Справа № 815/3648/15
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/3648/15

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарях Мадюді В.В. та Сівєлькіній С.Є.,

за участю позивача ОСОБА_1, представників відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного територіального управління юстиції в Одеській області (далі Головне ТУЮ в Одеській області). З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати накази Головного ТУЮ в Одеській області від 23 квітня 2015 року № 731-к «Про звільнення ОСОБА_1Є.» та від 12 червня 2015 року № 981-к «Про внесення змін до наказу Головного ТУЮ в Одеській області від 23 квітня 2015 року № 731-к «Про звільнення ОСОБА_1Є.», поновити позивача на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Головного ТУЮ в Одеській області з 12 червня 2015 року, стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 червня 2015 року по день поновлення на роботі, а також допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (т. 2 а. с. 231).

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що з 2011 року проходив державну службу на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Одеській області. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України» відбулось перейменування головних управлінь юстиції на головні територіальні управління юстиції. Наказом відповідача від 12 червня 2015 року № 981-к позивача звільнено з названої посади у звязку зі змінами в організації праці, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Названому наказу передував наказ Головного ТУЮ в Одеській області від 23 квітня 2015 року № 731-к «Про звільнення ОСОБА_1Є.». 5 березня 2015 року позивачем було подано заяву про переведення на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ в Одеській області, проте наказ про переведення не видано. 16 березня 2015 року позивач повторно звернувся до відповідача з відповідною заявою, однак відповідь позивачу не надано та наказ про переведення не видано. На думку позивача, оскаржені накази, якими його звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, є незаконними та безпідставними, оскільки в Головному управлінні юстиції в Одеській області відбулось лише перейменування на Головне ТУЮ в Одеській області без змін в організації виробництва і праці. При цьому не відбулось скорочення чисельності штату працівників у відділі, заступником начальника якого до звільнення працював позивач, і, крім того, посада заступника начальника названого відділу є в штатному розписі Головного ТУЮ в Одеській області з тими же функціональними обовязками. В період звільнення позивач перебував на лікарняному, у звязку з чим відділ кадрів не міг його ознайомити з попередженням від 3 березня 2015 року, на підставі якого був виданий оскаржений наказ відповідача від 12 червня 2015 року № 981-к. Таким чином, на думку позивача, оскаржені накази Головного ТУЮ в Одеській області видані з порушенням ст. 43 Конституції України, ст. 30 Закону України «Про державну службу», ст. ст. 40, 235 КЗпП України, що є підставою для їх скасування та поновлення позивача на раніше займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправними та скасовано накази Головного ТУЮ в Одеській області від 23 квітня 2015 року № 731-к «Про звільнення ОСОБА_1Є.» та від 12 червня 2015 року № 981-к «Про внесення змін до наказу Головного ТУЮ в Одеській області від 23 квітня 2015 року № 731-к «Про звільнення ОСОБА_1Є.». Зобовязано відповідача поновити позивача на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ в Одеській області. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 12 червня 2015 року по 16 вересня 2015 року включно у загальному розмірі 12935 грн. 69 коп.. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ в Одеській області з виплатою йому заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 4400 грн. 61 коп..

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, судом не прийнято до уваги вимоги положень статей 40, 42, 49-2 та 235 КЗпП України. Крім того, апелянт зазначає, що на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» та наказу Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України» у лютому 2015 року Міністерством юстиції України затверджено новий штатний розпис Головного ТУЮ в Одеській області, згідно якого відсутня посада «заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Одеській області», на якій раніше працював позивач. На думку апелянта, оскаржені накази відповідача видані з дотриманням норм КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 було підготовлене відповідне попередження про вивільнення, а також запропоновано іншу посаду, від якої позивач відмовився. У звязку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення вимог позивача у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи представників відповідача в підтримку апеляційної скарги, а також позивача про залишення постанови суду першої інстанції без змін, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проходив державну службу на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Одеській області.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України» перейменовано Головне управління юстиції в Одеській області на Головне територіальне управління юстиції в Одеській області.

5 березня 2015 року позивачем подано заяву до відповідача про переведення його на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ в Одеській області (т. 1 а. с. 14).

Листом від 12 березня 2015 року за № 04-48/3408 в. о. начальника Головного ТУЮ в Одеській області ОСОБА_1 надано відповідь, в якій зазначено, що зазначена вище заява позивача залишена без розгляду, оскільки останньому було надано попередження для ознайомлення та запропоновано зайняти посаду старшого державного виконавця відділу ДВС Кілійського РУЮ (тимчасово), однак підписувати відповідне попередження позивач відмовився, про що відповідачем складено акт (т. 1 а. с. 18).

