Справа № 2а-18451/09/1370
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року Справа № 876/7224/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Нововолинської обєднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року в адміністративній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хан-Електробау Україна» до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хан-Електробау Україна» (далі - ТОВ «Хан-Електробау Україна») звернулося в суд з позовом до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області Державної податкової служби (далі - Нововолинська ОДПІ) про скасування податкових повідомлень - рішень № /0-46 від 15.01.2009 року, № /0-132 від 17.02.2009 року, № /2 від 17.04.2009 року, № /3 від 07.07.2009 року про визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 1183751,00 грн.

22 вересня 2009 року ТОВ «Хан-Електробау Україна» збільшило позовні вимоги і просив також скасувати податкове повідомлення-рішення № /1 від 23.03.2009 року, що прийняте за наслідками адміністративного оскарження.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції № /046 від 15.01.2009 року, № /0-132 від 17.02.2009 року, № /1 від 23.03.2009 року, № /2 від 17.04.2009 року, № /3 від 07.07.2009 року

Із таким судовим рішенням не погодилася Нововолинська ОДПІ та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати постанову та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт, зокрема, вказав, що перевіркою було встановлено, що на підставі контракту про співпрацю від 1 січня 2007 року № 4 між Хан-Електробау Німеччина із заводами ОСОБА_1 - ОСОБА_2 Баллер, ТОВ ХАН - Елетробау Ільберштетер штрассе, Гюстен Німеччина та ТОВ «Хан- Електробау Україна» відповідач взяв на себе зобовязання здійснювати виробництво та пакування трансформаторів та інших електричних та електронних компонентів з матеріалу та фурнітури складових частин, яка постачається Замовником. Цей контракт діяв до 2009 року. У додатку № 1 до контракту про співпрацю від 1 січня 2007 року № 4 вказано, що вартість затрат на виготовлення трансформаторів визначається згідно витраченого часу на виробництво одиниці продукції. Вартість виготовлення трансформаторів розподіляється наступним чином: 60% - заробітна плата, 25% - виробничі та невиробничі витрати, 15% - прибуток. Невірне застосування судом першої інстанціїї норм матеріального права полягає у неправильному застосуванні п. 1.20.5-1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та П(С)БО 23 «Розкриття інформації щодо повязаних сторін», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18 червня 2001 року № 303. ХАН-Електробау Німеччина є єдиним замовником ТОВ «ОСОБА_2 - ОСОБА_2 Україна». Відповідно до п. 1.26 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та п. 3.2 П(С)БО 23 «Розкриття інформації щодо повязаних сторін», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 18 червня 2011 року № 303, фірма «ОСОБА_2 - ОСОБА_2» Німеччина та ТОВ «Хан-Електробау Україна» є повязаними особами. Відповідно до п.п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» дохід, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) повязаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менше за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу. Згідно п. 1.20.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. П.п. 1.20.5-1 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням норм цього закону, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку. Підприємство не мало права реалізовувати продукцію нижче собівартості, та не виконувати умови зазначені в контракті та додатку, бо це заборонено пов'язаним особам, якими є позивач та його засновник. Фактично ТОВ «Хан-Електробау Україна» при розрахунках з «Хан-Електробау Німеччина» застосувало ціни, які складалися лише з собівартості (рах 23) без врахування рах (92) «загальногосподарські витрати» та прибутку як передбачено в додатку № 1 до Контракту про співпрацю від 01.01.2007 року № 4, в результаті чого занижено валові доходи по цінах нижчих від «звичайної ціни» в сумі 1183751,00 грн., що є порушенням пункту 23 Положення бухгалтерського обліку. Також додали, що під час проведення перевірки Нововолинською ОДПІ було направлено ТОВ «Хан-Електробау Україна» запит від 25.12.2008 року з проханням надати пояснення щодо формування договірної ціни на реалізовані фірмі «Хан-Електробау Німеччина» послуги по виготовленню на давальницьких умовах продукції за період з 01.04.2007 року по 30.06.2008 року, однак, на день підписання акту відповіді на даний запит податковою інспекцією отримано не було. Застосування податковим органом методу визначення звичайної ціни за підпунктом 1.20.5-1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» із застосуванням правил, визначених національними положеннями бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна та майнових прав є підставним та правомірним, оскільки звичайна ціна не могла бути визначена з використанням норм попередніх підпунктів цього пункту. За таких обставин вважають, що прийняті на підставі акту податкові повідомлення-рішення відповідають вимогам діючого законодавства, а тому адміністративний позов, на думку апелянта, є безпідставним.

