Справа № 815/2621/15
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2621/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.

за участю секретаря Загрійчук О.В.

сторін:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представник відповідача не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

дочірнього підприємства Інтегровані Логістичні Системи до державної податкової інспекції в Біляївському районі Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов дочірнього підприємства «Інтегровані Логістичні Системи» до державної податкової інспекції в Біляївському районі Головного управління ДФС в Одеській області, в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0 від 09.12.2014 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог представник позивача, зокрема, зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення ДП «ІЛС» суперечить приписам чинного податкового законодавства України за наступних причин.

ДПІ у Акті перевірки зазначає, що операції по придбанню ДП «ІЛС» олії соняшникової в TOB «ЕКО ЛІДЕР» не підтверджено первинними документами, що засвідчують факти здійснення таких господарських операцій, зокрема, документами щодо транспортування товарів, зазначених у податкових накладних (ТТН).

Окрім цього, податковий орган у Акті перевірки після згадки про п. 11.7 наказу № 363 та після згадки про Акт ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві № 813/3-22-08-38745281 від 21.08.2014 р., взагалі робиться висновок про фіктивність правочинів ДП «ІЛС» з TOB «ЕКО ЛІДЕР», що суперечить дійсним обставинам справи.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги повністю з підстав, викладених в адміністративному позові та наданих в судовому засіданні поясненнях.

Представник відповідача проти позову заперечував, в обґрунтування заявленої правової позиції надав до суду письмові заперечення (т. 2 а/с. 46 - 49), в яких зазначив, що висновки акту перевірки не спростовуються дослідженими документами, а тому спірне податкове повідомлення рішення прийнято обґрунтовано.

В судове засідання представник відповідача не з'явився. Про розгляд справи був повідомлений належним чином та завчасно, що підтверджується матеріалами справи.

Заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

ДПІ у Біляївському районі Головного управління Міндоходів в Одеської області на підставі пп.20.1.4 ст.20, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78. п.82.2 ст.82 Податкового кодексу України (зі змінами і доповненнями) проведена документальна позапланова виїзна перевірка дочірнього підприємства «Інтегровані Логістичні системи» () з питань дотримання вимог податкового законодавства із ТОВ «Еко Лідер» за період з 01.12.2013 року по 30.04.2014 рік та відображення результатів даних операцій в податковій звітності за 2014 рік.

За наслідками проведеної перевірки складений Акт № 2185/22/32012483 від 20.11.2014 року, яким встановлено порушення норм п.198.1, п.198.2, п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в перевіряємому періоді на загальну суму 2 831 877, 00 грн. та застосована штрафна санкція у розмірі 1 415 938,5 грн.

На підставі вищевказаного акту перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 09.12.2014 року на загальну суму 4 247 815, 00 грн. з яких донараховано за основним платежем 2 831 877 грн. та застосована штрафна санкція у розмірі 1 415 938, 5 грн.

Крім того, податковий орган у акті перевірки відобразив, що у ході перевірки повноти визначення податкового кредиту по взаємовідносинам з TOB «Еко Лідер» () встановлено його завищення на суму 2 831 877 грн., у т.ч.: грудень 2013 року - 1326794 грн.; лютий 2014 року - 223823 грн.; березень 2014 року - 241917 грн.; червень 2014 року - 82069 грн.; серпень 2014 року - 420852 грн.; вересень 2014 року - 536422 грн., що призвело до зменшення податку на додану вартість, який підлягає сплаті в бюджет на суму 2 831 877 грн., у т.ч.: грудень 2013 року - 1326794 грн.; лютий 2014 року - 223823 грн.; березень 2014 року - 241917 грн.; червень 2014 року -82069 грн.; серпень 2014 року - 420852 грн.; вересень 2014 року - 536422 грн.

Актом перевірки зафіксовано, що перевіркою відображених у рядку 10.1 Декларацій «придбання з податком на додану вартість на митній території України товарів (послуг), які підлягають оподаткуванню за основною ставкою та нульовою ставкою» показників за грудень 2013 року, лютий, березень, червень, серпень та вересень 2014 року у загальній сумі 8 421 667 грн. (у т.ч. по TOB «Еко Лідер» у сумі 3327359,12 грн.) встановлено, що ДП «ІЛС» здійснювало операції з придбання олії соняшникової нерафінованої, та інших товарів та послуг.

