Справа № 815/3627/15
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3627/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бойко О.Я.;

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про зобовязання вчинити певні дії, -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про зобовязання вчинити певні дії в якому просив суд припинити розшук майна боржника ОСОБА_1 у звязку із закінченням виконавчого провадження №45719189 з примусового виконання вимоги №ф-633у від 21.02.2013 року УПФУ в Суворовському районі м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ в Суворовському районі м. Одеси грошової суми у розмірі 882,49 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

24 квітня 2015 року постановою відповідача про закінчення виконавчого провадження № 45719189 було закінчено провадження з примусового виконання вимоги №ф-633у від 21.02.2013 виданої УПФУ в Суворовському районі м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь УПФУ в Суворовському районі м. Одеси грошової суми у розмірі 882,49 грн.

Раніше, зазначає позивач, в цьому ж провадженні № 45719189 було прийнято постанову про розшук майна боржника, яка відповідно, підлягає скасуванню у звязку з прийняттям постанови про закінчення виконавчого провадження.

Позивач зазначає, що він звертався до виконавчої служби з заявою щодо припинення розшуку майна накладеного постановою про розшук майна боржником на що отримав лист № 15040 від 30.04.2015 року наступного змісту: «виконавчий документ направлений до І Малиновського ВДВС Одеського МУЮ з метою утримання боргу з заробітної плати, так як юридична адреса підприємства, де працює Відповідач: м. Одеса, вул. Малиновського, буд. 16 А, кімн. 103»; «станом на 29.04.2015 р. до відділу не надходили відомості щодо сплати боргу на користь стягувана, тому у державного виконавця відсутні законні підстави щодо вирішення питання про припинення розшуку майна».

Зважаючи на викладені обставини, та посилаючись на положення ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», позивач просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач у судове засідання призначене на 07.12.2015 року не зявився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, 13.07.2015 року до суду надав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача у судове засідання призначене на 07.12.2015 року не зявився, про час, дату та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином та своєчасно, 16.11.2015 року надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі. Поштою направив до суду копії матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Водночас, відповідно до ч.4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, зважаючи на надану з боку позивача заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження та надану заяву представника відповідача заяви про розгляд справи за його відсутності, враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, а також відсутність перешкод для розгляду справи за відсутності учасників процесу, суд відповідно до положень ст.122, ст.128 КАС розглядав справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 1 статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (частина 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України).

Діяльність органів державної виконавчої служби при примусовому виконанні рішень здійснюється у відповідності до вимог Закону України Про державну виконавчу службу, Закону України Про виконавче провадження , Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 за №865/4158 та інших законодавчих актів.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 і частини третьої статті 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Отже, судові рішення, що набрали законної сили, а також ті, що підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб, фізичних та юридичних осіб і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» та статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (надалі - Закон).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ч.1 ст.17 та п.8 ч.2 ст.17 Закону України Про виконавче провадження примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу.

24 лютого 2015 року до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції надійшла заява від стягувача Управління пенсійного фонду України в Суворовському районі про стягнення коштів з ОСОБА_1 в сумі 882,49 грн. разом із копією вимоги № ф-633у від 21.02.2013 року (а.с.22).

З наявних в матеріалах справи матеріалів виконавчого провадження з виконання вимоги №ф-633у вбачається, що йому присвоєно №441/8, а номером за ЄДРВП є ВП46719189(а.с.20-28),

Згідно частини другої статті 25 Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається з матеріалів справи, постановою про відкриття виконавчого провадження № 46719189 від 04.03.2015 року відкрито виконавче провадження з виконання вимоги №ф-633у від 21.02.2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь управління Пенсійного фонду в Суворовському районі м. Одеси грошової суми у розмірі 882,49 грн. із попередженням про те, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору у розмірі 10% від суми боргу і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що номером виконавчого провадження з виконання вимоги Управління пенсійного фонду у Суворовському районі №ф-633у є №46719789.

За приписами частини 5 статті 25 Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржнику.

Відповідачем надано до суду супровідний лист від 04.03.2015 року №7933, яким на адресу ОСОБА_1 було направлено копію вищевказаної постанови.

11 березня 2015 року Головним державним виконавцем Боржемським С.І. винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 88,25 грн.(а.с.24) та 20 квітня 2015 року постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 42,72 грн.(а.с.26).

Згідно платіжного доручення від 20.04.2015 року (а.с.25), позивачем сплачено кошти у сумі 882,49 на рахунок відповідача. Вказані грошові кошти, що надійшли 20.04.2015 року на рахунок обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №Ф-633у, виданого 21.02.2013 року УПФУ в Суворовському районі м. Одеси, згідно з розпорядженням Головного державного виконавця Боржемського С.І. №46719189 В-8/441, зобовязано перерахувати як борг на користь УПФУ в Суворовському районі згідно постанови про стягнення з боржника витрат від 10.04.2015 №В-8/441.

