Справа № 826/17629/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

01 грудня 2015 року № 826/17629/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МТІ» до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «МТІ» (далі - позивач, ТОВ «МТІ») до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центральний офіс з обслуговування великих платників (далі - відповідач, МГУ ДФС - ЦО ОВП) про скасування податкових повідомлень-рішень від 13.07.2015 № та № .

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову.

Крім того, під час судового розгляду допитано в якості свідка з попередженням про кримінальну відповідальність за порушення ст.ст. 384, 385 КК України ОСОБА_1, бригадира відділу прийому товару Дивізіону логістики ТОВ «МТІ».

З урахуванням неприбуття всіх сторін у справі, суд ухвалив розглядати справу у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.07.2015 за результатами документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «МТІ» з питань правильності обчислення та своєчасності сплати до державного бюджету податку на прибуток підприємства та податку на додану вартість при проведенні господарських операцій з ТОВ «Київ Прайм-Логістик» за період з 01.01.2013 по 31.12.2014 МГУ ДФС - ЦО ОВП складено Акт № 29/28-10/42-30/13669756 (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем:

п.п. 138.1, 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 24462219 грн.;

п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 25260894 грн.

13.07.2015 на підставі Акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:

№ , яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 24462219 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 6115554,75 грн.;

№ , яким у зв'язку з порушенням зазначених норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 25260894 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 6315223,50 грн.

Як встановлено судом, позивачу на підставі договору купівлі-продажу товару від 14.04.2014 № 14/04 з ТОВ «Київ Прайм-Логістик» (далі - Договір) поставлено ПК, планшетні ПК та комплектуючі до них, лазерні та матричні БФП та принтери, мультимедійні проектори, картриджі, папір в асортименті тощо, що підтверджується належним чином оформленими довіреностями на отримання ТМЦ, видатковими та податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи. За результатами вказаних господарських операцій позивач сформував податковий кредит за спірний період на суму у розмірі 25260894 грн. Позивач вказані товари оплатив повністю, в тому числі сплативши у їх ціні ПДВ у розмірі 25260894 грн., що зазначено в Акті перевірки та підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунковими документами.

Водночас, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем п.п. 138.1, 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України та, як наслідок, заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 24462219 грн., а також п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 25260894 грн. стала встановлена ним нікчемність вказаного Договору внаслідок:

наданих у протоколі допиту в якості свідка показань гр. ОСОБА_2 в рамках досудового розслідування, внесеного до ЄРДР 09.08.2013 за № 0000074 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 212 КК України, який пояснив, що не має відношення до фінансово-господарської діяльності ТОВ «Київ Прайм-Логістик», зовнішньоекономічних контрактів не складав та не підписував;

встановлення в рамках вказаного досудового розслідування, що ТОВ «Київ Прайм-Логістик» створене з метою прикриття незаконної діяльності та пособництва в ухиленні від сплати податків підприємствам реально діючого сектору економіки;

ненадання до перевірки товарно-транспортних накладних та сертифікатів якості товару щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Київ Прайм-Логістик»;

відсутності у ТОВ «Київ Прайм-Логістик» необхідних умов для досягнення результатів відповідної господарської діяльності, а саме: відсутність технічного персоналу, основних фондів, транспортних засобів тощо;

неподання ТОВ «Київ Прайм-Логістик» декларації з податку на додану вартість за липень 2014 року та анулювання 03.09.2014 свідоцтва платника ПДВ у зв'язку з внесенням до ЄДР запису про відсутність підтвердження відомостей відносно ТОВ «Київ Прайм-Логістик»;

аналізу бази даних АІС «Податковий блок», «Системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України», в результаті якого встановлено розбіжність між показниками податкового кредиту ТОВ «МТІ» та ТОВ «Київ Прайм-Логістик» у зв'язку з недекларуванням останнім своїх податкових зобов'язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним та правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При цьому суд зауважує, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.03.2011 у справі № К-12509/08.

За змістом інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Як встановлено судом, зобов'язання за Договором між ТОВ «МТІ» та ТОВ «Київ Прайм-Логістик» виконувались сторонами у повному обсязі, що підтверджується відповідними видатковими та податковими накладними.

