Справа № 826/6231/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-12-08 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року м. Київ № 826/6231/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Нагорянського С.І., Аблова Є.В. розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідачів Державної фіскальної служби України, Головного управління Міндоходів в АР Крим,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Державна казначейська служба України,

про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення суми страхового відшкодування,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до відповідачів Державної фіскальної служби України та Головного управління Міндоходів в АР Крим, третя особа - Державна казначейська служба України, в якому просить:

- визнати неправомірною бездіяльність відповідачів стосовно неприйняття належних заходів з виплати позивачу страхової суми за втрату працездатності в результаті інвалідності, що сталася під час виконання службових обов"язків;

- стягнути з Державної фіскальної служби України за рахунок коштів державного бюджету України на користь позивача страхову суму за втрату працездатності в результаті інвалідності, що сталася під час виконання службових обов"язків, в розмірі 178334,54 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.07.2015 р. відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.10.2015 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що, вона згідно акту огляду МСЕК №1860 є інвалідом ІІ групи інвалідності, яка встановлена у зв"язку із захворюванням, отриманим під час виконання службових обов"язків в органах державної податкової служби. В той же час, підставою для звернення із даним позовом є неотримання позивачем страхової виплати в рамках обов'язкового державного особистого страхування за рахунок коштів державного бюджету, передбаченого положеннями ст. 347 ПК України, а також врегульованого Порядком та умовами обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.1994 р. № 349, в чинних на момент виникнення спірних правовідносин редакціях.

До судового засідання 25.11.2015 р. позивач не з»явилась, повноваженого представника не скерувала, при цьому в матеріалах справи наявне клопотання позивача вх. від 21.09.2015 р. про розгляд справи без її участі.

Відповідачі та третя особа також до судового засідання 25.11.2015 р. також не з»явились, повноважених представників до суду не скерували, про причини неявки суд не повідомили.

У письмових поясненнях від 18.09.2015 р. №1218/21-22-10.01-09 представником ГУ ДПІ у Херсонській та Генічеської ОДПІ ГУ ДФС у Херсонській області роз»яснено, що наказом ГУ Міндоходів в АР Крим «Про реорганізацію Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим» від 05.03.2015 р. №1 розпочато реорганізацію Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим шляхом приєднання до ГУ ДФС у Херсонській області. Пунктом 4 вищевказаного наказу ГУ Міндоходів в АР Крим «Про реорганізацію Головного управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим» від 05.03.2015 р. №1 наказано затвердити план заходів з реорганізації Головного управління Міндоходів в АРК шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Херсонській області згідно з додатком 2 до цього наказу.

В той же час Головне управління ДФС у Херсонській області не може здійснювати заходи із реорганізації, оскільки позбавлене можливості безперешкодного доступу для проведення інвентаризації майна, що знаходиться на тимчасово окупованій території, та проведення інших заходів реорганізації, визначені планом. Відтак, Головне управління Міндоходів в АРК на час розгляду цієї справи знаходиться у стані припинення, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців після видання наказу Міндоходів від 04.03.2015 р. №23 «Про реорганізацію головних управлінь Міндоходів в АР Крим та М.Севастополі» лише внесені відомості про прийняте рішення пре припинення юридичної особи ГУ Міндоходів в АРК, при цьому ГУ Міндоходів в АРК продовжує існувати як юридична особа, адресою місцезнаходження на тимчасово окупованій території України, яка не змінена на материкову частину України.

Попри це, представником Головного управління ДФС у Херсонській області скеровано до суду заперечення на адміністративний позов, в яких зазначено про те, що в адміністративному позові позивач посилається на ст. 347 Податкового кодексу України, яку виключено згідно Закону України від 10.04.2014 р. №1200-YII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо усунення окремих неузгодженостей норм законодавства».

В той же час, як йдеться у запереченнях, відповідно до наданої позивачем на підтвердження інвалідності документу (копії довідки до акту огляду МСЕК від 30.10.2012 р.) останній була встановлена друга група інвалідності, причина інвалідності - загальне захворювання. Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого 30.10.2012 р. Серія КР-1 № 001763, ОСОБА_1 був встановлений ступень втрати професійної працездатності у розмірі сімдесят відсотків одноразово. З огляду на що, на думку представника податкового органу, загальне захворювання позивача, що спричинило інвалідність, сталося не у зв'язку з виконанням нею службових обов'язків, а тому положення ст. 347 Податкового Кодексу України та постанови КМУ №349, на які посилається ОСОБА_1, на останню не розповсюджується.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 працювала в органах державної податкової служби Автономної Республіки Крим з 02.12.1991 р. (наказ від 02.12.1991 р. № 15-л) до 25.01.2012 р. (наказ від 25.01.2012 р. №31-о); в Державній податковій службі в АР Крим з 26.01.2012 р. (наказ від 26.01.2012 р. №l-о) до 02.11.2012 р. (наказ від 31.10.2012 р. №382-о) на посаді заступника начальника управління - начальника відділу адміністрування податку на додану вартість управління оподаткування юридичних осіб ДПС в АР Крим.

