Справа № 2а-14090/11/2670
Суддя: Каракашьян С.К.
Дата ухвалення: 2011-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

19 жовтня 2011 року < Час проголошення > № 2а-14090/11/2670

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Каракашьяна С.К., розглянув адміністративну справу у порядку письмового провадження:
за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві

про визнання недійсним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в якому просить суд:

визнати недійсним рішення комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.07.2011р. 1/С-2243 про відмову у надані ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій;

зобов`язати комісію з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві визнати його учасником бойових дій.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем необґрунтовано та безпідставно відмовлено у наданні статусу учасника бойових дій, чим порушено п. 2 ст. 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту, згідно з положеннями якого учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності.

Відповідач заперечень проти позову не надав, в судове засідання не з`явився, про причини та поважність неявки суд не повідомив. За адресою, що міститься у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 01025, м. Київ, вул. Володимирська,15, був повідомлений належним чином.

Зважаючи на викладене, враховуючи згоду позивача та неявку представника відповідача у судове засідання, на підставі ч. 6 ст. 128 КАСУ, адміністративна справа розглядається у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 після закінчення Харківського вищого військового училища тилу МВС СРСР у 1979 році був направлений для дальшого проходження служби у військову частину НОМЕР_1 (окрема мотострілецька дивізія особливого призначення ім. Дзержинського, м. Москва). З 1979 по 1991 рік проходив служби на посадах командира взводу БТР, начальника гаражного комплексу-командира ремонтного взводу, заступника командира автомобільного батальйону по технічній частині, заступника командира частини по технічній частині, начальника автомобільної служби

У період проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 (міліцейський полк дивізії) за рішенням уряду СРСР у 1988-1989 роках перебував в спеціальному відрядженні в м. Баку для виконання службово-бойових завдань по охороні громадського порядку в умовах надзвичайного стану, пов`язаного з масовими антигромадськими проявами, що підтверджується архівною довідкою від 30.08.2010р. №4/А/С-5858, виданою Центральним архівом внутрішніх військ МВС РФ (наказ командира військової частини НОМЕР_2 (м. Москва) від 22.11.1988 №290 с/ч про спеціальне відрядження та наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 23.01.1989 № 21 с/ч про прибуття із спеціального відрядження).

У період проходження служби у військовій частині НОМЕР_3 (окремий міліцейський батальйон в/ч НОМЕР_2 ) за рішенням уряду СРСР у 1990 році перебував в спеціальній командировці в м. Степанокерт для виконання завдань по охороні громадського порядку в умовах надзвичайного стану, пов`язаного з масовими антигромадськими проявами в Азербайджанській РСР, що підтверджується архівною довідкою від 05.04.2011р. №4/А/С-5858-10, виданою Центральним архівом внутрішніх військ МВС РФ (наказом командира військової частини НОМЕР_3 (м. Орехово-Зуєво) від 20.10.1990 №257 с/ч про спеціальне відрядження та наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 08.12.1990 № 229 с/ч прибуття із спеціального відрядження).

В зазначений період в республіках Закавказзя відбувся Нагірно-Карабахський збройний конфлікт між азербайджанським та вірменським населенням, для припинення якого були введені війська та підрозділи Міністерства внутрішніх справ МВС СРСР.

Загальновідомими є факти, що в період, що передував відокремленню колишніх союзних республік СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме з 1988 року по 1991 року в СРСР, зокрема, в закавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними конфліктами. На території республік Азербайджан та Вірменії відбувався збройний конфлікт між народами цих республік.

Збройні сили СРСР, які дислокувались в районах збройних конфліктів (бойових дій) на території республіки, виконували миротворчу місію, метою якої було захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін з застосуванням вогнепальної зброї, охорони державних установ, територіальної оборони населених пунктів, дотримання умов ведення комендантського часу, а також підтримання громадського порядку.

В матеріалах справи наявна архівна довідка від 30 вересня 2010 р. № 4/А/С-5858, видана Центральним архівом внутрішніх військ МВС РФ., архівна довідка від 05 квітня 2011 р. № 4/А/С-5858-10, видана Центральним архівом внутрішніх військ МВС РФ., довідка коменданта району надзвичайного стану в НКАО та прилеглих районів Азербайджанській РСР від 04.12.1990 р. №417 про участь ОСОБА_1 у спец операціях у складі військових оперативних груп.

Позивач звернувся з заявою від 21.04.2011р. до комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників війни та учасників бойових дій Головного правління при МВС України щодо визнання його учасником бойових дій у зв`язку з виконанням ним спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території республік Закавказзя колишнього СРСР.

Комісією на засіданні 01.07.2011р. (протокол засідання комісії від 01.07.2011 №82) позивачу було відмовлено у визначенні його учасником бойових дій, мотивуючи тим, що постановою Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994 року Про організаційні заходи щодо застосування Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не віднесено Азербайджанська РСР до регіонів, де велися бойові дії і тому підстав для встановлення статусу учасника бойових дій немає.

У відповідності з п. 2 ст. 6 Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту, учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №63 від 08.02.1994р. Про організаційні заходи щодо застосування Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Суд дійшов висновку, що під визначенням "інші країни після 1979 року", яке міститься в зазначеній постанові, слід розуміти в т.ч. і колишній Союз РСР. Такий висновок суду ґрунтується на наступному.

24.08.1991р. внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни, в т.ч. і по відношенню до колишнього Союзу РСР. Таким чином, враховуючи те, що визначення "інші країни після 1979 року" міститься в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, то термін інші країни слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР.

Слід зазначити, що в примітці №6 до позиції "інші країни після 1979 року" встановлено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялись військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

У частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з частиною першою статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Згідно з частиною четвертою вищевказаної правової норми забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну бойові дії, а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові. Таким чином, при визначенні, чи мають дії, в яких позивач брав участь на території Азербайджанської РСР, характер бойових, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених територіях.

Позивачем надані статті засобів масової інформації щодо подій на територіях Азербайджанської, Вірменської та Таджицької РСР під час виконання позивачем спецзавдань МВС СРСР на зазначеній території. Відповідно до інформації, яка міститься в зазначених виданнях, на той час на території зазначених республік відбулись масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців.

Хоча Азербайджанська РСР не включена у перелік держав і періодів бойових дій, судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував завдання в умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувались на території цих Республік.

Суд звертає увагу, що згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 9, 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ :
1.Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

2.Визнати протиправним рішення комісії з питань розгляду матеріалів про призначення права учасників війни та учасників бойових дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві від 06.07.2011р. про відмову у наданні ОСОБА_1 статусу учасника бойових дій.

3. Зобов`язати комісію з питань розгляду матеріалів про призначення права учасників війни та учасників бойових дій Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві визнати ОСОБА_1 учасником бойових дій.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя С.К. Каракашьян