Справа № 822/5832/15
Суддя: Петричкович А.І.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/5832/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:представника позивача ОСОБА_3 представника третьої особи ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Управління МВС на Південно-Західній залізниці, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Професійна спілка атестованих працівників органів внутрішніх справ України , Міністерство внутрішніх справ України, про скасування наказу, поновлення на посаді та зобов'язання відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 05.10.2015 року відкрито провадження за адміністративним позовом від 30.09.2015 року, в якому позивач, посилаючись на порушення відповідачем ОСОБА_6 України, КЗпП України та її прав, просить: 1) скасувати наказ Управління МВС на Південно-Західній залізниці №87 о/с від 09.09.2015 року; 2) поновити на посаді інспектора громадської безпеки лінійного відділення на станції Кам'янець-Подільського лінійного відділу на станції Хмельницького Управління МВС України на Південно-Західній залізниці; 3) зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 3000 гривень.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, покликаючись на ті ж докази, що у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання 01.12.2015 року не з'явився, однак до суду поступило письмове заперечення за №37/20-11104 від 15.10.2015 року ( стор. 45 - 48 справи) і клопотання №37/20-1163 від 22.10.2015 року ( стор. 62 справи), в якому відповідач просив розглянути справу за відсутності його представника та просить відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Представник третьої особи - Міністерства внутрішніх справ України в судове засідання 01.12.2015 року не з'явився, але суду було надане письмове пояснення №12/6-6546 від 19.11.2015 року ( стор. 111 - 117 справи), в якому просив відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - Професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України, в судовому засіданні просить задовольнити позов з підстав порушення відповідачем вимог трудового законодавства щодо гарантій працівників при звільненні, які є членами профспілок, про що свідчить надані суду Колективний договір між Міністерством внутрішніх справ України, Первинною профспілковою організацією атестованих працівників МВС України та Об"єднаним комітетом профспілки МВС України на 2012 - 2014 роки і Галузева угода між Міністерством внутрішніх справ України та Професійною спілкою працівників державних установ України на 2012 - 2014 роки, які є чинними в даний час.

Заслухавши учасників судового розгляду і дослідивши докази, суд прийшов до таких висновків, враховуючи наступне.

Згідно витягу з Наказу Управління МВС на Південно-Західній залізниці № 233 о/с від 26.08.2011 року "По особовому складу", на підставі рапорту ОСОБА_5 від 29.03.2011 року, наказу Управління МВСУ на Південно-Західній залізниці №252 о/с від 15.08.2011 року, молодшого сержанта міліції ОСОБА_5, яка прибула з Управління МВС України в Хмельницькій області, призначено інспектором патрульної служби 1-ої роти батальйону патрульної служби при Управлінні МВС на Південно-Західній залізниці. Відряджено в оперативне управління начальника лінійного відділу на станції Хмельницький Управління МВС України на Південно-Західній залізниці ( стор. 55 справи).

Відповідно витягу з Наказу Управління МВСУ на Південно-Західній залізниці № 51 о/с від 05.06.2015 року "По особовому складу", на підставі рапорту ОСОБА_5 від 25.05.2015 року, довідки бюджетної установи "Центр первинної медико-санітарної допомоги" Кам'янець-Подільської міської ради від 17.04.2015 року №01/251, лейтенантові міліції ОСОБА_5 (М-111932), інспектору громадської безпеки лінійного відділення на станції Кам'янець-Подільського лінійного відділу на станції Хмельницький Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, з 29 травня по 20 жовтня 2015 року, відповідно до п.3 ст.25 Закону України "Про відпустки", надано, без збереження грошового забезпечення, додаткову відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею віку трьох років шести місяців ( стор. 56 справи).

Пунктами 1 - 2 Наказу МВС України № 663 від 08.06.2015 року "Про ліквідацію Управління МВС на Південно-Західній залізниці", відповідно до Закону України "Про центральні органи виконавчої влади", Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, та на виконання вимог Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ", наказано ліквідувати Управління МВС на Південно-Західній залізниці (ідентифікаційний код 08602997) і створено комісію з ліквідації ( стор.60 справи).

