання промоутерів перед їх початком роботи у магазинах торгових мереж, був відповідальним за організацію проведення рекламно-інформаційних заходів ТОВ «СІЮ».

Також, у судовому засіданні допитано свідка ОСОБА_2, який працював консультантом у ТОВ «СІЮ» та проводив демонстраційно-роз'яснювальну роботу щодо просування продукції позивача у магазині торгової мережі «Ельдорадо» за адресою: м. Київ, вул. Раїси Окіпної, 3. Свідок підтвердив, що працював у ТОВ «СІЮ», пояснив яким чином він надавав консультації потенційним споживачам, що входило в його обов'язки як консультанта.

Під час допиту свідка судом встановлено, що діяльність промоутерів щодо консультування покупців здійснювалася біля спеціально оформлених бренд-зон в торгових мережах. Позивач замовляв виготовлення та встановлення (монтаж) бренд-зон за договорами підряду у ТОВ «РПК-Груп» та ТОВ «Продакшн Груп Сервіс».

З метою встановлення факту виготовлення та розміщення бренд-зон у магазинах торгових мереж, позивачем надано договір підряду № 55 з ТОВ «РПК-Груп» з Додатком № 4, відповідно до якого останній зобов'язувався виготовити кулінарну зону у комплекті Kenwood з вбудованим холодильником Electrolux та раковиною для магазину торгової мережі «Комфі», а також встановити (монтувати) її у магазин. В підтвердження виконання умов цього договору надано видаткові накладні, податкові накладні, акти здачі-прийняття робіт.

Можливість розміщення бренд-зон, а також перебування промоутерів у магазинах торгових мереж була попередньо погоджена позивачем з торговими мережами шляхом оформлення додаткових угод до договорів поставки, за якими здійснювався продаж товарів позивача торговим мережам.

В підтвердження позивачем надано договір поставки з ТОВ «Дієса» (Ельдорадо), Додаткову угоду № 1.1 до Договору поставки № DLUA06 від 22.06.2011 з ТОВ «Дієса» (Ельдорадо), якими передбачено, що торгові мережі санкціонували перебування промоутерів позивача та уповноважених ним осіб у своїх магазинах та погодили право позивача «організовувати на території торгових точок Покупця рекламно-інформаційні заходи, спрямовані на привертання уваги споживачів до якісних переваг товарів цих торговельних марок, їх асортименту, демонстрації технічних особливостей, відмінностей від аналогічних товарів відповідної категорії побутових техніки».

Відповідно до Додаткової угоди № 2 до цього Договору, сторони погодили передачу для тимчасового розміщення у точках продажу товарів спеціальних демонстраційних конструкцій (бренд-зон). Загальний перелік бренд-зон, їх візуальне зображення, а також перелік магазинів у яких розміщувалися бренд-зони було затверджено у Додатках № 1 та № 2 до вказаної Додаткової угоди № 2.

Як встановлено судом, демонстраційні зразки товару, щодо якого надавалися послуги, а також спеціальні бренд-зони для розміщення демонстраційних товарів позивача передавалися магазинам торгових мереж шляхом оформлення відповідних актів прийому-передачі з підписами директора магазину торгової мережі, керівників охорони магазину, промоутерів (консультантів) та менеджерів з торгового маркетингу позивача та печатками позивача і магазина торгової мережі.

Факт розміщення бренд-зон у магазинах торгових мереж, а також надання консультацій промоутерами біля цих бренд-зон також підтверджується дослідженим судом Фотозвітом по результатам інспектування порядку надання рекламно-інформаційних послуг кінцевим споживачам товарів марок DeLonghi, Kenwood, Braun, Ariete у магазинах Comfy, Фокстрот, Ельдорадо.

Щодо тверджень відповідача про відсутність доцільності замовлення рекламно-інформаційних послуг у ТОВ «СІЮ» суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до практики Вищого адміністративного суду України для визнання зв'язку витрат з господарською діяльністю у платника має бути ділова мета на досягнення економічного ефекту (Ухвала від 16.07.2015 р. у справі № К/800/4211/15).

