Справа № 826/7685/15
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 грудня 2015 року № 826/7685/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1
додержавної податкової інспекції у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.11.2014 № та №, рішення від 14.11.2014 №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2014 №Ф-,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до державної податкової інспекції у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.11.2014 № та №, рішення від 14.11.2014 №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2014 №Ф-.

Позовні вимоги мотивовано тим, що державною податковою інспекцією у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві на підставі хибних висновків акту перевірки від 14.11.2014 №3325/26-52-17-01/НОМЕР_1 щодо відсутності факту реальності фінансово-господарських операцій між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Аквіта ЛТД Юніон» і товариством з обмеженою відповідальністю «Рул ІТ» прийнято оскаржувані рішення. За посиланням позивача, він є добросовісним платником податків, вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту.

Відповідач проти позову заперечив, вказавши на обґрунтованість висновків акту перевірки від 14.11.2014 №3325/26-52-17-01/НОМЕР_1 та, відповідно, прийнятих на його підставі рішень, з огляду на відсутність реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Справу №826/7685/15 розглянуто у письмовому провадженні, згідно з приписами частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Державною податковою інспекцією у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Перевіркою встановлено такі порушення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1:

частин 1 та 5 статті 203, пунктів 1 та 2 статті 215, статті 228 Цивільного кодексу України, пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми витрат, пов'язаних з підприємницькою діяльністю в 2013 році на суму 239 073,07 грн. та відповідно до заниження в 2013 році доходу, що підлягає оподаткуванню, на суму 239 073,07 грн., у зв'язку з чим донараховано до сплати податок на доходи фізичних осіб в загальній сумі 37 889,64 грн.;

частин 1 та 5 статті 203, пунктів 1 та 2 статті 215, статті 228 Цивільного кодексу України, пунктів 198.3, 198.4, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення у 2013 році податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму податку на додану вартість 29 503,00 грн., у тому числі в лютому 2013 року на суму 8 959,00 грн., у травні 2013 року - 6 871,00 грн., у червні 2013 року - 3 824,00 грн., у липні 2013 року - 5 070,00 грн., у серпні 2013 року - 4 779,00 грн.;

пункту 2 частини 1 статті 7 та статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що призвело до заниження суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з чистого оподаткованого доходу, що підлягає сплаті, у загальному розмірі 81 340,85 грн.

За наслідками перевірки державною податковою інспекцією у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві складено акт від 14.11.2014 №3325/26-52-17-01/НОМЕР_1 та прийнято такі податкові повідомлення-рішення від 24.11.2014:

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 36 878,75 грн., з яких 29 503,00 грн. за основним платежем та 7 375,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

№, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 47 362,05 грн., з яких 37 889,64 грн. за основним платежем та 9 472,41 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Також, державною податковою інспекцією у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2014 №Ф-, згідно якої станом на 14.11.2014 заборгованість зі сплати єдиного внеску ОСОБА_1 становить 81 340,85 грн., та прийнято рішення від 14.11.2014 № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до ОСОБА_1 застосовано штрафні санкції у розмірі 4 067,04 грн.

Вважаючи вказані рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно з вимогами пункту 177.2 статі 177 Податкового кодексу України, оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Пунктом 177.4 статті 177 цього кодексу визначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього кодексу.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунку платника податку на оплату товару:

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Приписами абзацу 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Зазначена позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною у листі від 02.06.2011 №742/11/13-11.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, висновки контролюючого органу щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та його контрагентами - товариством з обмеженою відповідальністю «Аквіта ЛТД Юніон» і товариством з обмеженою відповідальністю «Рул ІТ».

Так, між позивачем (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Аквіта ЛТД Юніон» (постачальник) укладено договір від 17.01.2013 №17/01, згідно умов якого постачальник зобов'язується поставити товар у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити.

На підтвердження виконання умов вищезазначеного договору, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору від 17.01.2013 №17/01, рахунків на оплату, видаткових накладних, податкових накладних та виписки з банківського рахунку.

Також, між позивачем (замовник, покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю «Рул ІТ» (виконавець, постачальник) укладено наступні договори:

договір про надання послуг від 01.05.2013 №1/5, згідно з яким виконавець зобов'язується за завданням замовника протягом встановленого в договорі строку надавати за плату послуги із завантаження та розвантаження, фасування овочів, фруктів, сухофруктів, цитрусових, салатів, упакованих у ящики, мішки, пакети, а замовник зобов'язується оплачувати такі послуги;

договір від 03.05.2013 №03/05, згідно з яким постачальник зобов'язується поставити товар у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити;

договір від 29.04.2013 №29/04, згідно з яким постачальник зобов'язується поставити товар у відповідності до замовлень покупця, а покупець зобов'язується його прийняти та оплатити;

На підтвердження виконання умов вищезазначених договорів, руху активів в процесі здійснення господарських операцій позивачем надано суду копії: договору від 01.05.2013 №1/5, договору від 03.05.2013 №03/05, договору від 29.04.2013 №29/04, актів здачі-прийняття робіт (надання послуг), рахунків на оплату, товарно-транспортних накладних, видаткових накладних, податкових накладних, виписки з банківського рахунку та квитанцій до прибуткового касового ордера.

