Справа № 819/3206/15
Суддя: Ходачкевич Н.І.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/3206/15

30 листопада 2015 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

судді Ходачкевич Н.І.

при секретарі судового засідання Ходачкевич Н.І.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулась із позовом до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про поновлення на роботі на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області; стягнення з Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивує тим, що постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.06.15р. № 819/1337/15 було скасовано наказ відповідача про звільнення та зобов'язано поновити позивача на посаді. Оскільки позивач перебувала на лікуванні, вона не змогла зявитись у Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області для поновлення на роботі, хоча письмово цікавилась виконанням постанови суду. У вересні 2015 року позивач з'явилась у Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області для поновлення на роботі, де і отримала копію наказу від 11.06.15р. № 604/8 «Про поновлення ОСОБА_4В.» та наказ від 09.07.15р. № 749/8 «Про звільнення ОСОБА_4В.», - на підставі пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач у письмових поясненнях ствердила, що у звязку із незаконним звільненням станом на 05.06.2015 р. вона не перебувала у трудових відносинах з ГУ юстиції, не знала про те, чи будуть задоволені її позовні вимоги, а тому не знала про можливі перешкоди для виїзду за кордон. Тому, у ніч з 04 червня на 05 червня 2015 року вона перетнула кордон. Лише 25.06.2015р. із розмови із представником вона довідалась про задоволення її позовних вимог, а 20.07.2015р. з розмови із представником довідалась про те, що їй скеровувався лист про поновлення на роботі. Однак, за станом здоровя раніше повернутись вона не могла.

В судових засіданнях представник позивача позов підтримав. Ствердив, що позивачу не було відомо про ухвалення постанови Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.06.15р. № 819/1337/15, така була ухвалена у її відсутності. ОСОБА_4 з 05.06..2015 р. по 31.08.2015р. перебувала за кордоном, де і з»ясувалась потреба у її лікуванні. Там же вона і проходила лікування, а тому не мала можливості отримати відомості про те, що вона поновлена на роботі і повинна приступити до праці. Про наказ про поновлення її на роботі вона довідалась одночасно із наказом про її звільнення за прогул.

Представники відповідача позов заперечили з мотивів, зазначених у запереченнях. Ствердили, що територіальним управлінням юстиції 11 червня 2015 року вжито заходів про інформування ОСОБА_4 щодо поновлення її на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби головного управління юстиції, зокрема, 11.06.2015 р. скеровано на адресу позивача три листи із відповідною інформацією. Однак, 11.06.2015 р. і пізніше позивач на робочому місці була відсутня, про що складались акти. З метою повторного ознайомлення ОСОБА_4 із наказом про поновлення її на роботі, а також перевірки фактів поважності причин відсутності працівника ОСОБА_4 на роботі в період у робочі дні з 11 червня по 18 червня 2015 року, комісія 18 червня 2015 року о 16 год. 45 хв. прибули за адресою проживання ОСОБА_4. Однак, по місцю проживання нікого виявлено не було. 19.06.2015 р., 26.06.2015 р. їй було скеровано чергові листи. Оскільки станом на 09 липня 2015 року ОСОБА_4 в головне територіальне управління юстиції не з'явилась, жодних письмових пояснень своєї відсутності на роботі у робочі дні з 11 червня по 09 липня 2015 року не надала, було видано наказ в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 09.07.2015 року № 749/8 «Про звільнення ОСОБА_4В.» з роботи 11 червня 2015 року, за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Ставлять під сумнів факт лікування позивача за кордоном, рекомендаційний характер довідки лікаря про необхідність призупинення роботи на 45 днів. Згідно до штатного розпису Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, затвердженого заступником Міністра - керівника апарату ОСОБА_5 12.02.2015 року, штат апарату головного територіального управління юстиції складає 81 штатну одиницю, а станом на 31 січня 2015 штат апарату Головного управління юстиції у Тернопільській області складав 80 штатних одиниць. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду позивача було поновлено на роботу на попередню посаду, не передбачену цим штатним розписом.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення, суд встановив наступне.

