Справа № 814/1386/14
Суддя: Жук С.І.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 р. Справа № 814/1386/14

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -ОСОБА_1
судді - ОСОБА_2
судді - ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Южноукраїнської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 липня 2014 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Южноукраїнської обєднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень від 14.05.2014 року № НОМЕР_1, № 000111702, № 2, -

встановиЛА:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (надалі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень Южноукраїнської обєднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби (надалі ОДПІ або відповідач) від 14.05.2014 № НОМЕР_1, № 000111702, № 2.

Суд першої інстанції своєю постановою від 01 липня 2014 року позов задовольнив.

Визнав протиправним і скасував податкові повідомлення-рішення від № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3, що були прийняті Южноукраїнською обєднаною державною податковою інспекцією Миколаївської області Державної податкової служби 14.05.2014 року.

Зобовязав Головне управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 судові витрати в сумі 487,20 грн. шляхом їх безспірного списання з рахунку Южноукраїнської обєднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби.

Южноукраїнська об'єднана Державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Миколаївській області не погодившись з постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Южноукраїнська об'єднана Державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Миколаївській області посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали та доводи апелянта в межах апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 27.03.2014 по 09.04.2014 ОДПІ здійснила документальну планову виїзну перевірку дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2013, результати якої оформила актом від 24.04.2014 № 3/14-09-17-306/НОМЕР_4 (надалі Акт).

На підставі вищевказаного акту перевірки, Южноукраїнською ОДПІ Миколаївської області Державної податкової служби прийнято податкове рішення від 14.05.2014 року за № НОМЕР_1, яким донараховано 70 499,15 грн єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та штрафні санкції в сумі 3524,96 грн. прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.05.2014 року № НОМЕР_2, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем по податку на додану вартість у сумі 5147,50 грн. у тому числі за основним платежем - 4118,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 1029,50 грн., прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.05.2014 року № НОМЕР_3, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем по податку з доходів фізичних осіб у сумі 44 894,66 грн. у тому числі за основним платежем - 35 915,73 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 8978,93 грн.

Позивач, ФОП ОСОБА_4, не погоджуючись з вищезазначеними повідомленнями - рішеннями оскаржив їх до суду.

Відповідно до вимог п. 198.2. ст. 198 Податкового Кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів / послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з п. 198.6. ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу).

Таким чином, діюче податкове законодавство повязує виникнення права платника податків на податковий кредит з наявністю податкової накладної, що оформлена у відповідності до приписів ст. 201 Податкового кодексу України.

Надані позивачем до перевірки податкові накладні оформлені у відповідності до приписів ст. 201 Податкового кодексу України, а тому останні мають всі необхідні обовязкові реквізити, що визначені для податкової накладної та встановлені у п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України.

Відповідно до п. 198.3. ст. 198 Податкового Кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Проте, під час проведення перевірки податковим органом не встановлено факту використання отриманих ФОП ОСОБА_4 товарів (робіт, послуг) від своїх контрагентів поза межами господарської діяльності платника податків, що підтверджує правомірність віднесення до складу податкового кредиту сум податків, сплачених в результаті придбання товарів (робіт, послуг).

Стосовно прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.05.2014 року № НОМЕР_3, яким збільшено суму грошового зобовязання за платежем по податку з доходів фізичних осіб у сумі 44 894,66 грн. у тому числі за основним платежем - 35 915,73 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 8978,93 грн., слід зазначити, що відповідно до акту перевірки ФОП ОСОБА_4 до складу валових витрат включено витрати, а саме амортизація на транспортні засоби, які належать громадянину ОСОБА_4, договорів оренди транспортних засобів між громадянином ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_4 та акти приймання - передачі в оренду транспортних засобів до перевірки не надано. Амортизаційні відрахування в сумі 223 694,00, які не є витратами діяльності. Встановлено заниження суми чистого доходу в розмірі 223 694,00 грн

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обовязковість ведення та зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, з приписів вищевказаних норм чітко вбачається, що єдиною обовязковою підставою для твердження про неналежність до складу валових витрат є відсутність відповідних документів, що їх підтверджують, проте платником податків ФОП ОСОБА_4 під час проведення перевірки на виконання вимог податкового органу надано в повному обсязі документи, що підтверджують здійснення платником податків витрат за перевіряємий період, та цей факт не заперечується податковим органом.