Заперечень на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

Представники сторін у судове засідання не зявилися, а тому слухання справи було проведено без їх участі та без фіксування процесу технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом встановлено, що Нововолинською ОДПІ проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Хан-Електробау Україна» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2007 року по 30.06.2008 року, за результатами якої складено акт № 6/1/2301/32578653 від 12.01.2009 року.

Згідно цього акту встановлено порушення підпунктів 1.20.1, 1.20.5-1 пункту 1.20 статті 1, пункту 4.1 статті 4, пункту 5.9 статті 5, підпункту 7.3.3 пункту 7.3, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», а саме: ТОВ «Хан-Електробау Україна» занижено податок на прибуток в сумі 222379,00 грн. за третій і четвертий квартал 2007 року, за другий квартал 2008 року, завищено податок на прибуток в сумі 66837,00 грн. за 2 квартал 2007 року та перший квартал 2008 року. Також встановлено порушення підпункту 6.1.1 пункту 6.1, підпункту 6.3.3. «а», підпункту 6.5.2 статті 6 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», пункту 4 Порядку надання документів та їх склад при застосуванні податкової пільги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2035 від 26.12.2003 року - занижено податок з доходів фізичних осіб за 2007-2008 роки в сумі 511,55 грн. Крім цього, ТОВ «Хан-Електробау Україна» порушено пункт 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15-93 від 19.02.1993 року, статті 1 Указу Президента України від 18.06.1994 року № 319/94 «Про невідкладні заходи щодо повернення в Україну валютних цінностей, що незаконно знаходяться за межами України», а саме: порядок декларування валютних цінностей станом на 01.07.2007 року, 01.10.2007 року, 01.01.2008 року, 01.04.2008 року та 01.07.2008 року.

15 січня 2009 року Нововолинською ОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення № /0-46, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 220866,20 грн., в тому числі 155542 грн. за основним платежем та 653242 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

За результатами адміністративного оскарження цього рішення Нововолинською ОДПІ 17 лютого 2009 року було прийнято податкове повідомлення-рішення № /0-132, згідно якого позивачу донараховано податок на прибуток в сумі 4157 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

23 березня 2009 року за результатами оскарження Нововолинська ОДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення № /1, яким донарахувала ТОВ «Хан-Електробау Україна» штрафні (фінансові) санкції в сумі 4157 грн.

17 квітня 2009 року за результатами розгляду скарги Нововолинська ОДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення № /2, яким донарахувала позивачу штрафні санкції в сумі 48533,7 грн.

Рішенням Державної податкової адміністрації України № 6288/6/25-0115 від 2 липня 2009 року було скасовано рішення ДПА у Волинській області від 15 квітня 2009 року № 1951/10/25-006, прийняте за результатом розгляду повторної скарги, в частині скасування донарахованих 155542 грн. податку на прибуток і 16790,50 грн. штрафної санкацї, а податкове повідомлення-рішення Нововолинської ОДПІ від 15 січня 2009 року № /046 було залишено без змін.

7 липня 2009 року Нововолинською ОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення № /3, яким ТОВ «Хан-Електробау Україна» донараховано податкове зобовязання по податку на прибуток приватних підприємств в сумі 220866,20 грн., в тому числі 155542 грн. за основним платежем та 65324, 20 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про незаконність цих рішень з таких підстав.