Реальність спірних господарських операцій підтверджується також залученими до матеріалів справи:

договорами поставки (довгострокове постачання товарів), укладеними між позивачем та ТОВ «АЛЛО», ТОВ «Ельдорадо», ПАТ «Інком», ТОВ «Антарес-1», ТОВ «БМС-Захід» та іншими контрагентами, з метою виконання яких здійснювались спірні господарські операції;

численними довіреностями на отримання ТМЦ, видатковими та податковими накладними, розрахунковими документами, а також договорами поставки, які підтверджують факт подальшої реалізації позивачем поставленого ТОВ «Київ Прайм-Логістик» товару кінцевим споживачам, при цьому позивачем надано суду зведену таблицю руху товарів, що оприбутковані в період з квітня по липень 2014 року по конкретним позиціям і контрагентам;

листом TOB «Київ Прайм-Логістик», в якому останнє повідомило позивачу, що з квітня 2014 по липень 2014 року товариство реалізувало позивачу на підставі спірного Договору товарів на загальну 207663786,09 грн. Документально операції підтверджені видатковими та податковими накладними, які було складено своєчасно та згідно з діючим законодавством. Також TOB «Київ Прайм-Логістик» повідомило, що реалізований TOB «МТІ» товар придбано за кордоном відповідно до укладеного з компанією VITAL BUSINESS INC. контракту від 02.04.2014 № V-04-14, який в свою чергу розмитнений в Київській міській митниці згідно з митними деклараціями зі сплатою до бюджету України мита та податку на додану вартість у розмірі 35495489,95 грн. При цьому, до листа додані копії таких документів, а саме: зазначеного контракту та митних декларацій;

контрактом від 02.04.2014 № V-04-14, укладеним між TOB «Київ Прайм-Логістик» та компанією VITAL BUSINESS INC., митними деклараціями та міжнародними автомобільними накладними (CMR) з відповідними штампами та відмітками, в тому числі митниці, які підтверджують факт придбання TOB «Київ Прайм-Логістик» реалізованого позивачу товару та транспортування його з-за кордону в Україну на підставі вказаного контракту та, відповідно, перетинання таким товаром митного кордону України;

листом TOB «Київ Прайм-Логістик» від 13.08.2015 вих. № 2015/08/13, яким останнє надало TOB «МТІ» копію акту № 100/2015/771 про звірення залишків сум коштів передоплати на відповідному рахунку митного органу станом на 01.08.2015 по TOB «Київ Прайм-Логістик», що підтверджує факт сплати TOB «Київ Прайм-Логістик» платежів під час митного оформлення товарів, які ввезено та реалізовано TOB «МТІ» у 2014 році (копія зазначеного акту наявна в матеріалах справи);

витягом з журналу реєстрації довіреностей на отримання ТМЦ TOB «МТІ» за період з 01.04.2014 по 09.07.2014, роздрукованого з програми « 1С», який підтверджує реєстрацію відповідних довіреностей на отримання ТМЦ, виданих ОСОБА_1, бригадиру відділу прийому товару Дивізіону логістики ТОВ «МТІ», який безпосередньо отримував товар, придбаний у TOB «Київ Прайм-Логістик», про що наявні відповідні відмітки у видаткових накладних, складених між позивачем та TOB «Київ Прайм-Логістик».

При цьому, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_1, бригадир відділу прийому товару Дивізіону логістики ТОВ «МТІ», повідомив, що до його обов'язків входить контроль за прийманням товару та відповідна звірка даних з накладними. Також свідок повідомив про порядок надходження товару, його обліку, розміщення та підтвердив здійснення господарської діяльності з TOB «Київ Прайм-Логістик». При цьому, оглянувши у видаткових накладних свій підпис, ОСОБА_1 підтвердив його справжність.

Суд не бере до уваги посилання відповідача в Акті перевірки, які перераховані вище, як на підставу для висновку відповідача про порушення позивачем вказаних норм ПК України та визнання нікчемним спірного Договору, оскільки, по-перше, відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, по-друге, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій, по-третє, факти вчинення злочину, в тому числі у вигляді фіктивного підприємництва, ухилення від сплати податків та підробки документів, можуть встановлюватись виключно відповідним рішенням суду, по-четверте, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12), по-п'яте, відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою, а тому матеріали досудового слідства не можуть мати преюдиційний характер під час розгляду даної справи (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.02.2013 у справі № К/9991/53981/12), по-шосте, посилання відповідача на вказані показання є необґрунтованими, так як відповідачем не надано доказів наявності відповідного вироку суду у кримінальній справі відносно відповідних осіб (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 14.06.2012 у справі № К/9991/29330/12), по-сьоме, встановлення певних фактів в ході оперативно-розшукових заходів, досудового розслідування у кримінальному провадженні, що стосується осіб, причетних до створення та ведення підприємством-контрагентом господарської діяльності, не є підставою для звільнення від доказування обставин в адміністративній справі і без відповідного судового рішення у кримінальному провадженні такі факти самі собою не є доказом вчинення злочину фізичними особами і допущення суб'єктом господарювання (покупцем) чи відсутності з боку останнього певного порушення вимог податкового законодавства (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 21.09.2015 у справі № К/9991/56682/12), по-восьме, будь-яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачем суду не надано.