Позивачем, ФОП ОСОБА_4 при здійснені планової перевірки надано всі первинні документи, що підтверджують понесені витрати.

Відповідно до п.п. 14.1.27 ст.14 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобовязань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу .

Відповідно до п.п. 162.1.1 п. 162.1. ст.162 ПК України платником податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Згідно з п.163.1 ст.163 ПК України , обєктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб резидента є : загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід ; доходи з джерела їх походження в Україні , які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток) , отримані з джерел за межами України.

Згідно з п. 177.4 ст.177 ПК України , до переліку витрат, безпосередньо повязаних з отриманням доходів, належить документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності.

Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення обєкта оподаткування, визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обовязковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Висновок Відповідача щодо включення до податкової декларації за звітний період тільки прямих валових витрат не відповідає вимогам п. 138.1 ст.138 розділу 111 ПК України, яким визначено склад витрат операційної діяльності, що враховуються при обчисленні обєкта оподаткування : собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, яка складається відповідно до п.138.8 та 138.9 ПК з прямих матеріальних витрат, прямих витрат на оплату праці, амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, інших прямих витрат тощо.

Висновок щодо того, що амортизаційні відрахування в сумі 223 694,00 грн., які нараховані в 2013 році не є витратами діяльності, не має законодавчих підстав, оскільки перевіряючи транспортні засоби, за якими нараховані амортизаційні відрахування, оформлені не на субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_4, а на фізичну особу ОСОБА_4, тому він начебто не мав законодавчих підстав включати до валових витрат амортизаційні відрахування , повязані з цими транспортними засобами .

Постановою КМУ № 1388 від 07.09.1998 року Про затвердження Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів , а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджено правила, якими встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок та моделей та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.

Так п.6 Правил встановлено, що транспортні засоби реєструються за юридичними особами та фізичними особами.

Транспортні засоби згідно вищезазначених Правил мають право реєструватися на ОСОБА_4Г, як фізичну особу.

До того ж в акті перевірки органом ДПІ зазначено що види діяльності ФОП є діяльність автомобільного вантажного транспорту; оптова торгівля деревиною, будівельними матеріалами та санітарно - технічним обладнанням , інша допоміжна діяльність у сфері транспорту та інше (стор акту № 7).

Таким чином, ФОП ОСОБА_4 здійснюючи свою господарську діяльність, придбав автотранспортні засоби з метою використання їх саме як субєкт підприємницької діяльності, а не як фізична особа.

Використання автотранспортних засобів в підприємницькій діяльності підтверджується подорожніми листами автомобілів із зазначенням марки та реєстраційного номеру автомобілів, що здійснює перевезення.

Зважаючи на той факт, що позивач не має статусу юридичної особи, транспортні засоби зареєстровані відповідно до Правил реєстрації на фізичну особу. Це жодним чином не свідчить про те, що придбані транспортні засоби не використовуються позивачем у власній господарській діяльності.

Відповідно до ч. І ст. 325 ЦК України субєктами права приватної власності можуть бути фізичні чи юридичні особи. Тобто, не можливо виділити частку майна, що належить на правах власності ФОП з особистого майна тієї ж фізичної особи.

Щодо використання власником свого майна для підприємницької діяльності, то це право прямо закріплено в ст.320 ЦК України. Таким чином, ФОП ОСОБА_4 має право безперешкодно використовувати власний транспорт для підприємницької діяльності без договору з собою.

Аналогічна позиція викладена в рішеннях Миколаївського окружного адміністративного суду, сторони по справі ті ж самі, справи № 814/1123/13-а від 06.06.2012.