Перевіркою встановлено, що постачальником олії соняшникової нерафінованої для ДП «ІЛС» у перевіряємому періоді було TOB «Еко Лідер» (), за рахунок якого сформовано податковий кредит за період з 01.12.13 по 30.04.14 в податкових деклараціях з ПДВ за грудень 2013 року, лютий, березень, червень, серпень та вересень 2014 року в сумі 2831878,04 грн.

Актом зазначено, що проведеною перевіркою задекларованого податкового кредиту по ПДВ встановлено його завищення за грудень 2013 року, лютий, березень, червень, серпень та вересень 2014 року на суму 2831878,04 грн. в результаті того, що підприємство у періоді що перевірявся, включало до складу податкового кредиту у деклараціях з ПДВ суми податку на підставі податкових накладних, виписаних постачальником TOB «Еко Лідер» по операціям з постачання олії соняшникової, здійснення яких не підтверджено первинними документами, що засвідчують факти здійснення таких господарських операцій, зокрема документами щодо транспортування товарів, зазначених у податкових накладних.

Актом зафіксовано, що між ДП «ІЛС» (Покупець) та TOB «Еко Лідер» (Продавець) було укладено Договір купівлі-продажу від 10.12.2013 №10/12 на продаж рослинних олій (соняшникова, соєва та ін.) та продукції переробки олійних культур (шрот соняшниковий, соєвий; жмих соняшниковий, соєвий) українського походження, термін дії договору - до 31.12.2013 р.

Згідно додаткової угоди №1 від 25.12.13 до договору - термін дії договору до 31.12.2014 р. Згідно додаткової угоди №1/2 від 20.01.2014 р. до вищезазначеного договору - загальна вартість договору складає 35 000 000 грн.

Відповідно до п.3.1 договору, поставка товару здійснюється на умовах згідно специфікації. Відповідно до п.3.3 договору визначено, що Продавець зобов'язаний надати Покупцю наступні документи: видаткову накладну; податкову накладну; посвідчення якості (копія); експлуатаційний дозвіл (при наявності) для потужностей виробництва, переробки або реалізації продовольчої продукції - одна завірена копія.

На виконання договору від 10.12.13 №10/12 TOB «Еко Лідер» виписані видаткові накладні на загальну суму придбання 19963974,7 грн., у т.ч. ПДВ 3327329,12 грн., та податкові накладні на загальну суму придбання 19963974,7 грн., у т.ч. ПДВ 3327329,12 грн., (дет. опис наведено на стор. 12-13 акту).

Крім цього у акті зазначено, що ДП «ІЛС» було здійснено коригування податкового кредиту згідно зі ст. 192 розділу V ПК України за обсягами придбання товарів/послуг, необоротних активів, включених у рядок 10 декларації у зв'язку з поверненням олії соняшникової нерафінованої на адресу TOB «Еко Лідер» згідно Розрахунків коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних у зв'язку з поверненням товару (олії соняшникової нерафінованої) на адресу TOB «Еко Лідер» згідно розрахунків: від 31.03.2014 р. № 27 до ПН від 28.03.14 №20 - 328100 грн., крім цього ПДВ - 656200 грн. у кількості 40,8 т.; розрахунку № 26 від 31.03.2014 р. до ПН №18 від 27.03.2014 р. - 216964,17 грн., крім цього ПДВ -43392,83 грн. - 26,980т.; розрахунку від 31.03.2014 р. № 25 до ПН від 26.03.2014 № 16 - 812530 грн., крім цього ПДВ - 162506 грн. у кількості 101,04 т., розрахунку від 31.03.2014 № 23 до ПН від 06.03.2014 №2 - 442000 грн., крім цього ПДВ - 88400 грн. - 62,4 т.; від 31.03.2014 р. №22 до ПН від 03.03. 2014 р. №1 - 502066,67 грн., крім цього ПДВ - 100413,33 грн. 70,88 т.; від 31.03. 2014 р. №24 до ПН від 25.03.2014 р. № 14 - 229348,33 грн., крім цього ПДВ - 45869,67 грн. - 28,520 т. та виписані розрахунки коригування кількісних і вартісних показників, а саме: від 11.02.2014 р. №5 до ПН №1 від 07.02.2014 р. на суму - 446,25 грн., крім цього ПДВ - 89,25 грн. у кількості - 0,07т., (коригування кількості); від 12.03.14 - №3 до ПН №6 від 14.02.14 на суму +37 200грн. крім цього ПДВ- + 7 440 грн., (коригування ціни); від 12.03.14 №4 до ПН №10 від 18.02.14 на суму +17000 грн., крім цього ПДВ - +3400 грн., (коригування ціни).

Відповідно до специфікацій:

- від 22.01.2014 р. №5, від 08.02.14 №7, від 14.02. 2014 р. №8 умови постачання: Одеська область, Комінтернівський район, с. Візирка, термінал Рисойл-Юг;

- від 12.12.2013 р. №1, від 25.12.13 №2, від 16.01.14 №3, від 19.01.14 №3/1, від 07.02.14 №6, від 20.02.2013 №9, від 25.02.14 №10, від 28.02.14 №11, від 18.03.14 №13, від 21.03.14 №15, від 24.06.2014 №16 умови постачання: Одеська область, Комінтернівський район, с. Нові Біляри, термінал ОСОБА_4 СНД;

- від 21.01.14 №4 умови постачання - СРТ за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с.Голіцино, вул. Набережна, 27;

- від 14.03.14 №12, від 21.03.14 №14 умови постачання: м. Миколаїв, ДБМП, НП «Укрхарчосбутсировина».

На думку податкового органу, в ході проведеної перевірки задекларованого податкового кредиту по ПДВ встановлено його завищення за перевіряємий період на суму 2 831 878,04 грн. в результаті того, що ДП «ІЛС» включало до складу податкового кредиту суми податку на підставі податкових накладних без надання документів, які засвідчують факт реального здійснення таких господарських операцій ДП «ІЛС» та TOB «Еко Лідер», зокрема видаткові та податкові накладні, облікові регістри не містять по суті інформації, яка б свідчила про фактичне постачання олії соняшникової нерафінованої та її отримання Замовником - ДП «ІЛС».

Судом встановлено, що постачальником олії соняшникової нерафінованої для ДП «ІЛС» у перевіряємому періоді було TOB «Еко Лідер» (), за рахунок якого сформовано податковий кредит за період з 01.12.2013 по 30.04.2014 в податкових деклараціях з ПДВ за грудень 2013 року, лютий, березень, червень, серпень та вересень 2014 року в сумі 2831878,04 грн.

Під час офіційного з'ясування обставин по справі встановлено, що між ДП «ІЛС» (Покупець) та TOB «Еко Лідер» (Продавець) було укладено Договір купівлі-продажу від 10.12.2013 р. №10/12 на продаж рослинних олій (соняшникова, соєва та інші) та продукції переробки олійних культур (шрот соняшниковий, соєвий; жмих соняшниковий, соєвий) українського походження, термін дії договору - до 31.12.2013 р.

Згідно додаткової угоди №1 від 25.12.2013 до договору - термін дії договору до 31.12.2014. Згідно додаткової угоди №1/2 від 20.01.2014 до вищезазначеного договору - загальна вартість договору складає 35 000 000 грн.

Розділом 2 договору визначено, що товар поставляється узгодженими сторонами партіями, кількість і якість кожної партії товару узгоджується в Специфікаціях до дійсного договору. Згідно розділу 3 договору умови поставки визначаються у специфікаціях.

Відповідно до п. 3.1 договору, поставка товару здійснюється на умовах згідно специфікації. Відповідно до п. 3.3 договору визначено, що Продавець зобов'язаний надати Покупцю наступні документи: видаткову накладну; податкову накладну; посвідчення якості (копія); експлуатаційний дозвіл (при наявності) для потужностей виробництва, переробки або реалізації продовольчої продукції - одна завірена копія.

Позивач (Покупець) і TOB «Еко Лідер» (Продавець) підписали ряд специфікацій до договору, в яких сторони обумовлювали вид товару, його кількість, вартість, строки поставки, порядок і строки оплати, а також умови поставки. В специфікаціях зазначено, що вони є невід'ємною частиною договору купівлі-продажу № 10/12 від 10.12.2013 р. Звертаємо увагу суду на те, що в наданих суду специфікаціях у графі «умови поставки» зазначались термінали, з яких надалі позивач реалізовував товар на експорт.

Придбання позивачем (поставка) товару відбувалось на умовах СРТ (Інкотермс 2010). СРТ - «Перевезення оплачено до» означає, що продавець оплачує фрахт за перевезення товару до вказаного місця призначення. Ризик загибелі або пошкодження товару, а також будь-якого збільшення витрат, що виникає після передачі товару перевізнику, переходить з продавця на покупця, коли товар передано в розпорядження перевізника. Відповідно до терміна СРТ, в обов'язки продавця входить здійснення необхідного для вивозу митного очищення товару. (Інкотермс 2010).

