Справа № К/9991/13869/11-С
Суддя: Амєлін С.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2015 року м. Київ К/9991/13869/11

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Амєліна С.Є. - головуючого,

Іваненко Я.Л.,

Кобилянського М.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за касаційною скаргою Фонду державного майна України на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 09 червня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2011 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Фонду державного майна України про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2006 року ОСОБА_4 звернувся в суд з вказаним адміністративним позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив визнати нечинними та скасувати накази голови Фонду державного майна України від 08 листопада 2006 року № 350-р про припинення перебування на державній службі в Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Рівненській області, від 09 листопада 2006 року № 351-р про звільнення, від 25 грудня 2006 року № 373-р про внесення зміни до наказу № 351-р в частині дати звільнення, та від 25 січня 2007 року № 9-ДСК про скасування допуску до державної таємниці, поновити на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області та стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 09 червня 2010 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання нечинним та скасування наказу від 25 січня 2007 року № 9-ДСК про скасування допуску ОСОБА_4 до державної таємниці, поновлення на посаді та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу закрито у зв'язку з відмовою від них.

Останньою постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 09 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2011 року, позов задоволено: визнано накази голови Фонду державного майна України від 08 листопада 2006 року № 350-р «Про припинення перебування на державній службі ОСОБА_4», від 09 листопада 2006 року № 351-р «Про звільнення ОСОБА_4», від 25 грудня 2006 року № 373-р «Про звільнення ОСОБА_4 з роботи» нечинними та скасовано.

У касаційній скарзі Фонд державного майна України, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд. У обґрунтування касаційної скарги зазначає про не дослідження судами питання дотримання позивачем присяги державного службовця з урахуванням звернень та скарг на його дії.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 03 серпня 1992 року ОСОБА_4 проходив публічну службу на посаді начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області.

За результатами службового розслідування та перевірки звернень Кабінету Міністрів України, Секретаріату Президента України, народних депутатів України та громадян України з приводу неправомірних дій ОСОБА_4 та керуючись пунктами 2, 6 статті 30 Закону України «Про державну службу» наказом голови Фонду державного майна України від 08 листопада 2006 року № 350-р припинено перебування ОСОБА_4 на державній службі з 09 листопада 2006 року.

Наказом голови Фонду державного майна України від 09 листопада 2006 року № 351-р позивача звільнено з посади начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на підставі наказу № 350-р та статті 7 Кодексу законів про працю України.

Наказом від 25 грудня 2006 року № 373-р змінено дату звільнення у зв'язку з перебуванням позивача у стані тимчасової непрацездатності та звільнено з посади з 21 листопада 2006 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив того, що у наказі № 350-р не зазначені конкретні звернення, коли і яке питання розглядалося та які факти неправомірних дій позивача підтвердилися під час перевірок; у наказах відсутні підстави звільнення; відсутні судові рішення про притягнення позивача до відповідальності за вчинення корупційних діянь, а вину у вчиненні посадових злочинів у встановленому законом порядку не доведено.

Перевіривши доводи касаційної скарги та правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 30 Закону України «Про державну службу» передбачено, що підставами припинення державної служби є ті, що визначені у Кодексі законів про працю. Окрім цих підстав, державна служба також може бути припинена у разі: недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 цього Закону; відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону (пункти 2, 6 частини першої статті 30 Закону).

Разом з тим, порядок застосування таких заходів впливу у Законі України «Про державну службу» не передбачено. Натомість порядок застосування дисциплінарних стягнень, у тому числі звільнення, врегульовано у Кодексі законів про працю (стаття 149).

У частині другій статті 17 Закону України «Про державну службу» наведено текст присяги державного службовця такого змісту: «Повністю усвідомлюючи свою високу відповідальність, урочисто присягаю, що буду вірно служити народові України, суворо дотримувати Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов'язки».

З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги.

Звільнення за порушення присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов'язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов'язків. Тобто звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.

Припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з державної служби за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням порядку та строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Аналогічна правова позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, зокрема, в постанові від 01 жовтня 2013 року в справі № 21-259а13.

Як встановлено судами попередніх інстанцій у наказі про припинення перебування на державній службі позивача не зазначені конкретні обставини, що можуть вказувати на порушення Присяги.

Також, як встановлено судами попередніх інстанцій, наказ про звільнення позивача з посади видано у період перебування його у стані тимчасової непрацездатності. Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2014 року (справа № 6-33цс14) прийшов до висновку, що Кодекс законів про працю України не передбачає такого способу захисту трудових прав як зміна дати звільнення працівника, а тому наказ про зміну дати звільнення від 25 грудня 2006 року не ґрунтується на законі.

У обґрунтування касаційної скарги відповідач також посилається на не дослідження судами порушення позивачем статті 12 Закону України «Про державну службу» при прийнятті на роботу (державну службу) родича (сестру), яка за своїми посадовими обов'язками має виконувати вказівки та доручення начальника регіонального відділення.

Таке посилання є неприйнятним, оскільки це не було підставою звільнення позивача. Проте суди перевіряли таке посилання та прийшли до висновку, що відповідно до вимог Закону право визнавати чи є такі дії корупційними надано суду, а відповідач не надав судового рішення.

На виконання вимог ухвали Вищого адміністративного суду України від 12 листопада 2009 року суди першої та апеляційної інстанції перевірили посилання відповідачів на неправомірність дій позивача на посаді, дослідили надані докази та прийшли до висновку про їх безпідставність.

Судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, передбачених статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України підстав для їх скасування і ухвалення нового рішення не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 09 червня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2011 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:С.Є. Амєлін /підпис/ Я.Л. Іваненко /підпис/ М.Г. Кобилянський /підпис/