Як вбачається із акту перевірки, підставою для висновків податкового органу про заниження позивачем податку на прибуток стало заниження валового доходу в сумі 1183751,00 грн. за рахунок реалізації послуг пов'язаній особі фірмі «ОСОБА_2 Німеччина», засновником якої є один із засновників ТзОВ «ОСОБА_2 Україна», по цінах нижчих від звичайних цін, що є порушенням підпункту 1.20.1, підпункту 1.20.5-1 пункту 1.20 статті 1, пункту 4.1. статті 4, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Судом встановлено, що між позивачем (виконавець) та фірмою «Хан-Електробау Німеччина» (замовник) та укладено договір № 4 від 01.01.2007 року про співпрацю на переробку давальницької сировини.

Згідно цього договору замовник поставляє сировину та доручає ТОВ «Хан-Електробау Україна» виконати роботи з обробки, переробки давальницької сировини - складових частин трансформаторів у готову продукцію, за що виконавець отримує від замовника оплату за виконані роботи. Вартість сировини становить не менше, ніж 20% вартості готової продукції.

У додатку до Контракту про співпрацю від 01.01.2007 року № 4, який складається до кожного замовлення, вказано, що вартість затрат на виготовлення трансформаторів визначається згідно витраченого часу на виробництво одиниці продукції. Вартість трансформаторів розподіляється наступним чином: 60% заробітна плата, 25% виробничі та невиробничі витрати, 15% прибуток.

На підставі даного контракту та додатку до нього податковим органом були визначені звичайні ціни як сума обігів по Д-ту рахунку 23 «Виробництво», обігів по Д-ту рахунку 92 «Адміністративні витрати» та 15% прибутку.

ТОВ «Хан-Електробау Україна» та фірма «Хан-Електробау Німеччина» є пов'язаними особами у розумінні пункту 1.26 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Згідно підпунктів 7.4.1 та 7.4.2 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» дохід отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається, виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу, а витрати, понесені платником податку у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у пов'язаної особи, визначаються виходячи із договірних цін, але не більших за звичайні ціни, що діяли на дату такого придбання.

Відповідно до підпункту 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така звичайна ціна дорівнює рівню ринкових справедливих цін.

Справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику, за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Відповідно до підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

В підпункті 1.20.8 пункту 1.20. статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» визначено, що обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. Крім того, відповідно до підпункту 1.20.2 цієї статті для визначення звичайної ціни товару (робіт, послуг) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах.

Зокрема, враховуються такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії), строки виконання зобов'язань, умови платежів, звичайних для такої операції, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (у разі їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну, або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні при укладанні угод між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни. Зокрема, але не виключно, враховуються знижки, пов'язані з сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів; маркетинговою політикою, у тому числі при просуванні товарів (робіт, послуг) на ринки; наданням дослідних моделей і зразків товарів з метою ознайомлення з ними споживачів.

Під час проведення перевірки податковий орган має право надати запит, а керівник підприємства зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін. Згідно з підпунктом 1.20.10 пункту 1.20 статті 1 вищенаведеного Закону, донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами, а для платників податку, визнаних природними монополістами згідно із законом, - також відповідно до принципів регулювання цін, встановлених таким законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 25.12.2008 року відповідачем було направлено запит позивачу для надання пояснення щодо формування договірної ціни на реалізовані фірмі «ОСОБА_2 електробау Німеччина» послуги по виготовленню на давальницьких умовах продукції за період з 01.04.2007 року по 30.06.2008 року. Однак, на день підписання акту перевірки відповідь на вищевказаний запит надано не було.

При цьому узгоджену сторонами вартість послуг щодо кожного замовлення містить додаток № 1 до Контракту про співпрацю № 4 від 01.01.2007 року. Розподілення вартості виготовлення трансформаторів наступним чином: 60% - заробітна плата, 25% - виробничі та невиробничі витрати, 15% - прибуток. Це є плановою калькуляцією вартості виготовлення трансформаторів з давальницької сировини і не має відношення до встановлення вартості послуг ТОВ «ОСОБА_2 Україна».

Ця обставина підтверджується Угодою від 29.01.2007 року про тлумачення Контракту про співпрацю № 4 від 01.01.2007 року, з якої слідує, що наведена планова структура вартості послуг не підлягає використанню в процесі встановлення цін на послуги з виготовлення продукції (т. 1 а.с. 122-123).

Крім того, сторонами щодо кожної партії визначалася ціна одиниці продукції і загальна сума.

Отже податковий орган безпідставно дійшов висновку, що позивачем при формуванні ціни неправомірно не було враховано прибуток в розмірі 15 % і включено ці суми до розрахунку ціни.

Згідно з підпунктом 1.20.10 пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» донарахування податкових зобов'язань платника податку податковим органом внаслідок визначення звичайних цін здійснюється за процедурою, встановленою законом для нарахування податкових зобов'язань за непрямими методами, а для платників податку, визнаних природними монополістами згідно із законом, - також відповідно до принципів регулювання цін, встановлених таким законом.

В усіх інших випадках суб'єкт господарювання, встановлюючи договірну ціну, має враховувати рівень звичайних цін, визначений відповідно (але не виключно) до методу співставлення цін, який міститься в пп. 1.20.2 зазначеного Закону.

Для визначення звичайної ціни товарів (робіт, послуг) на підставі методу співставлення цін використовується інформація про укладені підприємством на момент продажу такого товару договори з ідентичними або однорідними товарами у співставлених умовах.

При цьому умови договорів на ринку ідентичних (а в разі їх відсутності однорідних) товарів визначаються співставними, якщо відмінність між такими умовами суттєво не впливає на ціну або може бути економічно обґрунтована.

Методологічні засади формування інформації про операції пов'язаних сторін та її розкриття у фінансовій звітності визначено Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 23 «Розкриття інформації щодо пов'язаних сторін», затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 303 від 18.06.2001 року, зареєстрованим в Мін'юсті 23.06.2001 року за № 539/5730, відповідно до якого за методом порівняльної неконтрольованої ціни застосовується ціна, яка визначається за ціною на аналогічну продукцію (товари, роботи, послуги) що реалізована не пов'язаному з продавцем покупцеві за звичайних умов діяльності.

Відповідно до підпункту 1.20.5-1 цієї статті якщо звичайна ціна не може бути визначена з використанням норм попередніх підпунктів цього пункту, то для доказів обґрунтування її рівня застосовуються правила, визначені національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку, а також національними стандартами з питань оцінки майна та майнових прав. З метою оподаткування терміни «справедлива вартість», «ринкова вартість»та «чиста вартість реалізації», які використовуються в національних положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку та національних стандартах з питань оцінки майна і майнових прав, прирівнюються до терміну «звичайна ціна», визначеного цим Законом.

Згідно з пунктом 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 23 «Розкриття інформації щодо пов'язаних сторін», затвердженого наказом Міністерства фінансів України 18.06.2001 р. № 303, оцінка активів або зобов'язань в операціях пов'язаних сторін здійснюється, зокрема, такими методами: порівнюваної неконтрольованої ціни; ціни перепродажу; «витрати плюс»; балансової вартості.

За методом порівнюваної неконтрольованої ціни застосовується ціна, яка визначається за ціною на аналогічну готову продукцію (товари, роботи, послуги), що реалізується не пов'язаному з продавцем покупцеві за звичайних умов діяльності.

За методом ціни перепродажу застосовується ціна готової продукції (товарів, робіт, послуг) за вирахуванням відповідної націнки.

За методом «витрати плюс» застосовується ціна, що складається з собівартості готової продукції (товарів, робіт, послуг), яку визначає продавець, і відповідної націнки.

За методом балансової вартості оцінка активів або зобов'язань здійснюється за балансовою вартістю, що визначається згідно з відповідним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку.

Як вбачається із матеріалів справи, податковим органом під час проведення перевірки та визначення рівня звичайної ціни за методом «витрати плюс» не встановлювалась можливість застосування інших методів.

Разом з тим, згідно з підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 статті 4 закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» визначення суми податкового зобов'язання за непрямими методами можливе: якщо контролюючий орган не може самостійно визначити суму податкового зобов'язання платника податків згідно з підпунктом «а» підпункту 4.2.2 статті 4 цього Закону у зв'язку з невстановленням фактичного місцезнаходження підприємства чи його відокремлених підрозділів, місцезнаходження фізичної особи або ухиленням платника податків чи його посадових осіб від надання відомостей, передбачених законодавством, а також якщо неможливо визначити суму податкових зобов'язань у зв'язку з неведенням платником податків податкового обліку або відсутністю визначених законодавством первинних документів, сума податкових зобов'язань платника податків може бути визначена за непрямим методом. Цей метод може застосовуватися також у випадках, коли декларацію було подано, але під час документальної перевірки, що проводиться контролюючим органом, платник податків не підтверджує розрахунки, наведені у декларації, наявними документами обліку у порядку, передбаченому законодавством.

Отже непрямі методи визначення сум податкових зобов'язань щодо конкретного податку (збору) платника податків можуть бути застосовані виключно за наявності підстав, встановлених підпунктом 4.3.1 пункту 4.3 статті 4 даного Закону.

Як свідчать матеріали справи, таких підстав у податкової інспекції не було, тому застосування відповідачем непрямого методу, є безпідставним.

За таких обставин, суд не погоджується із твердженнями податкового органу про необхідність застосування при донарахуванні податкових зобов'язань платнику податків внаслідок визначення звичайних цін непрямими методами, визначеними пунктом 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та фактичного застосування останніх за відсутності на те правових підстав, оскільки податковим органом взагалі не були засновані непрямі методи.

Як встановлено судом, податковим органом були визначені звичайні ціни на підставі контракту № 4 від 01.01.2007 року та додатку до нього як сума обігів по Д-ту рахунку 23 «Виробництво», обігів по Д-ту рахунку 92 «Адміністративні витрати» та 15% прибутку.

Відповідно до пункту 11 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з: виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), реалізованої протягом звітного періоду; нерозподілених постійних загальновиробничих витрат; наднормативних виробничих витрат.

Виробнича собівартість включає витрати, безпосередньо пов'язані з виробництвом продукції, зумовлені технологією та організацією виробництва (прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати), а також змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

Загальновиробничі витрати включають до собівартості реалізованої продукції після їх розподілу, порядок якого наведено в Додатку 1 до П(С)БО 16. Так, постійні загальновиробничі витрати розподіляють виходячи з нормальної потужності. При цьому нерозподілені постійні загальновиробничі витрати включають у собівартість реалізованої продукції в періоді їх виникнення. Змінні розподіляють на кожен об'єкт витрат виходячи з фактичної потужності з використанням обраної бази розподілу (зарплата, обсяг діяльності тощо).

Що стосується наднормативних виробничих витрат, у собівартість реалізації потрапляють наднормативні витрати, не пов'язані з нестачами, порчею, нетехнологічним використанням та порушенням правил зберігання. Тобто, поняття собівартості реалізованої продукції (робіт, послуг) ширше, ніж поняття виробничої собівартості, оскільки включає не лише виробничу собівартість виготовленої та реалізованої продукції (робіт, послуг), а й інші визначені витрати.

Не включаються до складу собівартості реалізованої продукції (робіт, послуг) адміністративні витрати, витрати на збут та інші операційні витрати. Вони окремо обліковуються на рахунках 92, 93, 94 і списуються на фінансові результати наприкінці звітного періоду.

Собівартість реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг) відображається за дебетом відповідних субрахунків активного рахунку 90 «Собівартість реалізації». За кредитом таку собівартість списують на субрахунок 791 «Результати операційної діяльності».

При визначені звичайної ціни за методом «витрати плюс» застосовується ціна, що складається з собівартості готової продукції (товарів, робіт, послуг), яку визначає продавець, і відповідної націнки.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем при розрахунку собівартості за методом «витрати плюс» неправомірно було включено суми обігів по Д-ту 92 «Адміністративні витрати».

Отже, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність донарахування позивачу податкового зобовязання з податку на прибуток в сумах, що визначені оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями.

Отже такі є протиправними і правильно скасовані судом.

Відповідно до ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду немає.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Нововолинської обєднаної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року у справі № 2а-18451/09/0370 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

ОСОБА_3

Повиний текст виготовлено 01 грудня 2015 року.