Згідно витягу з Наказу Управління МВСУ на Південно-Західній залізниці № 87 о/с від 09.09.2015 року "По особовому складу", на підставі Наказу Управління МВС України на Південно-Західній залізниці № 61 о/с від 09.07.2015 року, відповідно до положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ у запас за п.64 "г" (через скорочення штатів), лейтенанта міліції ОСОБА_5 (М-111932), інспектора громадської безпеки лінійного відділення на станції Кам'янець-Подільського лінійного відділу на станції Хмельницький Управління МВС України на Південно-Західній залізниці, з 09 вересня 2015 року ( стор.57 справи).

Відповідно до п.п.1, 2 ОСОБА_7 І Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР №114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення), це Положення визначає порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки. До рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ належать особи, які перебувають у кадрах Міністерства внутрішніх справ і яким присвоєно спеціальні звання, встановлені законодавством.

Пунктом 10 ОСОБА_7 Положення передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені ОСОБА_6 та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно п.17 ОСОБА_7 Положення, вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Підпунктом "є" пункту 49 ОСОБА_7 VІ Положення встановлено, що особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ надаються відпустки додаткові та соціальні (по вагітності, родах і догляду за дитиною), творчі, у зв'язку з навчанням.

Відповідно п.п. "г" п. 64 ОСОБА_7 VІІ Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9, від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" визначено, що при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч. 3 ст. 184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Згідно п.19 Пленуму Верховного Суду України №9, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 3 цієї ж статті визначено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Згідно частин 1 - 3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Статтею 11 Конвенції МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка набрала чинності в Україні з 16.05.1995 року визначено, що працівник, з яким намічено припинити трудові відносини, має право бути попередженим про це за розумний строк або має право на грошову компенсацію замість попередження, якщо він не вчинив серйозної провини, тобто такої провини, у зв'язку з якою було б недоцільно вимагати від роботодавця продовжувати з ним трудові відносини протягом строку попередження.

Ухвалою від 27.10.2015 року ( стор. 78 - 79 справи), суд просив відповідача надати докази дотримання вимог ст.49-2 і ч.3 ст.40 КЗпП України, але ці вимоги суду залишились не виконаними, що на думку суду, свідчить про порушення цих вимог КЗпП України відповідачем по відношенню до позивача.

Довідкою №11003 від 25.11.2015 року, виданою Департаментом соціального захисту населення Кам'янець-Подільської міської ради стверджено, що ОСОБА_5 отримує державну допомогу як одинока мати з 20.04.2012 року по 30.04.2030 року (стор.143 справи).

Згідно довідок №01/251 від 17.04.2015 року та №03/581 від 19.10.2015 року про потребу дитини у домашньому догляді, ОСОБА_8 (дочка позивача), ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на диспансерному обліку з 21.04.2015 року та потребує домашнього догляду з 21.04.2015 року ( стор. 141 - 142 справи).

Частиною 3 ст.184 КЗпП України визначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Отже, відповідач не дотримався вимог КЗпП України при звільненні позивача з підстави "Скорочення штатів", щодо: 1) дотримання порядку звільнення, визначеного ст.49-2 КЗпП України; 2) заборони звільнення осіб, які перебувають у відпустці ч.3 ст.40 КЗпП України; 3) заборони звільнення одинокої матері (ст.184 ч.3 КЗпП України) з урахуванням не доведеності факту повної ліквідації відповідача, про що свідчить правова позиція Верховного Суду України, що суд повинен враховувати відповідно до вимог ст.244-2 КАС України.

Так, у постанові Верховного Суду України у справі №21-484а14 від 25.10.2014 року стверджено, що: "Ліквідація юридичної особи публічного права здійснюється розпорядчим актом органу державної влади, органу місцевого самоврядування або уповноваженою на це особою. У цьому акті має бути наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої особи або їх передачі іншим органам виконавчої влади. Якщо таке обґрунтування наведене, то у такому випадку має місце ліквідація юридичної особи публічного права, а якщо ні, то саме посилання на те, що особа ліквідується, є недостатнім.".

Відповідно до Спеціальних витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, станом на 30.11.2015 року МВС України зареєстроване 17.10.2000 року, а Управління МВС України на Південно-Західній залізниці - 03.11.2010 року і з 10.07.2015 року перебуває в стані припинення за рішенням засновників ( стор. 133 - 134 справи).