16 березня 2015 року позивач повторно звернувся до відповідача з відповідною заявою про переведення його на посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ в Одеській області (т. 1 а. с. 15).

Листом від 20 березня 2015 року за № 04-48/3913 в.о. начальника Головного ТУЮ в Одеській області ОСОБА_1 надано відповідь, аналогічну за змістом попередній відповіді (т. 1 а. с.19).

15 квітня 2015 року позивачем на адресу Головного ТУЮ в Одеській області направлено заяву щодо незгоди з попередженням, оскільки в цей період згідно медичних довідок ОСОБА_1 перебував на лікарняному, а запропонована йому «декретна» посада не є рівноцінною попередній посаді (т. 1 а. с. 20).

Наказом Головного ТУЮ в Одеській області від 23 квітня 2015 року № 731-к «Про звільнення ОСОБА_1Є.» позивача звільнено з займаної посади заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції в Одеській області з 5 травня 2015 року у звязку зі змінами в організації праці, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (т. 1 а. с. 24).

У звязку з надходженням до кадрового органу відповідача листків непрацездатності ОСОБА_1, наказом Головного ТУЮ в Одеській області від 12 червня 2015 року № 981-к внесено зміни до п. 1 наказу ТУЮ в Одеській області від 23 квітня 2015 року № 731-к «Про звільнення ОСОБА_1Є.» із звільненням останнього з займаної посади з 12 червня 2015 року (т. 1 а. с. 11).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування наказів про звільнення з державної служби з поновленням на службі, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивача звільнено з порушенням вимог законодавства України.

Так, загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, визначається Законом України «Про державну службу».

Частиною 1 статті 30 названого Закону встановлено можливість припинення державної служби із загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 названого Кодексу правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою і третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться розяснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої і третьої статті 49-2 КЗпП України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Аналогічний висновок щодо застосування наведених вище норм права міститься в постанові Верховного Суду України від 19 травня 2015 року № 21-107а15. Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України такий висновок Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 з серпня 2011 року проходив державну службу на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області.

На підставі оскаржених наказів Головного ТУЮ в Одеській області позивача звільнено з названої посади у звязку зі змінами в організації праці, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено в судовому засіданні апеляційного суду представником відповідача, зміни в організації праці в установі відповідача відбулися виключно у вигляді перейменування Головного управління юстиції в Одеській області на Головне територіальне управління юстиції в Одеській області відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30 січня 2015 року № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України».

При цьому посада заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби, на якій працював позивач в Головному управлінні юстиції в Одеській області, наявна в штатному розписі Головного територіального управління юстиції в Одеській області з тими же посадовими обовязками, що підтверджується копіями посадових інструкцій та штатними розписами, які стороною відповідача було надано до суду першої інстанції (т. 1 а. с. 95-110).

За таких обставин, із врахуванням наведених вище положень Кодексу законів про працю України, відповідач одночасно з попередженням про звільнення позивача у звязку зі змінами в організації виробництва і праці зобовязаний був запропонувати ОСОБА_1 посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного ТУЮ в Одеській області, про переведення на яку позивач подавав заяви 5 та 16 березня 2015 року (а. с. 14-15).

Оскільки при звільненні позивача у звязку зі змінами в організації праці відповідачем безпідставно не було запропоновано ОСОБА_1 посаду заступника начальника відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного ТУЮ в Одеській області, висновок суду першої інстанції про протиправність звільнення позивача є обґрунтованим.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За таких обставин, із врахуванням наведених вище положень чинного законодавства, висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про визнання протиправними та скасування оскаржених наказів Головного ТУЮ в Одеській області, а також зобовязання відповідача поновити позивача на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ в Одеській області з виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, є правильним.

Всупереч доводам апеляційної скарги, поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу примусового виконання рішень УДВС Головного ТУЮ в Одеській області, тобто в установі, де фактично збереглося попереднє місце роботи позивача, відповідає розясненням, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Доводи апелянта щодо неправильного визначення судом першої інстанції розміру середньої заробітної плати позивача за час вимушеного прогулу не ґрунтуються на матеріалах справи. При цьому включення до названого розрахунку заробітної плати за 16 вересня 2015 року не є підставою для скасування постанови суду першої інстанції. Вказана обставина щодо виплати позивачу заробітної плати за 16 вересня 2015 року на підставі рішення суду має бути врахована відповідачем при обчисленні та виплаті заробітної плати ОСОБА_1 за період після його поновлення на роботі.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

ОСОБА_4