Відповідно до умов поставки (СРТ), які сторони договору від 10.12.2013 № 10/12 обумовили в специфікаціях, на покупця товару, не покладено жодних обов'язків щодо транспортування товару.

ДП "ІЛС" знайшовши клієнта (TOB «Зерноекспорт»), звертається до TOB «Еко Лідер» з пропозицією про придбання товару.

TOB «Еко Лідер», укладає договори купівлі-продажу (поставки) з різними виробниками масла, в яких визначаються умови поставки - СРТ (Carriage paid to) на відповідні морські термінали. Так як виробники масла тяться у різних регіонах України, обиралося найзручніше місце поставки - найближчий кький термінал, для скорочення витрат на автомобільне перевезення.

Разом з договорами з виробниками масла на його придбання, TOB «Еко Лідер» укладає договір на продаж цього масла позивачу, який, в свою чергу уклав експортний договір на реалізацію цього масла нерезиденту - TOB «Зерноекспорт».

Таким чином, згідно укладених договорів купівлі-продажу (поставки), перехід прав власності відбувається за схемою: виробники продукції» - TOB «Еко Лідер» - ДП «ІЛС» - TOB «Зерноекспорт».

Крім того, ДП «Інтегровані Логістичні Системи» не було стороною договору перевезення, а тому позивач не володіє документами про транспортування товару (товарно-транспортні накладні), що наразі спростувує доводи податкового органу про те, що відсутність в позивача ТТН свідчить про відсутність факту реального здійснення господарської операції.

Стосовно доставки (перевезення) товару і його зберігання, слід зазначити, що оскільки усі договори по ланцюгу постачання укладалися на умовах СРТ, то кожний з продавців за кожним конкретним договором купівлі продажу товару був відповідальний перед покупцем за доставку товару в зазначене місце відвантаження.

Судом досліджені видаткові накладні, акти приймання-передачі, якими оформлювалося здійснення господарської операції, а також документи, що підтверджують факт оплати позивачем придбаного товару.

Також судом встановлено, що з метою використання придбаного товару у власній господарській діяльності і отримання прибутку, позивачем було укладено зовнішньоекономічний контракт № Е21/13 між ДП «ІЛС» та TOB «Зерноекспорт» від 12.12.2013 р.

Відповідно до п. 1.1 даного контракту "Продавець" зобов'язується поставити, а "Покупець" оплатити і прийняти рослинні олії (соняшникова, соєва та ін.) і продукти переробки олійних культур (шрот соняшниковий, соєвий, макуха соняшникова, соєва), далі Товар, відповідно до умов даного контракту».

Відповідно до п. 1.2 контракту «Кількість товару, дата поставки, ціна і загальна вартість товару, терміни оплати, а також інші умови не передбачені цим Контрактом, узгоджені сторонами, визначаються в Специфікаціях, які підписуються сторонами і є невід'ємною частиною цього договору. На кожну партію товару оформляється окрема Специфікація».

У додатках до контракту зазначені специфікації на товар з зазначенням умов, строків, отримувача, якості товару.

Для забезпечення виконання усіх формальностей пов'язаних із рухом товару через термінали позивачем було укладено договори:

- Договір - доручення № 1338 на надання митно-брокерських послуг від 12 грудня 2013 року з TOB «ОСОБА_4 СНД»;

- Договір № 25/12/13-ІЛС транспортного експедирування і митно-брокерського обслуговування від 25 грудня 2013 року з TOB Миклаївське підприємство «Термінал-Укрхарчосбутсировина».

За умовами цих договорів позивач отримував транспортно-експедиторські, в т.ч. пов'язані з прийманням, зберіганням вантажу, послуги з митного оформлення вантажу.

Факт того, що отриманий позивачем від TOB «Еко Лідер» вантаж дійсно був експортований, підтверджується ватажними митними деклараціями, в яких чітко зазначено хто, який товар, в якій кількості, кому поставляє. Ці документи підтверджують факт того, що вантаж пройшов усі передбачені законом процедури, пов'язані з митним контролем. На митних деклараціях проставлені або штампи митниці, або наявні квитанції про підписання документу електронним цифровим підписом з відмітками про фактичне вивезення товару. Позивач як продавець за зовнішньоекономічним контрактом, отримав від TOB «Зерноекспорт» належну йому оплату, що підтверджується копіями меморіальних ордерів.