Отже, відповідач не довів факту своєї повної ліквідації, адже не ствердив аргументовано відмову Держави від функцій та завдань, які він виконував, так як МВС України діє, а Управління МВС України на Південно-Західній залізниці перебуває в стані припинення.

Згідно п. 2.1.4 розділу ІІ Колективного договору між МВС України, Первинною профспілковою організацією атестованих працівників Міністерства внутрішніх справ України та Об'єднаним комітетом профспілки МВС України на 2012-2014 роки, схваленого загальними зборами представників трудового колективу МВС України протоколом №1 від 11.04.2012 року, зареєстрованого Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в місті Києві державної адміністрації за №358 від 07.12.2012 року, у разі виникнення обґрунтованої необхідності змін в організації праці та несення служби, що можуть зумовити скорочення чисельності або штату працівників, не пізніше ніж за два місяці МВС України зобов'язане попереджати персонально працівників МВС України, а також профспілку відповідного рівня (профкоми) про подальше їх звільнення (вивільнення) з метою вжиття заходів щодо працевлаштування працівників МВС України, звільняються (вивільняються). У порядку та на умовах, передбачених законодавством України, за погодженням з Профспілковою стороною вживати всіх заходів, спрямованих на запобігання наслідкам скорочення штату працівників МВС України.

Крім цього, у п. 9.7 розділу ІХ Галузевої угоди між МВС України та Професійною спілкою атестованих працівників органів внутрішніх справ України і Професійною спілкою працівників державних установ України на 2012-2014 роки, зареєстрованої у Міністерстві соціальної політики України за № 29 від 08.10.2012 року, передбачено, що проекти наказів, що стосуються звільнення через скорочення штатів за ініціативою Міністерства, працівників, осіб рядового і начальницького складу ОВС - членів профспілки, міністерство зобов'язане обов'язково погоджувати з профспілковими організаціями відповідних рівнів.

В судовому засіданні представник Професійної спілки атестованих працівників органів внутрішніх справ України пояснив, що письмового подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з ОСОБА_5 до профспілкової організації не надходило, що є порушення згаданих Колективного договору і Галузевої угоди та Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" .

Статтею 22 Закону України № 1045-XIV від 15.09.1999 року "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" визначено, що Профспілки, їх об'єднання беруть участь у розробленні державної політики зайнятості населення, державних та територіальних програм зайнятості, проводять спільні консультації з цих проблем з роботодавцями, їх об'єднаннями, а також з органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пропонують заходи щодо соціального захисту членів профспілок, які вивільняються в результаті реорганізації або ліквідації підприємств, установ, організацій, здійснюють контроль за виконанням законодавства про зайнятість. Права і повноваження профспілок щодо забезпечення захисту працівників від безробіття та його наслідків визначаються законодавством і колективними договорами та угодами. У разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд враховує наступне.

В силу ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно із п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно п.5 цього Пленуму, обов'язковому з'ясуванню при вирішення справ про відшкодування моральної шкоди піддягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 2 статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Позивач у позові тільки вказує на спричинення йому моральної шкоди у розмірі 3000 гривень, але не надає жодних доказів, які про це свідчать і таких не встановлено судом, тому ця позовна вимога не задовольняється.

Частиною 3 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_6 та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач довів 1-шу та 2-гу позовні вимоги, а суб'єкт владних повноважень, який заперечує проти позову не довів що діяв у межах Закону, що підтверджено доказами, які перевірено судом, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись КЗпП України, ЦК України, Законом України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" і ст.ст. 4-15, 70-71, 86, 94, 98-99, 122, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Скасувати наказ Управління МВС України на Південно-західній залізниці №87 о/с від 09.09.2015 року "По особовому складу".

Поновити ОСОБА_5 на посаді інспектора громадської безпеки лінійного відділення на станції Кам'янець-Подільського лінійного відділу на станції Хмельницького Управління МВС України на Південно-західній залізниці з 09.09.2015 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Копії постанови надати сторонам, повний текст якої виготовлено 04.12.2015 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1