Транспортні засоби , які використовуються ФОП ОСОБА_4 є виробничими основними засобами, безпосередньо повязаними з наданням послуг з перевезення вантажів, амортизація по яких включається до собівартості наданих послуг відповідно до п.138.8 ст. 138 ПК України.

Висновок податкового органу про відсутність права на валові витрати відносно амортизації основних засобів тому, що ведення бухгалтерського обліку складу валових витрат виробництва (обігу) та основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації, для фізичних осіб - підприємців на загальній системі оподаткування законодавством не передбачено - є безпідставним виходячи з наступного: законодавством ведення бухгалтерського обліку ФОП не заборонено. Закон № 966 взагалі нікому не надає право вести бух.облік . Згідно ст.2 та ст.З даного Закону ведення бух обліку є обовязковим для юридичних осіб та представників іноземних субєктів господарської діяльності. Тому, якщо для юридичних осіб бух облік - є обовязковий , то для ФОП - він добровільний.

ФОП не заборонено процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішення , тобто бух облік , підтверджений відомостями про нарахування амортизації по групам основних засобів, оборотно - сальдовими відомостями по рахункам та інше.

Отже, обовязковою умовою для врахування витрат для визначення обєкта оподаткування є наявність первинних документів, що підтверджують здійснення платником податків цих витрат.

Проте, податковий орган зазначаючи на порушення ФОП ОСОБА_4 вищевказаних норм діючого податкового законодавства, взагалі не зазначив та не надавав доказів того, що транспортні засоби, на як нараховано амортизаційні витрати не використано в господарській діяльності ФОП, а використано в якійсь іншій діяльності, крім як своєї господарської діяльності, тим самим, вказуючи про внесення до декларації валові витрати, які нібито є незаконними на суму 223 694,00 та застосував вищевказану статтю Податкового кодексу України безпідставно та необґрунтовано.

Отже, враховуючи вищевикладене, єдиною підставою для тверджень податкового органу щодо порушення ФОП ОСОБА_4 Податкового кодексу України інших нормативно правових актів є посилання на те, що до складу валових витрат включено витрати, які на думку органу ДПІ не мав права Позивач відносити, оскільки транспортні засоби ним не використовувались в господарській діяльності, проте вищенаведене твердження є необґрунтованим та незаконним, оскільки надано всі первинні документи, які підтверджують використання транспортних засобів саме в своїй господарській діяльності. А тому відповідно є протиправним та безпідставним посилання на те, що позивачем порушено вимоги п.167.1 ст.167 ,пп.177.5.3. п.177.5,ст.177, п.177.4. ст.177 ПК України за 2012-2013 рік.

Стосовно податкового рішення від 14.05.2014 року за № НОМЕР_1, яким донараховано 70 499,15 грн. єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та штрафні санкції в сумі 3524,96 грн., слід зазначити, що зважаючи, що, відповідно до змісту акту перевірки від 24.04.2014 № 3/14-09-17-306/НОМЕР_4, підставою для донарахування зобов'язань зі сплати єдиного внеску було заниження, на думку податкового органу, чистого оприбуткованого доходу, одержаного від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2012 по 31.12.2013р., чим знизив єдиний внесок на загальнодержавне соціальне страхування, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 70499,15 грн., а необґрунтованість такого висновку була встановлена, то доводи позивача про відсутність у Відповідача правових підстав для збільшення ФОП ОСОБА_4 грошового зобов'язання зі сплати єдиного соціального внеску є обґрунтованими.

На підставі матеріалів справи та оцінки представлених доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 200, 205, 206, КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Южноукраїнської об'єднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області, - залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 01 липня 2014 року по справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Южноукраїнської обєднаної державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень від 14.05.2014 року № НОМЕР_1, № 000111702, № 2, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням до Вищого адміністративного суду України в порядку статті 212 КАС України.

Головуючийсуддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3