Визначені договором первинні документи, а саме: видаткові накладні, податкові накладні, посвідчення про якість, а також платіжні доручення, акти прийому передачі товару, специфікації, накладні, які наявні в матеріалах справи були досліджені в судовому засіданні та їм надано належну правову оцінку в рамках приписів чинного законодавства з приводу спірних правовідносин.

З цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити, що у спірних правовідносинах критерію документальної підтвердженості, встановленому податковим законодавством, відповідають подані первинні документи, оскільки надані платником первинні документи, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг господарських операцій у рамках взаємовідносин із задекларованими контрагентами.

Так, в силу вимог абзацу першого пункту 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Норми податкового законодавства, що регулюють порядок формування витрат у податковому обліку платника, не обмежують період подання платником необхідних первинних документів на підтвердження сформованих витрат лише часом проведення податкової перевірки.

Не дає підстави для такого висновку і пункт 44.6 статті 44 ПК, відповідно до якого у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Адже наведена норма Кодексу лише визначає статус показників податкової звітності, які не підтверджені необхідними документами під час перевірки, та порядок використання цих документів податковим органом у разі їх подання платником до прийняття рішення, однак жодним чином не обмежує право платника довести у судовому процесі обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, поданням виключно тих доказів, що надавались ним під час проведення податкової перевірки (крім випадків, коли законом прямо передбачено необхідність подання конкретних документів під час перевірки).

Право надавати заперечення щодо висновків податкового органу та долучати до матеріалів справи докази на підтвердження таких заперечень надається платнику як на усіх стадіях податкового контролю, так і на стадіях судового процесу, на яких допускається подання учасником процесу нових доказів. Завдяки цьому забезпечується збір та дослідження доказів судом під час вирішення податкового спору.

Саме така позиція висловлена Вищим адміністративним судом у Постанові від 28.10.2015 р. (справа № К/800/32990/15).

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права та спирається на доводи, які підтверджені доказами, що містяться у матеріалах справи.

По перше: реальність вчинення господарської операції (отримання послуг за договором), що підтверджується первинними документами, які містяться у матеріалах справи;

По друге: при укладенні договору № 10/12 від 10.12.2013 р. між ДП «ІЛС» та ТОВ «ЕКО ЛІДЕР» всі необхідні копії документів, що підтверджують статус діючого підприємства, а саме: свідоцтво про державну реєстрацію, довідку статистичного управління, свідоцтво платника ПДВ та інші були надані;

По третє: наявність або відсутність товаро - транспортних накладних не є передумовою для визначення господарської операції і не впливає на вирішення питання про наявність наміру сторін щодо реального настання правових наслідків, обумовлених правочинами.

Суд, дослідивши структуру спірних правовідносин, підстави їх виникнення та відповідність приписам чинного податкового законодавства, вважає за необхідне прийняти зазначені доводи, як такі, що є обґрунтованими та доведеними у встановленому законом порядку, з огляду на таке.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно наведених норм підставою виникнення у платника права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку (зокрема, податковими накладними), що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції та підтверджують факт їх виконання.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України (постанова від 27.03.2012 року №21-737во10) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Крім того, практика Європейського суду суттєво впливає на змістове наповнення принципів, закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколах до неї.

Так, у своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Водночас ст.1 Першого протоколу не гарантує права на надбання майна (рішення у справах "Ван дер Мюсель проти Бельгії" та "Копеський проти Словаччини"). Особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення національного суду стосуються її майна в розумінні цього положення. "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права. "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копеський проти Словаччини").

Поряд з цим, слід відмітити, що принцип захисту легітимних очікувань також належить до принципів, що розвивалися судовою практикою Європейського суду з метою контролю за здійсненням влади так, щоб не допустити свавілля та зловживань, з метою захисту від можливих порушень з боку публічної адміністрації, в першу чергу, при реалізації державними органами та посадовими особами дискреційних повноважень.

В контексті зазначеного, слід наголосити, що ДПІ в Біляївському районі при виконанні покладених на неї повноважень зобов'язана діяти на підставі, у межах та у спосіб визначений чинним законодавством України. Не зважаючи на той факт, що Податковим кодексом України встановлене право контролюючого органу на здійснення перевірок (документальних, невиїзних, виїзних, планових та позапланових перевірок), суд наголошує, що у той же час, контролюючий орган позбавлений права на відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень, які не мають підтвердження доказами.

