Справа № 357/9147/15-а
Суддя: Твердохліб В.А.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 357/9147/15-а Головуючий у 1-й інстанції: Подрєзова Г.О.
Суддя-доповідач: Твердохліб В.А.
ПОСТАНОВА
Іменем України

01 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Твердохліб В.А.,
суддів Бужак Н.П., Костюк Л.О.,
за участю секретаря Гуцул О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі Позивач) звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області (далі Відповідач) про визнання протиправною відмову Відповідача щодо вчинення дій згідно вимог п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року №302 щодо продовження строку дії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 12.01.2011 року; зобов`язання Відповідача продовжити з 01.10.2014 року дію посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 12.01.2011 року Відповідачем.
Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач під час проходження військової служби 07.07.1999 року отримав закриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку легкого ступеню, субарахноідальний крововилив під час слідування зі служби додому на обід, у зв`язку з чим знаходився на стаціонарному лікуванні в військовій частині НОМЕР_2 з 07.07.1999 року по 09.07.1999 року та в нейрохірургічному відділенні клініки нейрохірургії та неврології ГВКГ МОУ з 09.07.1999 року по 22.07.1999 року.
Вказані обставини підтверджуються наявним в матеріалах справи свідоцтвом про хворобу від 09.08.2010 року №693.
Згідно довідки МСЕК від 06.10.2010 року серії КИО-1 №360190 вперше Позивачу встановлено ІІ групу інвалідності з визначенням причини інвалідності травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби з датою чергового перегляду 20.09.2011 року.
22.09.2011 року довідкою МСЕК серії КИО-1 №0373530 встановлено Позивачу ІІ групу інвалідності та причину інвалідності терміном до 15.09.2014 року.
Довідкою МСЕК від 07.10.2014 року серії КИО-1 №0407280 Позивачу встановлено довічно з 01.10.2014 року ІІ групу інвалідності; причина інвалідності травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
З матеріалів справи вбачається, що Позивачу видано посвідчення інваліда війни серії НОМЕР_1 від 12.01.2011 року з терміном дії до 01.10.2011 року, а в подальшому 26.09.2011 року дія посвідчення продовжена до 01.10.2014 року, про що видано відповідний вкладиш.
По закінченню терміну дії посвідчення, Позивач звернувся до Відповідача з запитом щодо його продовження.
Розглянувши поданий запит, Відповідач листом від 26.05.2015 року №4816 повідомив Позивачу, що з врахуванням поданих ним документів, відсутні підстави для встановлення статусу інваліда війни або продовження дії посвідчення.
Відповідно п.2 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою КМ України від 12.05.1994 року №302, посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації.
Пунктом 7 вказаного Положення передбачено, що «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються відділами (управліннями) соціального захисту населення або іншими органами, в яких вони перебувають на обліку для призначення пенсії.
Згідно п.10 Положення інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.
Положеннями статті 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» визначено, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Статтею 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків) чи пов`язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з`єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.
До інвалідів війни належать також інваліди з числа, зокрема, військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби, пов`язаних з перебуванням на фронті в інші періоди, з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій, ядерних випробувань, з участю у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї, іншим ураженням ядерними матеріалами.
Згідно статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Отже, за правилами цієї норми, проходження військової служби не є тотожним участі в бойових діях та захисту Вітчизни в розумінні статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Колегія суддів звертає увагу, що питання щодо встановлення особі статусу інваліда війни визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а порядок видачі та продовження дії посвідчення «Посвідчення інваліда війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» визначено Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою КМ України від 12.05.1994 року №302, що є підзаконним актом.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, в період проходження військової служби Позивач отримав травму, яка призвела до інвалідності.
Однак, зазначена травма не пов`язана з перебуванням на фронті, в районі воєнних дій, з участю в бойових діях чи з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій або випробувань, а отримана в мирний час в державі, яка не входить до переліку країн, визначених у постанові Кабінету Міністрів України «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 08 лютого 1994 року №63.
Колегія суддів звертає увагу, що віднесення особи до інваліда війни відповідно до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» безпосередньо пов`язано з визначенням самого поняття «ветеран війни», яке міститься у статті 4 цього Закону.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів вважає, що інвалідність Позивача не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби в контексті статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (під час воєнних дій), а одержана при проходженні військової служби, а тому ОСОБА_1 не може вважатися інвалідом війни.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №21-377а13 та від 20 січня 2015 року у справі №21-528а14 .
Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами п.13-1 Положення у разі виникнення підстав, за якими особа втрачає право на статус, визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», видане їй раніше посвідчення вилучається уповноваженим на видачу посвідчень органом, з повідомленням органу, який видав таке посвідчення.
Твердження апелянта про те, що належними діями Відповідача було би вилучення виданого посвідчення, якщо той вважає, що Позивач немає права мати статус інваліда війни, спростовується тим, що посвідчення ОСОБА_1 видане на певний термін, після спливу якого таке посвідчення є недійсним, а відповідно вилучати посвідчення, яке є недійсним, немає сенсу.
З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності дій суб`єкта владних повноважень при відмові Позивачу в продовженні строку дії посвідчення інваліда війни.
Слід зазначити, що Позивач звертався до суду з вимогами щодо продовження строку дії посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 12.01.2011 року та зобов`язання Відповідача продовжити з 01.10.2014 року дію посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 12.01.2011 року Відповідачем.
Судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної постанови обгрунтовано відмову в задоволенні позовних вимог саме щодо продовження строку дії посвідчення, в той час як в резолютивній частині судового рішення зазначено, що ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області про визнання дій протиправними та зобов`язання надати статус інваліда війни.
Відповідно до ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду суд апеляційної інстанції має право, зокрема, змінити постанову суду.
За ч.1 ст.201 КАС України, підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.
Отже, судове рішення в частині відмови вимог про зобов`язання надати статусу інваліда війни підлягає зміні.
Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а резолютивну частину постанови суду першої інстанції змінити.
Керуючись ст.ст. 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Змінити резолютивну частину постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2015 року, виклавши абзац перший у такій редакції:
«В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради Київської області про визнання дій протиправними та зобов`язання продовжити з 01 жовтня 2014 року дію посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 12.01.2011 року відмовити.»
В решті постанову суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді Бужак Н.П.

Костюк Л.О.

Постанова складена в повному обсязі 07 грудня 2015 року.

Головуючий суддя Твердохліб В.А.

Судді: Бужак Н.П.

Костюк Л.О.