Постановою Кабінету Міністрів України від 21.09.2011 р. №981 «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» державна податкова адміністрація в Автономній Республіці Крим була перетворена в Державну податкову службу в Автономній Республіці Крим.

Указом Президента України від 24.12.2012 р. №726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» було утворено Міністерство доходів і зборів України шляхом реорганізації Державної митної служби України та Державної податкової служби України, покладено на Міністерство, що утворюється, функцію з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. №229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» Державна податкова служба в Автономній Республіці Крим, Регіональне управління Департаменту контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв і тютюнових виробів ДПС в Автономній Республіці Крим були реорганізовані в Головне управління Міндоходів в Автономній Республіці Крим.

30.10.2012 р. ОСОБА_1 на підставі акту огляду МСЕК №1860 встановлено II групу інвалідності зі степенем втрати професійної працездатності у відсотках - 70% у зв'язку з захворюванням, отриманим під час виконання службових обов'язків в органах державної податкової служби, на підтвердження чого до суду надано довідку про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках застрахованого Серія КР-1 №001763 та довідку до акту огляду МСЕК Серія КР-12 №002022.

Після звільнення 02.11.2012 р. з органів державної податкової служби ОСОБА_1 16.11.2012 р. звернулася на адресу ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» із заявою про виплату страхової суми в зв'язку з втратою працездатності під час виконання службових обов'язків.

Водночас на дане звернення ОСОБА_1 отримала відповідь ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» від 17.01.2013 р. №180-22/19, в якій страхова компанія, посилаючись на п.п. 6.3.6 та 6.4.4, зазначала, що станом на 28.12.2012 р. страхові платежі, призначені для здійснення страхових виплат, повністю використані, у зв'язку з чим позивачу відмовлено у страховій виплаті.

Попри це, позивач отримала лист ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія АСКА» від 18.02.2013 р. №1793-22/1, яким заява ОСОБА_1 на страхову виплату та додані до неї документи поверталися у зв'язку з повним виконанням страховою компанією своїх зобов'язань за Договором від 29.10.2012 р. №3126676 про надання послуг зі страхування посадових осіб органів державної податкової служби України, припиненням його дії та втрати чинності.

06.12.2013 р. ОСОБА_1 звернулася з заявою до Начальника ГУ Міндоходів в АР Крим, в якій просила надати їй інформацію про строки страхової виплати та забезпечення страхової виплати відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.1994 р. №349.

У відповідь на дане звернення ОСОБА_1 отримала лист ГУ Міндоходів в АР Крим від 23.12.2013 р. №Т/1780/05-58, в якому заявнику роз'яснювалося про неможливість здійснення відповідних виплат з посиланням втрату чинності Закону України від 04.12.1990 р. №509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні» та відсутності роз'яснень Міністерства доходів і зборів України стосовно нового порядку з виплат страхових сум.

08.02.2014 р. ОСОБА_1 звернулася до Міністерства доходів та зборів України про забезпечення страхової виплати відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.06.1994 р. №349. Того ж дня позивач звернулася до Міністерства доходів та зборів України з заявою про виплату страхової суми в зв'язку з втратою працездатності в період виконання службових обов'язків.

24.02.2015 р. ОСОБА_1 повторно звернулася до Державної фіскальної служби України як правонаступника Міністерства доходів та зборів України щодо виплати страхової суми.

У відповідь 20.03.2015 р. позивач отримала лист Державної фіскальної служби України вих. №2513/Т/99-99-03-03-02-14, в якому зазначалося, що ДФС України на підставі Закону України від 10.04.2014 р. №1200-VII припинено здійснення особистого страхування посадових осіб контролюючих органів та укладання договорів із страховими компаніями, при цьому заявнику запропоновано було звернутися за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Так, не погоджуючись із зазначеними діями відповідачів та вважаючи, що ними допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у нездійсненні на користь позивача страхової виплати в рамках обов'язкового державного особистого страхування за рахунок коштів державного бюджету, позивач з метою захисту законних прав та інтересів, звернулася з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями п. 347.1 ст. 347 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-VI (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу інвалідності) (далі - ПК України) встановлено, що посадові особи органів державної податкової служби підлягають обов'язковому державному особистому страхуванню за рахунок коштів державного бюджету на випадок загибелі або смерті на суму десятирічної заробітної плати за останньою посадою, а у разі поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися у зв'язку з виконанням службових обов'язків, - у розмірі від шестимісячної до п'ятирічної заробітної плати за останньою посадою (залежно від ступеня втрати працездатності).

Порядок та умови страхування посадових осіб органів державної податкової служби встановлюються Кабінетом Міністрів України (п. 347.2).

Так, Порядок та умови обов'язкового державного особистого страхування посадових осіб органів державної податкової служби затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.1994 р. №349 (в чинній на момент спірних правовідносин редакції) (далі - Порядок №349).

Згідно до п. 1 цього Порядку обов'язкове державне особисте страхування (далі - обов'язкове страхування) посадових осіб органів державної податкової служби здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Обов'язковому державному особистому страхуванню підлягають посадові особи органів державної податкової служби (далі - застраховані) (п. 2).

У відповідності до п. 3 Порядку №349 страхові платежі сплачуються Державною податковою службою (далі - страхувальник) до 25 числа кожного місяця у розмірі 0,25 відсотків фонду оплати праці, включаючи встановлені чинним законодавством доплати та надбавки застрахованих минулого місяця. Облік надходжень страхових платежів і виплат страхових сум повинен вестися окремо від надходжень і виплат за іншими видами страхування. Витрати страховика на здійснення страхування становлять не більше 6 відсотків платежів. Максимальний обсяг відповідальності страховика встановлюється у розмірі десятирічної заробітної плати посадової особи за її останньою посадою. Проведення обов'язкового страхування здійснюється страховиком, який одержав відповідну ліцензію в Нацкомфінпослуг і визначений за погодженням з страхувальником.

Як передбачено у п. 5 Порядку №349, страховик виплачує страхові суми:

а) у разі загибелі або смерті застрахованого під час виконання службових обов'язків його спадкоємцям - у розмірі десятирічної заробітної плати застрахованого за останньою посадою, яку він займав;

б) у разі втрати застрахованим працездатності в результаті поранення, контузії, травми або каліцтва, захворювання чи інвалідності, що сталися під час виконання службових обов'язків, - у розмірі, що залежить від ступеня втрати працездатності, який визначається у відсотковому відношенні до суми п'ятирічної заробітної плати за останньою посадою, яку він займав до встановлення втрати працездатності, але не може бути меншим шестимісячної заробітної плати за зазначеною посадою.

Виплата страхових сум, зазначених у підпунктах "а" і "б" цього пункту, в зв'язку з загибеллю (смертю) або втратою працездатності (далі - страхова подія) провадиться з урахуванням раніше виплачених страхових сум за цю страхову подію. При цьому страхова сума виплачується незалежно від виплат за іншими видами страхування і виплат у порядку відшкодування збитків.

З вимогою про виплату страхової суми застрахований або його спадкоємці можуть звернутися до страховика протягом трьох років з дня настання страхової події (п. 6).

Згідно до п. 7 Порядку №349 виплата страхових сум провадиться у семиденний термін з дня одержання страховиком всіх необхідних документів від застрахованого або його спадкоємців. У разі відмови у виплаті страхової суми страховик у семиденний термін письмово повідомляє про це застрахованого або його спадкоємців і відповідний орган державної податкової служби із зазначенням причини відмови.

У разі настання страхових подій, передбачених пунктом 5 цього Порядку та умов, виплата страхових сум провадиться страховиком за місцем постійного проживання застрахованого шляхом їх перерахування на особистий рахунок одержувача в установі банку, видачі чека або поштового переказу за рахунок страхувальника (п. 8).

Положеннями п. 9 Порядку №349 встановлено, що страхові суми не виплачуються, якщо страхова подія:

а) настала у зв'язку з вчиненням застрахованим навмисного злочину або є наслідком вчинення застрахованим дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп'яніння;

б) є наслідком навмисно вчинених собі застрахованим тілесних ушкоджень.