У свою чергу, контролюючим органом на спростування реальності господарських операцій, здійснених між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Аквіта ЛТД Юніон» і товариством з обмеженою відповідальністю «Рул ІТ» вказано на складені відповідними контролюючими органами акти від 10.10.2013 №600/26-56-22-01-03/38234476 про неможливість проведення зустрічної звірки товариства з обмеженою відповідальністю «Рул ІТ» щодо господарських взаємовідносин з платником податків за період з 01.11.2012 по 31.08.2013 та від 17.07.2013 №394/22-40/38403549 про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання товариства з обмеженою відповідальністю «Аквіта ЛТД Юніон» щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами за період з 01.02.2013 по 28.02.2013, зміст яких фактично переписано відповідачем в акт перевірки позивача без дослідження висновків та фактичних обставин.

Водночас, виходячи зі змісту акту від 14.11.2014 №3325/26-52-17-01/НОМЕР_1, суд звертає увагу, що висновки відповідача переважно ґрунтуються на результатах фінансово-господарської діяльності постачальників контрагента позивача, а не аналізу суті та наслідків господарських операцій, які мали місце у перевіряємому періоді між позивачем та безпосередньо його контрагентами.

Окрім того, відповідачем не надано суду будь-яких належних доказів, які покладено в основу висновків акту перевірки на підтвердження відсутності факту реальності господарських операцій, вчинених позивачем з вказаними контрагентами, а також факту суперечності відповідних правочинів фіскальним інтересам держави. Зокрема, з акту перевірки вбачається, що позивачем не досліджувались господарські операції між позивачем та його контрагентами.

Так, ані акт перевірки, ані письмові заперечення відповідача, не містять аналізу дотримання як позивачем, так і його контрагентами, податкової дисципліни у спірних правовідносинах, оскільки відсутній аналіз первинних документів.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що контролюючим органом не надано суду доказу щодо наявності на момент вчинення господарських операцій дефекту у правовому статусі контрагентів позивача. Всупереч вимогам податкового законодавства України, висновки податкового органу в спірних правовідносинах базуються на аналізі обставин, які не можуть бути самостійною підставою для нарахування суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість; під час перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 контролюючим органом не перевірявся рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентами, а також доказів порушення фіскальних інтересів держави внаслідок таких взаємовідносин відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями іншої юридичної особи, в тому числі за податковими зобов'язаннями.

Аналогічна правова позиція була висловлена також Вищим адміністративним судом України, зокрема, в ухвалах суду від 03.02.2015 №К/800/10467/13, від 03.03.2015 №К/800/67319/14, від 24.03.2015 №К/800/32341/14, від 07.04.2015 №К/800/68031/14, від 14.04.2015 №К/800/68432/14, від 16.04.2015 № К/800/68557/14.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Також, з матеріалів справи не вбачається, а сторонами не спростовано факту дійсності правочинів, укладених між позивачем та контрагентами - товариством з обмеженою відповідальністю «Аквіта ЛТД Юніон» і товариством з обмеженою відповідальністю «Рул ІТ».

Приписами статті 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину.

За змістом статті 228 Цивільного кодексу України, у редакції, чинній на момент здійснення розглядуваних господарських операцій, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Положеннями частини 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності.

При цьому, згідно зі статтею 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається відповідач, жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності (недійсності) угод та/або укладення між позивачем і контрагентами угод, які завідомо суперечать інтересам держави, адже, як вже зазначалось, доказом вини особи в порушенні публічного порядку є виключно вирок суду та/або рішення суду про визнання угоди недійсною, з урахуванням частини 4 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, наявності яких, як на час проведення перевірки так і станом на час розгляду даної справи, судом не встановлено.

За таких обставин, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, що фінансово-господарські операції між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Аквіта ЛТД Юніон» і товариством з обмеженою відповідальністю «Рул ІТ» не були спрямовані на настання реальних наслідків фінансово-господарської діяльності; а також доказів того, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 24.11.2014 № та № прийнято обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, у межах повноважень та у способи, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 24.11.2014 № та № є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, приписами пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», платник єдиного внеску зобов'язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом (частина 11 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»).

В свою чергу, згідно з частиною 4 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Як вбачається зі змісту акту перевірки, підставою для винесення оскаржуваних вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2014 №Ф- та рішення від 14.11.2014 № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску став встановлений під час даної перевірки факт заниження позивачем оподаткованого (чистого) доходу у періоді, що перевірявся, з огляду на що, враховуючи факт визнання судом неправомірності нарахування контролюючим органом податку на доходи фізичних осіб, про що вказано вище, суд дійшов висновку про визнання протиправними та скасуванню вказаних рішень також.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 24.11.2014 № та №.

Визнати протиправною та скасувати вимогу державної податкової інспекції у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про сплату боргу (недоїмки) від 14.11.2014 №Ф-.

Визнати протиправним та скасувати рішення державної податкової інспекції у Деснянському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 14.11.2014 № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.