Отже, в розумінні ст. 72 КАС України зазначений протокол допиту свідка не можна вважати встановленими обставинами щодо неправомірного включення позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за результатами правовідносин з ТОВ «Київ Прайм-Логістик» у спірному періоді (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у ухвалі Вищого адміністративного суду України від 11.08.2015 у справі № К/800/68424/14).

Крім того, відповідно до посвідченої 27.10.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу заяви ОСОБА_2, засновника та директора ТОВ «Київ Прайм-Логістик» () у спірний період, він як засновник та директор ТОВ «Київ Прайм-Логістик» проводив фінансово-господарську діяльність товариства, зокрема, укладав цивільно-правові угоди, проводив зовнішньоекономічну діяльність у сфері торгівлі, підписував первинні та звітні документи фінансово-господарської діяльності, податкові накладні та інше. Також, ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій підтвердив виконання у повному обсязі зобов'язань між позивачем та ТОВ «Київ Прайм-Логістик» в рамках спірного правочину.

Разом з тим, дані електронної Системи автоматизованого співставлення за відсутності відповідних документів (судових рішень, витягів з ЄДР, тощо) не є належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо позивача, та доказом несплати позивачем податку, при тому, що спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.09.2012 у справі № К/9991/574/12.

Поряд з цим, посилання в Акті перевірки на відсутність документів, які засвідчують перевезення товару, а також на відсутність сертифікатів якості є безпідставними, оскільки, по-перше, податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, а Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, не є законодавчим документом з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку валових витрат та податкового кредиту (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.04.2013 К/800/9087/13), по-друге, відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення обумовленого Договорами товару не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій, по-третє, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.07.2015 у справі № К/800/56974/13).

Отже, зважаючи на встановлені обставини суд приходить до висновку, що фактичний рух активів, так само як і зміни у власному капіталі та зобов'язаннях позивача у зв'язку з його господарською діяльністю в рамках спірних правовідносин мали місце, з огляду на що вказані твердження у Акті перевірки є безпідставними та необґрунтованими.

Водночас, зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого відповідач посилається, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд вважає, що за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України відповідачем таких доказів надано не було. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.04.2012 у справі № К-9574/08.

Поряд з цим, вказані в акті податкового органу недоліки, допущені суб'єктами господарювання при укладенні та виконанні правочинів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки, чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

При цьому слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 30.01.2014 у справі № К/9991/59145/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, податковим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання ТОВ «Київ Прайм-Логістик» господарських операцій за спірним Договором, наявності факту узгодженості його дій з ТОВ «МТІ» з метою незаконного отримання податкових вигод або обізнаності позивача з такими діями ТОВ «Київ Прайм-Логістик».

Таким чином, твердження відповідача про нікчемність укладеного позивачем з ТОВ «Київ Прайм-Логістик» правочину є необґрунтованим належними засобами доказування припущеннями, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірного Договору інтересам держави не підкріплена належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 08.01.2013 у справі № К/9991/34364/12.

Більш того, такі висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 25.09.2013 у справі № К/9991/82116/12.

Крім того, одним з основних завдань контролюючих органів є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 у справі № К/9991/50772/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як видно з матеріалів справи, на момент підписання відповідних видаткових та податкових накладних, юридична особа ТОВ «Київ Прайм-Логістик» не була припинена, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

