Справа № 2а-1881/09/0970
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року м. Київ К/800/15870/13

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника відповідача Мелінишин С.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Богородчанському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013

у справі №2а-1881/09/0970 (№41000/11/9104)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

до Державної податкової інспекції у Богородчанському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області

про визнання відсутності повноважень на проведення перевірки, визнання акту перевірки таким, що отриманий з порушенням закону, скасування податкових повідомлень-рішень, - ВСТАНОВИВ:

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2011 в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013 скасовано постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2011 та прийнято нову про задоволення позову. Визнано відсутність повноважень у працівників ДПІ у Богородчанському районі Івано-Франківської області ОСОБА_4 та головного відділу податкової міліції ДПІ в м.Івано-Франківську ОСОБА_5 на проведення позапланової виїзної документальної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 у період з 06.02.2009 по 12.02.2009. Визнано акт позапланової виїзної документальної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 від 12.02.2009 № 67/17/НОМЕР_1 таким, що був отриманий з порушенням вимог закону. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення ДПІ у Богородчанському районі Івано-Франківської області від 23.02.2009 № /0 та № /0. Присуджено з Державного бюджету України на користь фізичної особи-підприємця 13,30 грн. судових витрат.

Державна податкова інспекція у Богородчинському районі Івано-Франківської області Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції. Вимоги касаційної скарги податкова інспекція обґрунтовує нормами матеріального права та обставинами, з яких вона виходила при складанні оспорюваних податкових повідомлень-рішень та наводила судам попередніх інстанцій, заперечуючи проти позову.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України судом касаційної інстанції здійснено заміну відповідача у справі - Державної податкової інспекції у Богородчинському районі Івано-Франківської області Державної податкової служби правонаступником - Державною податковою інспекцією у Богородчанському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Начальником Державної податкової інспекції в Богородчанському районі Івано-Франківської області видано наказ від 05.02.2009 №18 про проведення позапланової виїзної документальної перевірки фінансово-господарської діяльності з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів), правильності готівкового обігу, валютного законодавства та інших питань податкового законодавства позивачем за період з 01.10.2005 до 30.09.2008.

На підставі вказаного наказу видано направлення від 05.02.2009 №15 на проведення вказаної перевірки.

Позивачем 09.02.2009 було відмовлено в допуску посадових осіб органів державної податкової служби до проведення позапланової виїзної документальної перевірки фінансово-господарської діяльності з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів), правильності готівкового обігу, валютного законодавства та інших питань податкового законодавства за період з 01.10.2005 по 30.09.2008.

У зв'язку із відмовою позивача в допуску до перевірки та відмовою в наданні документів, пов'язаних зі здійсненням ним підприємницької діяльності, відповідачем на підставі податкової звітності позивача, наданих відділом податкової міліції Державної податкової інспекції в місті Івано-Франківську та відділом боротьби з економічною злочинністю Богородчанського районного відділу УМВС України в Івано-Франківській області документів, в період з 06.02.2009 по 12.02.2009 проведено позапланову виїзну документальну перевірку фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.10.2005 по 30.09.2008 .

За наслідками проведеної перевірки відповідачем складено акт від 12.02.2009 № 67/17/НОМЕР_1, від підписання якого позивач відмовився.

На підставі вказаного акту перевірки відповідачем за податковим повідомленням-рішенням від 23.02.2009 № /0 визначено позивачу податкове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 623476, 50 грн., в в т.ч. 411911 грн. за основним платежем та 211565, 50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, а за податковим повідомленням-рішенням від 23.02.2009 №/0 - податкове зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб (від зайняття підприємницькою діяльністю) в сумі 172202 грн.

Питання правомірності видання вказаного наказу вирішувалось судом в адміністративній справі №2а-447/09/0970 за позовом ОСОБА_3 до начальника Державної податкової інспекції у Богородчанському районі про визнання дій протиправними, скасування наказу та направлення.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.04.2009 у справі №2а-447/09/0970, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010, дії начальника Державної податкової інспекції щодо видання наказу від 05.02.2009 №18 та направлення від 05.02.2009 №15 визнано протиправними, а виданий наказ скасовано.

При перевірці правильності застосування судами норм матеріального і процесуального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Як достовірно встановлено судами попередніх інстанцій, позивач не допустив податковий орган до проведення виїзної документальної перевірки за період з 01.10.2005 по 30.09.2008 за відсутності законних підстав для її проведення, що встановлено постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.04.2009 у справі №2а-447/09/0970, яка набрала законної сили. Однак податковий орган, у зв'язку з відмовою позивача в допуску до перевірки та відмовою в наданні документів, пов'язаних зі здійсненням ним підприємницької діяльності, провів позапланову виїзну документальну перевірку за вказаний період, та склав акт виїзної документальної перевірки, на підставі якого, своєю чергою, склав оспорювані податкові повідомлення-рішення.

Суд касаційної інстанції вважає, що оспорювані податкові повідомлення-рішення є протиправними з огляду на таке.

