Справа № 2а-4217/11/0970
Суддя: Матуляк Я.П.
Дата ухвалення: 2012-01-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" січня 2012 р. Справа № 2a-4217/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Матуляка Я.П.

при секретарі Андрейчук Л.М.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до відповідача: Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську

про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську (далі - відповідач) про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивує тим, що в грудні 2010 року нею було прийнято рішення про припинення підприємницької діяльності. 24.03.2011 року в УПФУ в м. Івано-Франківську їй було видано повідомлення-розрахунок та вимогу про сплату боргу від 09.11.2010 року в сумі 632,46 грн. 19.08.2011 року, позивач, звернулась до відповідача з проханням видати довідку про відсутність заборгованості, однак, листом за №3169/04 УПФУ в м. Івано-Франківську розяснив про необхідність сплати заборгованості по страхових внесках, а довідки не видав. Вважає, такі дії відповідача неправомірними та просить суд зобовязати відповідача видати довідку про відсутність заборгованості перед Пенсійним фондом України.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі з мотиві викладених в позовній заяві. Суду пояснила, що вимога про сплату боргу суперечить частині 15 статті 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», якою встановлено, що фінансові санкції та адміністративні стягнення, а також примусові стягнення органами виконавчої служби за несплату внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування фізичними особами субєктами підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування, не застосовуються. Суми таких санкцій, нарахованих органом Пенсійного фонду України, підлягають списанню. Просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Суду пояснив, що обовязок сплати страхових внесків за липень-вересень 2010 року та жовтень-грудень 2010 року, виник у позивача в звязку із набранням чинності Законом України «Про внесення змін до Законів України «Про державний бюджет на 2010 рік» та «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»». Мінімальний розмір страхового внеску встановлено в розмірі - 884,46 грн. Так як, позивачем нараховано та фактично сплачено за ІІІ квартал 2010 року внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування в розмірі 252 грн., то пенсійним органом було винесено вимогу про сплату боргу щодо погашення різниці несплаченої суми страхового внеску. Тому, з урахуванням наявності заборгованості позивача, в УПФУ в м. Івано-Франківську відсутні підстави для видачі довідки про відсутність заборгованості перед ПФУ. З цих підстав, просив суд в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши подані докази, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1, протягом 2010 року перебувала на спрощеній системі оподаткування та була платником єдиного податку.

Виключно Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; перелік платників страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків; стягнення заборгованості за цими внесками. Статтею 5 вказаного Закону його дію поширено на регулювання відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може поширюватися лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить.

Статтею 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено, що страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 14 даного Закону страхувальниками відповідно є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Частина перша статті 15 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначає, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону. Частина третя вказаної статті встановлює, що страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду.

Частина 2 статті 17 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлює обовязки страхувальників, пункт шостий якої передбачає, що страхувальники зобовязані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Частина 6 статті 20 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлює обовязок страхувальників сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є страхувальником, платником страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на якого покладені обовязок нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Судом встановлено, що позивач є субєктом підприємницької діяльності та перебуває на спрощеній системі оподаткування є платником єдиного податку.

09.11.2010 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську винесено вимогу про сплату боргу, якою зобовязано позивача сплатити недоїмку зі страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування в сумі 632,46 гривень за ІІІ квартал 2010 року.

Вказану вимогу позивачу вручено 24.03.2011 року разом із повідомленням-розрахунком.

Відповідно до п.3 ст.11 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, в тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності є застрахованими особами.

Згідно ч.6 ст. 18 вказаного Закону законодавством не можуть встановлюватись пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Законом України «Про внесення змін до законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» було змінено правове регулювання сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування для платників єдиного податку, яким є позивач. Даний закон набрав чинності 17.07.2010 року.

У відповідності до вищевказаного Закону підпункт 4 пункту 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» викладено в наступній редакції: фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок) та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом. Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

У відповідності до абзацу 9 статті 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальний страховий внесок сума коштів, що визначається розрахунково як добуток розміру мінімальної заробітної плати і розміру єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, встановлених законом, на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).

Відповідно до вимог вищевказаного закону фізичні особи субєкти підприємницької діяльності зобовязані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом для зазначених платників є квартал.

Статтею 4 Закону України «Про збір на загальнообовязкове державне пенсійне страхування» встановлено ставку збору у розмірі 33,2 %.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» встановлено розмір мінімальної заробітної плати на 2010 рік у місячному розмірі: з 1 січня 869 грн., з 1 квітня 884 грн., з 1 липня - 888 грн., з 1 жовтня 907 грн., з 1 грудня 922 грн.

Таким чином, сума мінімального страхового внеску у 2010 році у місячному розмірі становила з 1 липня - 294,82 грн., з 1 жовтня 301,12 грн., з 1 грудня 306,10 грн. Зокрема позивачем за третій квартал 2010 року необхідно було сплатити 884,46 гривень, та 908,34 грн. за четвертий квартал 2010 року.

Як встановлено в судовому засіданні та зазначено вище, позивачем нараховано та сплачено страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування при сплаті єдиного податку (його частина), за третій квартал 2010 року в розмірі 252 грн. (а.с.29,30). Відповідно, сума недоїмки по страховому внеску за третій квартал 2010 року становить 632,46 грн.

Саме щодо несплати цієї суми (632,46 грн.) УПФУ в м. Івано-Франківську винесено вимогу про сплату боргу від 09.11.2010 року.

Як наслідок суд приходить до висновку, що на позивача покладено обовязок здійснювати сплату страхових внесків в строк встановлений законодавством та в розмірах визначених п.п.4 пункту 8 розділу XV Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в період існування спірних правовідносин третій, четвертий квартали 2010 року, а вимога про сплату боргу від 09.11.2010 року є правомірною.

Стаття 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює відповідальність страхувальників, частиною 1 якої передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Частина 2 вказаної статті Закону передбачає, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

У відповідності до частини 3 статті 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій. Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Таким чином суд, приходить до висновку, що управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську правомірно, в межах компетенції винесено вимогу про сплату боргу від 09.11.2010 року на виконання Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Враховуючи вищевикладені висновки щодо обовязку позивача сплатити суму донарахованих страхових внесків, не проведення такої сплати позивачем, правомірності винесеної вимоги про сплату боргу, суд приходить до висновку, що управлінням ПФУ в м. Івано-Франківську правомірно відмовлено позивачу у видачі довідки про відсутність заборгованості, а відтак і відсутні підстави до задоволення позовних вимог про зобовязання відповідача видати таку довідку.

Посилання позивача на положення ч. 15 ст. 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не можуть слугувати підставою для задоволення позовних вимог, оскільки регулюють порядок нарахування та списання фінансових санкцій, а не безпосередньо сум страхових внесків.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до УПФУ в м. Івано-Франківську про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити дії, слід відмовити.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 < Текст > Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

< Резолютивна частина рішення - НЕ ВИДАЛЯТИ >

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: (підпис) ОСОБА_3

Постанова складена в повному обсязі 27.01.2012 року.