Таким чином, судом встановлено, що правочин між ТОВ «МТІ» та ТОВ «Київ Прайм-Логістик» укладений з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність у ТОВ «МТІ» та ТОВ «Київ Прайм-Логістик» умислу на укладення вказаного Договору з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість судом встановлено факт здійснення відповідних господарських операцій, а тому вказаний правочин не може розглядатись як нікчемний з мотивів його завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до ст. 228 ЦК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у ПК України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4 та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 14.01.2014 № 10 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.01.2014 за № 185/24962 (далі - Порядок № 185/24962), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку у контролюючому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ у розмірі 25260894 грн. віднесена позивачем до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Київ Прайм-Логістик». На момент складання вказаних податкових накладних ТОВ «Київ Прайм-Логістик» було включене до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також зареєстроване платником податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства, з урахуванням чого суд приходить до висновку про наявність у нього права на складання податкових накладних. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 10.01.2012 у справі № К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цієї особи на час вчинення спірних операцій є свідченням наявності у неї необхідного обсягу правосуб'єктності для здійснення таких операцій, тоді як перевірка проведення такої реєстрації з дотриманням вимог законодавства перебуває поза межами можливого контролю платника. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 03.05.2012 у справі № К/9991/11271/12.

Також судом враховується, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.07.2015 у справі № 826/9586/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.08.2015, за результатами розгляду позовної заяви ТОВ «Київ Прайм-Логістик» до ДПІ у Святошинському районі ГУ ДФС у м. Києві, Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Святошинського району РС ГУЮ в м. Києві про визнання дій незаконними, скасування рішень та зобов'язання вчинити певні дії, позов задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві по направленню державному реєстратору Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Святошинського району РС ГУЮ в м. Києві повідомлення про відсутність юридичної особи за місцезнаходженням від 22.07.2014 №127/9/26-57-18-03-32 (форма №18-ОПП); визнано протиправним та скасовано запис № 9029369 «Внесення інформації щодо відсутності підтвердження відомостей про юридичну особу», внесений 02.09.2014 держаним реєстратором Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Святошинського району РС ГУЮ в м. Києві до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців; визнано протиправним та скасовано з моменту прийняття рішення ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві № 7040 про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість ТОВ «Київ Прайм-Логістик» від 03.09.2014.

Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, сума податку на додану вартість у розмірі 25260894 грн., віднесена ТОВ «МТІ» до податкового кредиту, підтверджується податковими накладними, оформленими відповідно до вимог ст. 201 ПК України та Порядку № 185/24962.

Разом з тим, як зазначає позивач та встановлено в Акті перевірки, податкові накладні, виписані ТОВ «Київ Прайм-Логістик» на адресу позивача в червні 2014 року на суму ПДВ у розмірі 7242421,24 грн. не були зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, у зв'язку з чим позивач звернувся до контролюючого органу з відповідною заявою зі скаргою (додаток 8 до податкової декларації з податку на додану вартість за червень 2014 року), з огляду на що, в силу вимог п. 201.10 ст. 201 ПК України, така заява зі скаргою є підставою для віднесення вказаної суми до складу податкового кредиту.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 29.10.2010 у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, та Вищого адміністративного суду, викладених в ухвалах від 29.03.2012 у справі № К/9991/1617/11 та від 09.04.2012 у справі № К-46073/09, несплата продавцем або його контрагентами ПДВ до бюджету, у разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку.

Якщо контрагенти по ланцюгу постачання товарів (послуг) не виконали свого зобов'язання по сплаті податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 28.03.2012 у справі № К/9991/72712/11.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Однак у даній справі податковим органом не доведено існування таких обставин. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.06.2013 у справі № К/800/12455/13.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.07.2013 у справі № К/9991/65870/12, від 05.09.2013 у справі № К/800/13176/13, від 12.09.2013 у справі № К/800/15523/13.

Враховуючи викладене, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ТОВ «Київ Прайм-Логістик» податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим викладений в Акті перевірки висновок МГУ ДФС - ЦО ОВП про порушення позивачем п.п. 198.3, 198.6 ст. 198, п.п. 201.1, 201.4, 201.6, 201.10 ст. 201 ПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству та дійсним обставинам справи, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 13.07.2015 № - безпідставним та неправомірним.

Водночас, відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З огляду на вищевказане, витрати позивача за Договором з ТОВ «Київ Прайм-Логістик» підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, суд вважає безпідставним та необґрунтованим висновок Акту перевірки про порушення позивачем п.п. 138.1, 138.2 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, а винесене на його підставі спірне податкове повідомлення-рішення від 13.07.2015 № - безпідставним та неправомірним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі № К/9991/26224/12.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірних рішень.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю.

За таких умов, судові витрати у розмірі 10 відсотків ставки судового збору, здійснені позивачем, присуджуються відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на його користь з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «МТІ» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 13.07.2015 № та № , прийняті Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МТІ» (код за ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко