Справа № 802/3746/15-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

26 листопада 2015 р. Справа № 802/3746/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції

про: визнання незаконних дій і скасування постанови

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивач) до Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції (далі ВДВС Вінницького РУЮ) про визнання незаконних дій і скасування постанови.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на виконанні у ВДВС Вінницького РУЮ перебувало виконавче провадження ВП № 48835388 від 28.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 96085,97 грн. та №48835421 від 28.09.2015 року про стягнення витрат в сумі 72,10 грн. з примусового виконання постанов від 13.03.2015 року та 23.09.2015 року. Підставою для прийняття таких рішень державним виконавцем, на думку заявника, стало те, що у наданий державним виконавцем строк боржник нібито добровільно не виконав судового рішення. Позивач вважає зазначені постанови неправомірними і такими, що підлягають скасуванню, посилаючись на те, що він не повідомлявся належним чином та не отримував постанови від 13.03.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлений адміністративний позов та наголошував на тому, що оскаржувані постанови не можуть визнаватися правомірними, а тому просив суд адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення адміністративного позову та просив відмовити у його задоволенні, з підстав викладених в письмових запереченнях, які містяться в матеріалах справи (а.с.30-31).

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, оцінивши інші докази, зібрані та досліджені під час розгляду справи, суд доходить висновку, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити повністю.

Згідно пояснень представника відповідача та письмових заперечень на даний адміністративний позов, судом встановлено, що 26.02.2015 року до ВДВС Вінницького РУЮ надійшов виконавчий лист №0203/1619/2012 виданий Вінницьким районним судом Вінницької області 12.02.2014 року про звернення стягнення боргу з ОСОБА_1, на користь ПАТ «Фідобанк» в сумі 960859,74 грн.

Постановою державного виконавця ВДВС Вінницького РУЮ від 03.032015 року на підставі вищезазначеного виконавчого документа відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення суду до 13.03.2015 року.

Оскільки у визначений державним виконавцем строк боржник судове рішення самостійно не виконав та не оскаржив, 13.03.2015 року на підставі ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" відповідачем винесено постанову про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору.

Також, в судовому засіданні встановлено, що 07.09.2015 року на адресу ВДВС Вінницького РУЮ надійшла заява про повернення виконавчого документа згідно п.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження».

23.09.2015 року вище вказаний виконавчий документ повернутий ПАТ «Фідобанк» та у відповідності до ст.41 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат повязаних з проведенням виконавчих дій та виділено в окреме провадження.

28.09.2015 року державним виконавцем Маковій В.А. відкрито виконавчі провадження №48835421 на виконання постанови від 23.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВДВС Вінницького РУЮ витрат в сумі 72,10 грн. та №48835388 на виконання постанови від 13.03.2015 року про стягнення з боржника на користь ВДВС Вінницького РУЮ виконавчого збору в розмірі 86085,97 грн. (а.с.7, 8).

Вказані постанови від 28.09.2015 року органу державної виконавчої служби є предметом спору у даній справі. Надаючи їм правову оцінку, суд керується такими мотивами.

Право на судовий захист закріплене Конституцією України, частиною другою статті 55 якої кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.

Водночас як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 6 постанови № 3 від 13.12.2010 року "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" (з наступними змінами і доповненнями), судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до певних видів відповідальності за невиконання рішення у добровільному порядку та порушення обов'язків, що покладаються на осіб, які беруть участь у виконавчому процесі. Виконавчий збір це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її добровільного невиконання, виконується примусово в установленому Законом порядку шляхом накладення стягнення на заробітну плату, інші види доходів боржника чи на його майно.

За змістом пункту 8 частини другої статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Тому судам слід ураховувати, що спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби під час виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору або накладення штрафу, прийнятої під час виконання будь-яких виконавчих документів, у тому числі рішень судів загальної юрисдикції та господарських судів, також належать до адміністративної юрисдикції.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 оскаржує постанови державного виконавця від 28.09.2015 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 96085,97 грн. та витрат в сумі 72,10 грн.

З огляду на викладене та виходячи з положень ч. 2 ст. 19 КАС України розгляд і вирішення цієї адміністративної справи належить до компетенції Вінницького окружного адміністративного суду.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон № 606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Частиною 1 статті 11 Закону № 606-XIV визначено, що державний виконавець зобов'язаний неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вживати заходів щодо примусового виконання рішень, встановлених Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону № 606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону № 606-XIV у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилається не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові (ч. 5 ст. 25 Закону № 606-XIV).

Частиною першою статті 27 Закону № 606-XIV передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Змістовний аналіз вищезазначених норм закону дає підстави для висновку, що строк, визначений державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, є тим строком, протягом якого боржник добровільно може виконати рішення і в цьому разі виконавчий збір та інші витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій з боржника не стягуються.

Разом із тим, після спливу такого строку (на наступний день) розпочинається процедура примусового виконання рішення з передбаченими у ч. 1 ст. 28 Закону № 606-XIV негативними для боржника правовими наслідками.

При цьому відповідно до ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.

Таким чином, постанова про стягнення з боржника виконавчого збору не може бути винесена державним виконавцем раніше строку, що наданий боржнику для самостійного виконання рішення.

Проте суд зауважує, що необхідною умовою для стягнення з боржника виконавчого збору є дотримання державним виконавцем приписів закону щодо належного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, оскільки в іншому випадку нівелюється надана боржнику можливість виконати рішення добровільно.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону № 606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже, копія постанови про відкриття виконавчого провадження має бути надіслана боржнику державним виконавцем рекомендованим листом з повідомленням про вручення за тією адресою, що зазначена у виконавчому листі.

Разом із тим, на вимогу суду про надання доказів надіслання позивачу постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.03.2015 року надав суду ксерокопії реєстру на відправлення простої кореспонденції за 19.03.2015 року (а.с.41).

Однак, доказів про вручення такої кореспонденції або надіслання рекомендованим листом з повідомленням про вручення, у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови від 13.03.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору відповідачем не надано, незважаючи на неодноразові вимоги суду про надання таких доказів та всупереч обов'язку доказування, який покладено на відповідача частиною 2 статті 71 КАС України.

З приводу даної обставини, представник відповідача в судому засіданні пояснила суду, що за саме відсутністю коштів, копія постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.03.2015 року надсилалась боржнику простою кореспонденцією, а не рекомендованим листом про вручення.

Водночас судом встановлено, що про винесення державним виконавцем вищевказаної постанови та постанови від 03.03.2015 року про відкриття виконавчого провадження позивач фактично дізнався з оскаржуваних постанов від 28.09.2015 року.

Таким чином, вище зазначене свідчить про те, що приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.03.2015 року, внаслідок якої з`явилось окреме провадження, а саме постанови від 28.09.2015 року, державний виконавець належним чином, як того передбачають норми статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», не повідомив про це у встановлений строк боржника та без пересвідчення того, що боржник отримав копії постанови, почав проводити дії по примусовому виконанню рішення.

Відтак, суд приймає до уваги та вважає переконливими доводи позивача про те, що у наданий державним виконавцем строк, а саме до 13.03.2015 року, він фізично не міг виконати рішення суду, оскільки не був належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження та не отримував відповідної постанови державного виконавця до закінчення вищезазначеного строку.

При цьому вказаних вище доводів позивача відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не спростовано і доказів, які засвідчували протилежне суду не надано.

З огляду на викладене суд доходить висновку про передчасність та незаконність постанов ВП №№ 48835421 та 48835388 від 28.09.2015 року.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (ч. 1 ст. 71 КАС України), а згідно з ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши надані позивачем докази, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову в повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати постанови відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції про відкриття виконавчого провадження ВП № 48835388 та ВП № 48835421 від 28.09.2015 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 488 грн. (судовий збір, що був сплачений згідно квитанції № 0.0.444102066.2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Чернюк Алла Юріївна