Позивач з 23.03.2007 р. перебувала на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області. Наказом Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17.04.2015р. № 374/8 "Про звільнення ОСОБА_4В." її було звільнено із займаної посади.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.06.15р. № 819/1337/15 зазначений наказ скасовано та зобов'язано відповідача поновити ОСОБА_4 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби.

Зокрема, постановлено поновити ОСОБА_4 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області з17.04.2015 р., тобто із зазначенням найменування організації роботодавця до зміни найменування. Відповідно до абз. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», працівник поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглось його попереднє місце роботи, у випадку якщо такий працівник був незаконно звільнений при реорганізації. Судом було встановлено, що реорганізація не мала місця, відбулось перенайменування юридичної особи публічного права, а відтак, незаконно звільнений працівник згідно з вимогами ч. 1 ст. 235 КЗпП України, підлягає поновленню саме на попередній роботі.

Зі змісту постанови вбачається, що на дату її постановлення ОСОБА_4 в судовому засіданні присутня не була, в матеріалах вказаної справи відсутні документи, які б свідчили про отримання нею копії постанови та / або виконавчого листа. З відміток у закордонному паспорті ОСОБА_4 вбачається, що вона 05.06.2015 р. перетнула кордон України і повернулась в Україну лише 31.08.2015 р..

11.06.2015 р. до Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області за вх. №18117/7 надійшла постанова Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.06.2015 р. по справі № 819/1337/15 про визнання протиправним та скасування наказу в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 17.04.2015 р. №374/8 «Про звільнення ОСОБА_4В.» та поновлення ОСОБА_4 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області з 17.04.2015 р..

Згідно із ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Головним територіальним управлінням юстиції видано наказ від 11.06.2015 №604/8 «Про поновлення ОСОБА_4В.», яким ОСОБА_4 поновлено на посаді на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного управління юстиції у Тернопільській області з 17.04.2015 р. Даним наказом передбачено виплатити ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідач не заперечив того факту, що позивач не була повідомлена про факт поновлення її на роботі та необхідність перебування на робочому місці 11.06.2015 р., покликаючись лише на те, що ним вживались всілякі можливі заходи для інформування позивача та зясування причин її відсутності на роботі. Такі заходи виявились безрезультатними, що визнано сторонами.

Так, відповідач стверджує що ним надсилались позивачу під час її відсутності в Україні листи: за вих. №5-22/6242 від 11.06.2015 про направлення копії наказу головного територіального управління юстиції №604/8 «Про поновлення ОСОБА_4В» та прибуття її до відділу кадрової роботи та державної служби із трудовою книжкою; за вих. №6-22/6244 від 11.06.2015 направлено лист на домашню адресу щодо надання ОСОБА_4 банківських реквізитів для зарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу; за вих. № 5-5/6243 від 11.06.2015 з метою інформування щодо належного та своєчасного виконання вищезазначеної постанови направлено лист судді Тернопільського окружного адміністративного суду. Проте, належних доказів направлення позивачу копії наказу «Про поновлення ОСОБА_4В» відповідачем не надано.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що з 11.06.2015 р. по 03.09.2015 р. позивач була відсутня на робочому місці, про що складались відповідні акти та службові записки.

Позивач покликається на те, що вона лікувалась за кордоном і це повинно було враховуватись роботодавцем при вирішенні питання про притягнення її до дисциплінарної відповідальності. Факт перебування позивача на лікуванні підтверджується копією довідки доктора терапевта М. Шінеллато від 15.06.2015 Центральної лікарні Бастії, в якій вказано, що ОСОБА_4 потребує призупинення роботи на 45 днів.

Суд погоджується з твердженнями відповідача проте, що зазначена довідка не містить відомостей про фактичне лікування позивача та сама по собі не засвідчує тимчасову непрацездатність особи, працевлаштованої в Україні.

Згідно із п. 1.12. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 р. №455, документи, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян України під час їх тимчасового перебування за межами держави, підлягають обміну на листок непрацездатності згідно з рішенням лікарсько- консультаційної комісії (ЛКК) лікувально-профілактичного закладу за місцем проживання чи роботи у разі: а) гострих захворювань і травм; б) загостренні хронічних захворювань; в) вагітності та пологів; г) оперативних втручань при невідкладних станах; ґ) лікування згідно з рішенням комісії МОЗ України з питань направлення на лікування за кордон. Обмін здійснюється на підставі перекладених на державну мову та нотаріально засвідчених документів, які підтверджують тимчасову втрату працездатності під час перебування за межами України.