З досліджених доказів у матеріалах справи, вбачається, що отримані рекламно-інформаційні послуги, які були спрямовані на підвищення обізнаності покупців про переваги товарів позивача та збільшення обсягів придбання ними продукції, призвели до зростання його доходу.

Як стверджує позивач, у період надання послуг ТОВ «СІЮ» діяльність позивача була прибутковою, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями податкових декларацій з податку на додану вартість та податкових декларацій з податку на прибуток позивача за період діяльності з ТОВ «СІЮ». Отже, наведене свідчить про досягнення позивачем господарської мети.

Крім того, судом досліджено долучені позивачем штатні розписи позивача за період перевірки та довідки форми 1 ДФ ТОВ «СІЮ», якими підтверджується, що ТОВ «СІЮ» мало у своєму штаті достатню кількість працівників для забезпечення проведення рекламно-інформаційних заходів у більшості магазинів торгових мереж.

У Зведених таблицях даних фіксувалися відомості про місцезнаходження працівників позивача та ТОВ «СІЮ» у магазинах торгових мереж. Такі зведені дані додатково підтверджують, що працівники позивача були залучені до проведення рекламно-інформаційних заходів на рівні з працівниками ТОВ «СІЮ», однак у різних торгових точках.

В Акті перевірки відповідач стверджує, що оскільки позивач продає імпортовані в Україну товари торговим мережам, то він втрачає право власності на таку продукцію з моменту реалізації. Тому рекламно-інформаційні заходи в рамках заходів щодо збільшення попиту на продукцію, які проводяться в торгівельній мережі, до складу витрат на збут відповідно до пп. 138.10.3 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України має право віднести тільки фактичний власник товару.

Суд критично оцінює такі доводи відповідача, виходячи з наступного.

Факт переходу права власності на продукцію, рекламовану позивачем, до торгових мереж, жодним чином не спростовує економічної ефективності замовлення рекламних послуг саме позивачем та зв'язку відповідних витрат з господарською діяльністю саме позивача.

В Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 04.03.2015 у справі № К/800/65434/14, суд вказав, що діяльність з просування товарів у торговельних мережах навіть після переходу права власності на товар має переважний економічний інтерес в першу чергу для самого постачальника: «Суди об'єктивно не взяли до уваги доводи податкового органу про відсутність зв'язку цих послуг з господарською діяльністю СПД ОСОБА_1. Адже спірні послуги фактично спрямовані на забезпечення ефективного збуту товарів позивача у торгівельних мережах названих контрагентів шляхом популяризації продукції СПД ОСОБА_1 серед споживачів та стимулювання споживчого попиту, що і обумовлює господарський характер цих послуг для позивача. При цьому вказані дії з просування товару мають економічний ефект самі по собі, незалежно від їх результату, який не охоплюється предметом договору надання послуг. Посилання податкового органу на те, що відповідні операції з просування товарів здійснюються покупцем (торговельною мережею) у відношенні товару, право власності на який перейшло до покупця, не спростовує їх економічну цінність саме для позивача. Адже хоча діяльність з просування товарів у торговельних мережах названих контрагентів передбачає і їх економічний інтерес у зростанні торгового обороту, однак просування певного, конкретного товару має переважне економічне значення саме для його постачальника (виробника) та дистриб'ютора.».

Отже, витрати та податковий кредит імпортера товарів є правомірними навіть у тому випадку, коли вони були понесені на оплату рекламних чи маркетингових послуг дистриб'юторів, до яких уже перейшло право власності на рекламований товар. Така правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 24.10.2011 у справі № А23/125, та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 07.04.2015 у справі № К/800/17382/14.

За таких обставин, суд вважає, що перехід права власності на товар не має жодного значення для віднесення витрат на рекламно-інформаційні заходи відносно проданого товару до витрат імпортера.

Витрати у розумінні Податкового кодексу України - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілом власником) (п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп. 138.2. ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Абзацом «г» пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України передбачено, що до складу інших витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, включаються витрати на збут, зокрема витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів.

