Справа № 809/2058/15
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року Справа № 876/11021/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Затолочного В.С.,

суддів Каралюса В.М., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора Реєстраційної служби Рожнятівського районного управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання нечинним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання нечинним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора Реєстраційної служби Рожнятівського районного управління юстиції Івано-Франківської області ОСОБА_2, в якому просила визнати нечинним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером 138807008 від 16.06.2014 року та визнати нечинним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 16.06.2014 року № 23053543.

На обґрунтування позову посилалась на те, що позивачу та третій особі ОСОБА_3 належало на праві спільної часткової власності будинковолодіння № 11 по вул. Гагаріна в смт Рожнятів. Реєструючи спірним рішенням право власності за ОСОБА_3, державний реєстратор не витребував документи про проведення відповідно до рішення суду переобладнання житлового будинку. Крім того, в порушення пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (далі Порядок), не отримано згоди позивача, як співвласника обєкта нерухомого майна на проведення його реконструкції. Всупереч пункту 57 вказаного Порядку державним реєстратором одночасно з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_3 не було видано свідоцтво про право власності на належну позивачу частину будинкодомоволодіння, яке також стало окремим обєктом нерухомого майна.

Івано-Франківський окружний адміністративний суд постановою від 29.09.2015 року в задоволенні позову відмовив, виходячи із законності дій державного реєстратора.

Дане судове рішення оскаржив в апеляційному порядку позивач, який просить скасувати постанову та винести нову про задоволення позову. Посилається на те, що судом не було враховано доказів про самовільне переобладнання ОСОБА_3 належної йому частини будинковолодіння, невідповідність цього переобладнання судовому рішенню про поділ майна, порушення Порядку при реєстрації права власності, а також відсутність згоди позивача, як співвласника майна, на здійснення реконструкції будинковолодіння.

Справа розглядалася в порядку письмового провадження.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувана постанова скасуванню із закриттям провадження у справі з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» у рішенні від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд попередньої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «субєкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У справі, що розглядається, спір стосується права власності на нерухоме майно, тобто цивільного права, а отже, суд попередньої інстанції дійшов помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що у разі прийняття субєктом владних повноважень рішення про реєстрацію права власності та в наступному отримання заявником свідоцтва про право власності на нерухоме майно подальше оспорювання права власності має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Колегія суддів вважає, що в цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного зясування всіх обставин у справі і обовязок субєкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Такий висновок колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду ґрунтується на правовій позиції Верховного Суду, висловленій у справах №№ 21-227а15, 21-345а15, 21-493а14, 21-308а14 (постанови від 16.06.2015 року, 29.09.2015 року, 11.11.2014 року, 09.12.2014 року відповідно), яка згідно абзацу другого частини першої статті 244-2 КАС України враховується при вирішенні справи, що розглядається.

З урахуванням того, що суд першої інстанції помилково розглянув справу в порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження в адміністративній справі відповідно до пункту 4 статті 198 КАС закриттю.

Керуючись ст.ст. 157, 198, 203 КАС України, апеляційний суд -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.09.2015 року у справі № 809/2058/15 скасувати, провадження в адміністративній справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: В.С. Затолочний

Судді: В.М. Каралюс

ОСОБА_5