Оскільки до обов'язків платника податків законом віднесено ведення в установленому порядку обліку доходів і витрат, складання звітності, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; виконання законних вимог контролюючих органів щодо усунення виявлених порушень законів з питань оподаткування та митної справи і підписування актів (довідки) про проведення перевірки (пп. 16.1.2, 16.1.8 п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України), то є очевидним, що він (платник податків) має легітимне очікування на реалізацію свого майнового права, в даному випадку, на гарантоване державою право щодо формування податкового кредиту та зважаючи на відсутність факту заниження податкових зобов'язань при відсутності будь-яких порушень з боку платника податків.

Зважаючи на зазначене, суд наголошує, що податковим органом за відображеним порушенням у акті перевірки від 20.11.2014 № 2185/22/32012483 за результатами господарської операції з ТОВ «ЕКО ЛІДЕР» не викладено зміст порушення платником податків фінансово-господарської діяльності у розумінні приписів ПК України, як і не були зазначені належні докази, що підтверджують наявність факту порушення.

Податковий орган у акті перевірки посилається на матеріали перевірки TOB "ЕКО ЛІДЕР", проведеної ДПІ у Голосіївському районі ГУ Міндоходів у м. Києві за Актом № 813/3-22-08-38745281 від 21.08.2014 р.

Суд критично ставиться до вказаного, як зазначено у ч.4 ст.72 КАС України, вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Водночас особливістю преюдиційних обставин, передбачених частиною четвертою статті 72 КАС України, є їх обов'язковість для суду, що розглядає справу.

Як уже зазначалося, частиною четвертою статті 72 КАС України установлено, що вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Диспозиція наведеної правової норми, на відміну від норми частини першої статті 72 КАС України, прямо вказує на те, що обов'язковими для суду, який розглядає справу, є вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок.

Разом із тим розглядувана норма встановлює межі обов'язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу.

Така обов'язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову.

Отже, обов'язковими для врахування адміністративним судом є факти, наведені у вироку в кримінальній справі чи постанові у справі про адміністративний проступок, щодо часу, місця та об'єктивного характеру відповідного діяння тієї особи, правові наслідки, дій чи бездіяльності якої є предметом розгляду в адміністративній справі.

Водночас правова кваліфікація діяння особи, наведена у вироку в кримінальній справі або постанові про адміністративний проступок (тобто застосування тих чи інших правових норм до відповідної поведінки), не є обов'язковою для адміністративного суду.

З урахуванням викладеного, суд не приймає довід податкового органу щодо наявності матеріалів перевірки, які ніби - то доводить порушення контрагентом приписів ПК України.

Крім того, ні Податковий кодекс України, ні інші законодавчі акти з питань оподаткування не ставлять право позивача на податковий кредит в залежність від дотримання вимог податкового та іншого законодавства іншими суб'єктами господарювання.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або будь - яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

За таких обставин, суд погоджується з позивачем, що за чинними нормами права будь-яка відповідальність, у т.ч. цивільна, податкова, фінансова носить індивідуальний характер і стосується лише винної особи, через що на ДП «ІЛС» не може бути покладено відповідальність за невиконання або неналежне виконання контрагентами обов'язків визначених чинним податковим законодавством.

Крім того, в силу абзацу "а" п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг, тому необхідно врахувати п. 198.2 ст. 198 Кодексу, яким встановлено дату виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту.

Також, суд зазначає п. 198.3 ст. 198 Кодексу яким визначається податковий кредит звітного періоду і враховує, що згідно п. 198.6 ст. 198 Кодексу не відноситься до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Сукупний аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що право на податковий кредит виникає у платника податків лише після одержання податкової накладної, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ - дана обставина представником відповідача не оспорювалась.

Також, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Враховуючи вказане, суд дійшов до висновку, що суму податкового кредиту позивач сформував правомірно, оскільки, в судовому засіданні встановлено, що сума ПДВ входить до складу договірної суми, сплаченої контрагенту ТОВ «ЕКО ЛІДЕР», при наявності належно оформлених первинних документах.

Отже, дослідивши матеріали справи, суд погоджується із доводами позивача про те, що висновки ДПІ в Біляївському районі, викладені в акті перевірки - є безпідставними, оскільки фінансово-господарська діяльність суб'єкта господарювання відбувалась на законних підставах, що підтверджує дії платника податку в правовому полі. І тому виключення вищевказаних сум зі складу податкового кредиту, та відповідно визначення суми податкового зобов'язання по податку на додану вартість - є незаконними.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається відповідач як підставу своїх правомірних дій, не знайшли свого обґрунтування в ході судового розгляду та не підтверджуються матеріалами справи.

Приписами ч.3 ст.2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 09.12.2014 року.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

.