Проте, суд звертає увагу на те, що станом на 03.09.2015р. позивач вже не перебувала в трудових відносинах з відповідачем, оскільки наказом в.о.начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 09.07.2015 року № 749/8 була звільнена із займаної посади

Відповідно до п. 1.3 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, листок непрацездатності видається громадянам України, які проживають в Україні і працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах в установах і організаціях незалежно від форм власності та господарювання.

Отже, відсутні підстави для застосування вимог п.1.12 вищезазначеної інструкції.

Матеріалами справи підтверджується, що 03.09.2015 р. у перший день виходу на роботу позивач була ознайомлена одночасно із наказом про її прийняття на роботу та наказом про її звільнення.

Наказом в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 09.07.2015 року № 749/8 «Про звільнення ОСОБА_4В.» з роботи 11 червня 2015 року, за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому, законодавство не наділяє роботодавця правом звільняти працівника заднім числом чи з дати вчинення порушення трудової дисципліни. З матеріалів справи вбачається, що станом на 11.06.2015 р. керівник ще не мав інформації про відсутність позивача на робочому місці, стверджуваний факт ще не був задокументований, заходи, які б перебували висновкам про відсутність на роботі без поважних причин проведені не були.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У відповідності до п. 37 листа Верховного Суду України від 01.12.1997 р. «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України взв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році», підставами для звільнення працівника згідно з пп. 3, 4, 7, 8 ст. 40 і пп. 1, 2, 3 ст. 41 КЗпП є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору. Тому при вирішенні спорів про такі звільнення суд має з'ясувати чи були підстави для звільнення на час його проведення.

З матеріалів справи вбачається, що на час проведення звільнення 11.06.2015 р. таких підстав не було: позивачу не було відомо про постанову суду та її виконання та, відповідно, обовязок зявитись на роботі. Тому, неявка позивача на роботу 11.06.2015 р. обумовлена обєктивними, поважними причинами. Не відпали ці причини і станом на дату видачі оскаржуваного наказу 09.07.2015 р.. Позивач визнала у поясненнях, що лише 20.07.2015 р. із телефонної розмови зі своїм представником їй стало відомо про обставини, що могли б свідчити про її поновлення на роботі. Жодних доказів зворотнього суду надано не було. Крім того, чинним законодавством не передбачено обов»язок працівника контролювати хід виконання рішення суду про поновлення його на роботі.

Окрім того, відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

З матеріалів справи вбачається, що не зважаючи на вжиті відповідачем заходи, вимоги зазначених пунктів додержані не були. Згідно із ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, а при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Позивачу не було доведено до відома необхідності надати письмові пояснення до дати видачі наказу про звільнення. Формальні заходи, що вживались відповідачем, не звільняють його від фактичного виконання цього обовязку.

Згідно із ст. 5-1 КЗпП держава гарантує працівникам правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, не спростовані відповідачем, а отже підлягають до задоволення

Згідно зі статтею 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах від 20 грудня 2011 року № 4191-VІ визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи, що вартість однієї години участі представника позивача, який надавав правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, не перевищує 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі та наявність в матеріалах справи документального підтвердження здійснених ОСОБА_4 витрат на правову допомогу, суд вважає за можливе задовольнити клопотання позивача про відшкодування витрат на правову допомогу та присудити на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Позов задоволити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ в.о. начальника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 09.07.2015 року № 749/8 «Про звільнення ОСОБА_4В.».

3.Поновити ОСОБА_4 на посаді начальника відділу кадрової роботи та державної служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області з 09.07 2015 року.

3.Стягнути з Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.07.2015р. по 30.11.2015р.

4. Стягнути на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) судові витрати- витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ( м. Тернопіль, вул Грушевського,8).

Постанову суду в частині поновлення ОСОБА_4 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлено 04.12.2015р.

Головуючий суддя Ходачкевич Н.І.

копія вірна

Суддя Ходачкевич Н.І.