Підстави та порядок проведення органами державної податкової служби планових і позапланових виїзних перевірок своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів (обов'язкових платежів) на час виникнення спірних відносин визначалися ст. 111 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» від 04.12.1990 N 509-XII і серед таких підстав не було визначено таку підставу як недопуск платником податків посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки.

Закон України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 № 2181-ІІІ (чинний на час виникнення спірних відносин) передбачав єдиний наслідок відмови платника податків від проведення документальної перевірки за умови наявності законних підстав для її проведення - арешт активів, що застосовувався у порядку, визначеному цим законом.

Як вбачається зі встановлених судами попередніх інстанцій обставин, в акті перевірки податковий орган зафіксував обставини про ненадання позивачем до перевірки, до якої позивач не допустив, первинних документів, які б підтверджували витрати, понесені у зв'язку з одержанням валового доходу. У зв'язку з цим, податковий орган обчислив суму заниженого податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб виходячи із розміру оподатковуваного доходу - сукупного чистого доходу, тобто різниці між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу, визначаючи обсяг валових витрат позивача за Нормами витрат (у даному випадку 25 % до суми доходу), що враховуються при оподаткуванні доходів громадян, які займаються підприємницькою діяльністю без створення юридичної особи, та інших доходів, що визначені в Додатку № 6 Інструкції «Про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю», затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.1993 за № 64.

Суд касаційної інстанції зазначає, що обставини про те, що позивач не допустив до проведення виїзної планової перевірки посадових осіб податкового органу за відсутності законних на це підстав свідчать про те, що виїзна перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням такого платника податків, фактично не проводилась. Не допуск податкового органу до проведення цієї перевірки та не проведення перевірки виключає висновок про невиконання платником податків обов'язку щодо надання податковому органу первинних документів, в т.ч., які б підтверджували витрати.

Чинним на час виникнення спірних відносин законодавством не передбачено такого наслідку не допуску платником податків податкового органу до перевірки як безумовне визнання факту відсутності у платника первинних документів, та факту заниження платником податків податкових зобов'язань.

З огляду на викладене, зазначені в акті перевірки висновки про порушення позивачем вимог податкового законодавства не можуть вважатися доведеними.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції вважає за правильне погодитися з висновком суду апеляційної інстанції про протиправність оспорюваних податкових повідомлень-рішень.

Разом з тим суд касаційної інстанції не може визнати законною постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про відсутність повноважень у посадових осіб органів державної податкової служби на проведення позапланової виїзної документальної перевірки.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відсутність повноважень у посадових осіб органів державної податкової служби на проведення позапланової виїзної документальної перевірки, правильно виходив з того, що позивачем у спорі з приводу реалізації компетенції суб'єкта владних повноважень у сфері управління може бути суб'єкт владних повноважень, а звернення фізичної особи - підприємця з вимогою про встановлення відсутності компетенції у суб'єкта владних повноважень не є тим способом захисту його прав, свобод або інтересів у сфері публічно-правових відносин, які можуть забезпечити ці права, свободи та інтереси.

Суд касаційної інстанції також не може визнати законною постанову суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання акта позапланової виїзної документальної перевірки таким, що був отриманий з порушенням вимог закону.

Зі змісту п. 1.3., п. 1.7 ст. 1 Порядку оформлення результатів невиїзних документальних, виїзних планових та позапланових перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 10.08.2005 № 327 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.08.2005 за №925/11205, випливає, що під актом перевірки розуміється службовий документ, який стверджує факт проведення невиїзної документальної або виїзної планової чи позапланової перевірки фінансово-господарської діяльності суб'єкта підприємницької діяльності і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання.

Отже, акт перевірки та викладені у ньому факти і висновки не можна розглядати як рішення суб'єкта владних повноважень, що породжує для платника податків певні правові наслідки, регулює ті чи інші відносини і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Акт перевірки є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов'язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу.

Оцінка акту перевірки, в тому числі й оцінка дій податкового органу щодо викладення у ньому висновків перевірки, а також щодо самих висновків перевірки, надається уповноваженими законом органами влади при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання акта позапланової виїзної документальної перевірки таким, що був отриманий з порушенням вимог закону.

Оскільки у справі немає необхідності досліджувати нові докази та встановлювати обставини, а постанова суду апеляційної інстанції є помилковою тільки в частині задоволення позовних вимог про відсутність повноважень у посадових осіб органів державної податкової служби на проведення позапланової виїзної документальної перевірки та про визнання акта позапланової виїзної документальної перевірки таким, що був отриманий з порушенням вимог закону, суд касаційної інстанції вважає за правильне змінити постанову, відмовивши в задоволенні позову в цій частині.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 225, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Богородчанському районі Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.02.2013 змінити, виклавши її резолютивну частину в такій редакції:

«Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2011 в частині відмови в задоволенні позову про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ у Богородчанському районі Івано-Франківської області від 23.02.2009 № /0 та № /0 скасувати та прийняти в цій частині нову постанову. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Богородчанському районі Івано-Франківської області від 23.02.2009 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість в загальній сумі 623476,50 грн. та від 23.02.2009 № /0 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 172202 грн.

У решті постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04.03.2011 залишити без змін.».

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун