Справа № 826/22641/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 грудня 2015 року № 826/22641/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Добрянської Я.І., суддів: Аблова Є.В., Нагорянського С.І., розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомГромадянина Сомалі ОСОБА_1
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві
провизнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Громадянин Сомалі ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання неправомірним та скасування рішення від 07.09.2015 № 581-15 та зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він не погоджується з рішенням відповідача від 07.09.2015 № 581-15, вважає його протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києві від 30.09.2015 відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

21.10.2015 представник відповідача надав заперечення проти адміністративного позову в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, в обґрунтування заперечень зазначає, що з пояснень позивача вбачається, що він тривалий час перебував на території третьої безпечної країни (Російська Федерація) і мав реальну нагоду звернутися за захистом до відповідних компетентних органів цієї країни, проте, даною можливістю не скористався.

В судовому засіданні 02.12.2015 представник позивача заявив клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, проти якого не заперечив представник відповідача, а тому колегія суддів оголосила про перехід до розгляду справи відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1., громадянин Сомалі, народився в Сомалі, в м. Могадішо, неодружений, за національністю джерер, за віросповіданням мусульманин-суніт.

З пояснень позивача вбачається, що він у вересні 2007 року покинув Сомалі та літаком прибув до Москви для навчання за запрошенням в інституті Дружби Народів (Москва). Так з 2008 року по 2013 рік позивач офіційно навчався в зазначеному інституті на економічному факультеті та отримав ступінь бакалавра. Після закінчення інституту почав шукати краще життя.

15.01.2015 позивач звернувся з заявою до Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що він звернувся до міграційної служби для легального проживання в України та отримання статусу біженця та не може повернутися на батьківщину, оскільки там існує небезпека з боку терористів, а також зазначив, що покинув Сомалі з метою навчання в Москві, інших причин позивач не зазначав.

22.09.2015 Головним управління ДМС України у м. Києві надіслано позивачу Повідомлення № 193 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У вищезазначеному Повідомленні зазначено, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону відсутні на підставі Рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 581-15.

Громадянин Сомалі ОСОБА_1 вважає Рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 581-15 незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню та звернувся з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У результаті дослідження положень статті 1, 6 та 13 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту", а також вимоги Конвенції про статус біженців, до якої Україна приєдналася 10 січня 2002 року, судом було встановлено, що для отримання статусу біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту, заявником повинно бути обґрунтовано та доведено підстави, за наявності хоча б однієї з яких йому має бути надано відповідний статус.

Згідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

З матеріалів особової справи позивача, яка міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивач у вересні 2007 року покинув літаком Сомалі для навчання у вищому навчальному закладів Москви.

До 2013 року навчався в зазначеному інституті та отримав диплом бакалавра. Під час навчання працював кальянщиком. За отриманням статусу біженця в Російській Федерації до органів міграційної служби не звертався.

До України прибув машиною 27.07.2014 нелегально та звернувся до органів міграційної служби лише 15.01.2015.

Відповідно до ч. 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що в обґрунтування позовних вимог громадянином Сомалі ОСОБА_1 не було надано відомості, які б підтверджували факти переслідування позивача або його побоювань стати жертвою переслідувань чи розумної можливості того, що позивачу буде заподіяно шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення до країни громадянської належності та, відповідно, не доводять наявності підстав, передбачених законодавством, для надання позивачу статусу біженця або визнання громадянина Сомалі ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до матеріалів особової справи громадянина Сомалі ОСОБА_1, при звернення до органів міграційної служби України позивачем також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у Сомалі, а також інформації, яка могла би бути перевірена або достовірно встановлена щодо наявності таких обставин.

Посилання позивача на політичну ситуацію в країні та на адресу веб-сайту Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, на якому розміщено відповідні відомості, носять загально інформаційний характер та не підтверджують побоювання позивача повертатися у країну своєї громадянської належності, а отже не можуть бути прийняті до уваги.

Позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно позивача, зокрема з боку угрупування "Аль-Шабаб", що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до положень частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Суд звертає увагу, що з матеріалів справи вбачається, що позивач перебував на території Російської Федерації з 2007 року по 2014 рік, що свідчить про те, що до в'їзду в Україну позивач перебував у третій безпечній країні (Російській Федерації), однак, не звертався до компетентних органів влади з клопотанням про надання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Абзацом 6 статті 6 Закону України "Про біженці та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прямо передбачено, що статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала у третій безпечній країні.

Відповідно до частини 22 статті 1 вказаного Закону, третьою безпечною країною є країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Російська Федерація приєдналась до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року Постановою Верховної Ради Російської Федерації від 13.11.1992.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Рішення Державної міграційної служби України від 07.09.2015 № 581-15 прийнято у відповідності до законодавства, а позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, колегія судів приходить до висновків про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись вимогами статей 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді Є.В. Аблов

С.І. Нагорянський