Відповідно до п. 11 Порядку №349 для вирішення питання про виплату страхової суми у випадках передбачених пунктом 5 цього Порядку та умов, застрахований або його спадкоємець оформляють у відповідному органі державної податкової служби та подають страховику заяву за встановленою формою (додаток N 2), а також пред'являють документ, що засвідчує особу.

Крім цього, у разі втрати застрахованим працездатності подається копія довідки медико-соціальної експертної комісії про ступінь втрати працездатності, засвідчена в нотаріальному порядку.

Органи державної податкової служби зобов'язані надавати за запитами страховика документи про обставини настання страхових подій, необхідні для вирішення питання про виплату страхових сум (п. 12).

Процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначає Положення про медико-соціальну експертизу, що затверджене постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1317 (в чинній на момент спірних правовідносин редакції) (далі - Положення №1317).

Згідно п. 3 вказаного Положення медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Медико-соціальна експертиза потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання проводиться після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004 р. №1112 (Офіційний вісник України, 2004 р., № 35, ст. 2337), висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології чи його відділення) про професійний характер захворювання, направлення лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я або роботодавця чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків, суду чи прокуратури.

Медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри, що належать до закладів охорони здоров'я при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (пункт 4 Положення).

Відповідно до п. 19 Положення комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою.

Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджене тією ж постановою КМУ від 03.12.2009 р. №1317 (далі - Порядок №1317) визначає порядок, умови та критерії встановлення інвалідності медико-соціальними експертними комісіями.

Відповідно до п. 3 Порядку медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам (далі - особи, що звертаються для встановлення інвалідності) за направленням відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи.

Пунктом 11 цього Порядку передбачено, що ступінь втрати професійної працездатності працівників (у відсотках), ушкодження здоров'я яких пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків, та потреба у медичній і соціальній допомозі визначаються на підставі направлення лікувально-профілактичного закладу, роботодавця або уповноваженого ним органу чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, суду чи прокуратури. Огляд потерпілого проводиться комісією за участю представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами та висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології або його відділення) про професійний характер захворювання.

Як передбачено п. 26 Порядку, особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров'я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Причинами інвалідності є: загальне захворювання; інвалідність з дитинства; нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво чи інше ушкодження здоров'я); професійне захворювання.

Таким чином, як вбачається зі змісту наведених положень, інвалідністю є стійкий розлад функцій організму, зумовлений захворюванням, наслідком травм або вродженим дефектом, який призводить до обмеження життєдіяльності, до необхідності в соціальній допомозі і захисті. В той же час обмеженням життєдіяльності є повна або часткова втрата здатності обслуговувати себе, самостійно пересуватись, орієнтуватись, спілкуватись, контролювати свою поведінку, вчитись, займатись трудовою діяльністю.

При цьому інвалідність вважається такою, що настала внаслідок трудового каліцтва, якщо нещасний випадок настав, зокрема, під час виконання трудових обов'язків (в тому числі і під час відрядження). При цьому, існування причинно-наслідкового зв'язку в даному випадку має бути доведеним та визначеним відповідною медико-соціальною комісією під час встановлення такій особі інвалідності.

Загальне захворювання, як причина інвалідності визначається за залишковим принципом, тобто якщо інвалідність не спричинена нещасним випадком на виробництві чи професійним захворюванням, то її причиною визнається загальне захворювання. До загального захворювання прирівнюють нещасний випадок невиробничого характеру.

Зазначена позиція узгоджується із висновками Вищого адміністративного суду України, викладеними в ухвалі від 30.06.2015 р. №К/800/11607/15 у справі а позовом ОСОБА_4 до Міністерства доходів і зборів України, третьої особи Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів.

В той же час, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки до акту огляду МСЕК Серія КР-12 №002022 позивачу визначено другу групу інвалідності, причинами якої є «загальне захворювання», при цьому з вказівкою на умови та характер праці - «робота в кабінетних умовах».

А відтак, зважаючи на наведені вище мотиви, інвалідність позивача, на переконання суду, не є спричиненою нещасним випадком на виробництві чи професійним захворюванням, тобто причинно-наслідковий зв'язок між інвалідністю позивача та виконанням нею службових обов'язків на посадах у податкових органах відсутній.

Отже, з огляду на наведене, беручи до уваги встановлені за результатами дослідження наявних у справі доказів обставини, а також доводи сторін у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді: С.І. Нагорянський

Є.В. Аблов

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 07.12.2015 р.