При цьому, розпорядженням №46719189 №В-8/441, грошові кошти у сумі 130,97 грн., що надійшли 20.04.2015 року на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа №Ф-633у, виданого 21.03.2013 року УПФУ в Суворовському районі м. Одеси, Головним державним виконавцем Боржемським С.І. зобовязано перерахувати:88,25 грн. виконавчого збору згідно з постановою про стягнення виконавчого збору від 11.03.2015 №В-8/441; 30,00 грн. - витрат на проведення виконавчих дій на спеціальний рахунку Головного управління юстиції в Одеській області згідно з постановою про стягнення з боржника витрат від 10.04.2015 року № В-8/441 та 12,72 грн. витрат за користування ЄДРВП на спеціальний реєстраційний рахунок Головного управління юстиції в Одеській області (а.с.27).

27 квітня 2015 року головним державним виконавцем відділу ОСОБА_2 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження якою встановлено: «Виконання рішення проводилось за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, буд.71/1, кв.46. В результаті вжитих державним виконавцем заходів, сума боргу, виконавчий збір та витрати стягнуті з боржника в повному обсязі та зараховані на депозитний рахунок відділу, згідно розпорядження державного виконавця №В-8/411 від 21.01.2015. Сума боргу перерахована стягувачу на його рахунок в повному обсязі платіжними дорученнями №3559 від 22.04.2015 року (а.с.27)». Вказана постанова супровідним листом від 24.04.2015 року №14181 направлена на адресу позивача (а.с.28).

Так, позивач, посилаючись на те, що в провадженні №45719189 з виконання, як стверджує позивач, вимоги №ф-633у, було прийнято постанову про розшук майна боржника, зазначає, що звернувся до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою щодо припинення розшуку майна боржника накладеного постановою про розшук майна боржника.

Однак, як встановлено судом з матеріалів виконавчого провадження з виконання вимоги УПФУ в Суворовському районі №ф-633у ( ВП №46719189), державним виконавцем не виносилось рішення про розшук майна в межах даного виконавчого провадження.

А отже, підстави для припинення розшуку майна боржника в межах виконавчого провадження з виконання вимоги №ф-633у (ВП46719189) відсутні.

30 квітня 2015 року за вих. №15070 відповідачем на адресу ОСОБА_1 направлено лист із зазначенням, що на виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2142/10, виданого 31.05.2010 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарного з ОСОБА_1 боргу у сумі 525963,87 грн. на користь ПАТ «Ерсте Банк». 26.01.2015 року вказане виконавче провадження завершено на підставі статті 49 Закону України «про виконавче провадження», а вищевказаний виконавчий документ направлений до І Малиновського ВДВС Одеського МУЮ з метою утримання боргу з заробітної плати позивача, так як юридична адреса підприємства в якому працює ОСОБА_1: м. Одеса, вул. Малиновського, буд.№16 А, кім.103. Станом на 29.04.2015 року до відділу не надходили відомості щодо сплати позивачем боргу на користь стягувача. Тому у державного виконавця відсутні законні підстави щодо вирішення питання про припинення розшуку майна. (а.с.7).

26 січня 2015 року супровідним листом №1700 Першим Суворовським відділом ДВС Одеського МУЮ направлено на адресу Першого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ постанову про закінчення виконавчого провадження від 26.01.2015 року по вищевказаному виконавчому провадженні, у звязку з направленням за належністю виконавчого документа (виконавчий лист №2-2142/10 від 31.05.2010 року), що видав Суворовський районний суд м. Одеси. Додатком до вказаного супровідного листа, зокрема, зазначено: «копія постанови про арешт майна».

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що розшук майна боржника здійснювався в рамках виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-2142/10 від 31.05.2010 року, що видав Суворовський районний суд м. Одеси, яке, відповідно до ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» направлено за належністю до Першого Малиновського відділу ДВС Одеського МУЮ.

Відповідно до п.10 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

Частино першою ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження.

Частиною 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Частиною 3 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що законодавець чітко визначив, що у разі закінчення виконавчого провадження з підстав направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби арешт, накладений на майно боржника не знімається.

Частиною 1 ст. 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, з урахуванням того, що позивач просить суд припинити розшук майна боржника ОСОБА_1 у звязку із закінченням виконавчого провадження №45719189 з примусового виконання вимоги №ф-633у від 21.02.2013 року УПФУ в Суворовському районі м. Одеси, оскільки, як встановлено судом, в матеріалах виконавчого провадження з виконання вимоги №ф-633у від 21.02.2013 року УПФУ в Суворовському районі м. Одеси відсутнє відповідне рішення про розшук майна ОСОБА_1П, суд дійшов висновку, що позовна вимога фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 є необґрунтованою, недоведеною та такою, що не належить до задоволення.

На підставі викладеного, керуючисьст.ст.2,94,158-163,167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст. 185, 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до частини першої статті 185, частини першої-другої, четвертої статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, сторони які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку дану постанову повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Одеського апеляційного адміністративного суду через адміністративний суд першої інстанції, який ухвалив судове рішення.

Суддя О.Я. Бойко