Згідно положень п.п. 139.1.1, п.п. 139.1.9. п 139.1. ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності, та витрати не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

У відповідності до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Аналіз положень податкового законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин, дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: 1) наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); 2) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; 3) наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; 4) документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т. ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; 5) наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов'язкові реквізити).

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Суд при вирішенні даної справи враховує правову позицію Вищого адміністративного суду України, викладену ним в Інформаційному листі від 20.07.2010 № 1112/11/13-10, відповідно до якого процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: встановлення факту здійснення господарської операції; встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку; встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість; встановлення факту надмірної сплати податку на додану вартість у ціні товарів (послуг), що придбані платником податку.

Крім того, як зазначено в Інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції; установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Як вбачається з наданих позивачем первинних документів витрати позивача підтверджені платіжними документами - банківськими виписками, а також розрахунковими та первинними документами (податковими накладними, актами наданих послуг, рахунками-фактурами). Недійсність первинних документів, їх невідповідність вимогам до первинних документів не встановлено.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

В даному випадку, відповідачем не надано суду жодних доказів, які підтверджували б те, що укладення договорів, на підставі яких виникли взаємовідносини між позивачем та контрагентом, не відповідали дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав та обов'язків та не надано належних доказів, які свідчили б про невідповідність первинних документів.

Акти зустрічних звірок, надані відповідачем нібито на підтвердження безтоварності операцій, стосуються контрагентів, операції з якими взагалі не оспорюються в рамках даної справи та не входять до предмету доказування. Суд також враховує, що відповідач не надав жодного акта перевірки, в якому операції ТОВ «СІЮ» з позивачем ставилися б під сумнів податковими органами. Також відповідач не залучив жодного рішення суду, що набрало б законної сили, в якому розглядувані операції були б визнані фіктивними, чи спрямованими на порушення публічного порядку тощо.

При цьому, мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком. Матеріали справи таких відомостей не містять.

До того ж, суд зазначає також, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість та формування валових витрат, контрагент був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також мав свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем, ні за можливу недостовірність відомостей про нього, наведеного у зазначеному реєстрі.

Станом на момент здійснення господарських операцій контрагент позивача був зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Отже, наявність реєстрації на час вчинення спірних операцій є свідченням наявності у них необхідного обсягу правосуб'єктності для здійснення таких операцій, тоді як перевірка проведення такої реєстрації з дотриманням вимог законодавства перебуває поза межами можливого контролю платника.

Окрім того, якщо контрагенти по ланцюгу постачання товарів (надання послуг) не виконали свого зобов'язання по сплаті податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб. (Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 28.03.2012 у справі № К/9991/72712/11).

Також, визначальним критерієм для підтвердження права платника податку на податковий кредит та/або віднесення відповідних сум до валових витрат є реальність вчинюваної господарської операції, тобто встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобов'язань платника податку внаслідок придбання ним товарів (послуг), що використовуються таким платником у своїй господарській діяльності. Підтвердження зазначеного підходу знайшло відображення в постанові Верховного суду України № 40/11 від 21.01.2011 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СІБ» до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Луганська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

За результатом системного аналізу вимог податкового законодавства та встановленими обставинами справи, суд дійшов висновку, що операції позивача з контрагентом, який на момент здійснення господарських операцій був належним чином зареєстрований як платник податку на додану вартість, здійснені в межах його господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань та фінансових ресурсів.

За таких обставин, аналізуючи наведені норми чинного законодавства та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, водночас, відповідно до ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає, що за необхідне визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.03.2015 № та №.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведена правомірність та обґрунтованість прийнятих ним оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи викладене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов позивача підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Делонгі Україна» задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 13 березня 2015 року № в частині основного зобов'язання у сумі 4 640 592,15 грн та штрафних санкцій 1 160 148,04 грн.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 13 березня 2015 року № в частині основного зобов'язання у сумі 4 530 486,02 грн та штрафних санкцій 1 132 621,51 грн.

Присудити з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Делонгі Україна» () понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко