Справа № 156/968/15-а,2-а/156/29/15
Суддя: Ліщинський Андрій Михайлович
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 р. Справа № 876/11283/15

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі :

головуючого судді: Ліщинського А.М.,

суддів: Довгої О.І., Запотічного І.І.

при секретарі судового засідання: Керод Х.І.

з участю позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

та третьої особи: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Іваничівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Заболотцівської сільської ради Іваничівського району третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спор ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення Заболотцівської сільської ради,-

В С Т А Н О В И Л А:

05.10.2015 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання недійсним рішення Заболотцівської сільської ради №41/11 від 10.04.2015 року про надання ОСОБА_4 дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що працівникам Заболотцівської сільської ради було відомо, що земельна ділянка спочатку належала ОСОБА_5, а потім згодом її матері ОСОБА_6 і що позивач належно вступила у володіння спадковим майном.

Постановою Іваничівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач постанову оскаржив, не погодившись із зазначеним судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та є незаконною, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі покликається на те, що на одну і ту саму земельну ділянку є два рішення сільської ради, які одну і ту ж земельну ділянку передають у власність різним особам.

У ході апеляційного розгляду апелянт ОСОБА_1 та представник апелянта ОСОБА_2 надали пояснення та просять задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідач ОСОБА_3 у ході апеляційного розгляду надав пояснення та просить відхилити апеляційну скаргу.

Третя особа ОСОБА_4 у ході апеляційного розгляду надав пояснення та просить відхилити апеляційну скаргу.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала документального підтвердження про право власності на спірну земельну ділянку, а також, що у склад спадщини після померлих входила земельна ділянка, що розташована у с.Заболотці по вул.Уткіна, 85.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Частиною 1 ст.195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що згідно рішення відповідача від 30 грудня 1993 року № 20/1 ОСОБА_7 було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,34 га. по вул.Уткіна, 85 в с.Заболотці Іваничівського району Волинської області. (а.с.22, 23)

У житловому будинку, який знаходиться за вище вказаною адресою проживали ОСОБА_8, мати позивача ОСОБА_6 та її рідний брат ОСОБА_9

Після смерті ОСОБА_8 спадщину прийняла мати позивача, ОСОБА_6, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом. (а.с.11)

Однак, ОСОБА_8 при житті не виготовила правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку на своє ім'я, яка б могла увійти в склад спадщини.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 березня 2001 року державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом і у спадкове майно на яке видано вказане свідоцтво, увійшло право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Нива» с.Заболотці Іваничівського району розміром 2,84 га. (а.с.11)

Також встановлено, що 08.04.2007 року померла ОСОБА_6, мати позивача, а 22.03.2012 року помер ОСОБА_9, брат позивача. (а.с.9, 10)

У зв`язку з цим спадщину після їх смерті прийняв позивач.

Крім цього встановлено, що рішенням Заболотцівської сільської ради №41/11 від 10.04.2015 року надано ОСОБА_4 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд.

Вважаючи дане рішення неправомірним позивач звернувся до суду із відповідними позовними вимогами.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Статтею 125 Земельного кодксу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину.

Керуючись вищенаведеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову, оскільки згідно свідоцтва про право на спадщину за законом у склад спадщини не увійшла земельна ділянка, яка знаходиться біля житлового будинку, що у с.Заболотці по вул.Уткіна, 85.

Крім цього слід зазначити, що позивач не надав ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, документального підтвердження про склад спадщини, яка була оформлена після смерті родичів.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно з статтею 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Мотивація та докази, наведені у апеляційній скарзі, не дають адміністративному суду апеляційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду першої інстанції.

За таких обставин справи колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм у оскаржуваному судовому рішенні належну правову оцінку, відтак подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись статтями 160 ч.3, 195, 196, 198 п.1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Іваничівського районного суду Волинської області від 27 жовтня 2015 року у справі №156/968/15-а без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя А.М.Ліщинський

Судді О.І.Довга

ОСОБА_10