Справа № 2-а-1030/2011
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Справа № 876/3261/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 жовтня 2011 року за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Самбірському районі Львівської області про зобовязання провести нарахування та виплату підвищення до пенсії, як дитині війни,

ВСТАНОВИВ :

21 вересня 2011 року позивач звернувся в суд із позовом до відповідача. У позовній заяві просив визнати дії відповідача протиправними та зобовязати відповідача здійснити нарахування та виплату недорахованої щомісячної надбавки до пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з врахуванням ч. 1 ст. 28 «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в межах строку позовної давності.

Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» він є дитиною війни. Згідно з статтею 6 цього закону йому повинна виплачуватись щомісячна державна соціальна допомога у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, однак така допомога виплачувалась в не повному обсязі. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваною постановою позов задоволено частково.

Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Самбірському районі Львівської області щодо нездійснення нарахування та не виплаті ОСОБА_1 підвищення до пенсії як дитині війни, згідно ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, за період з 21.03.2011 р. по 22.07.2011 р. включно протиправними.

Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Самбірському районі Львівської області провести нарахування та виплатити ОСОБА_1 підвищення до пенсії у розмірі 30 (тридцяти) відсотків мінімального розміру пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" та ч.1 ст.28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, за період з 21.03.2011 р. по 22.07.2011 р. включно з урахуванням проведених виплат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з цією постановою, Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області оскаржило її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області є правонаступником всіх прав та обовязків Управління Пенсійного фонду України в Самбірському районі Львівської області, та мотивує апеляційну скаргу тим, що постанова прийнята з неповним зясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав викладених в апеляційній скарзі. Крім того вказує, що ОСОБА_1 помер 02 червня 2012 року.

Просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі у звязку зі смертю пенсіонера.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що оскільки відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, то відповідно нарахування та виплата позивачу підвищення до пенсії як дитині війни, здійснювалось в межах виділених на це коштів та згідно чинного на момент проведення виплати бюджетного законодавства. Апелянт також вказує, що судом першої інстанції не обґрунтовано застосовано до даних правовідносин положення ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оскільки частина 3 статті 28 передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком, визначений частиною першою даної статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом. За таких обставин, апелянт вважає, що положення ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування не можуть застосовуватися до правовідносин щодо нарахування та виплати позивачу підвищення до пенсії, як дитині війни.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КАС України колегія суддів вважає доцільним розглядати справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач в розумінні статті 1 Закону України Про соціальний захист дітей війни є дитиною війни, що підтверджується відповідним посвідченням.

Згідно із ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, яка виплачується замість пенсії, підвищується на 30 % мінімальної пенсії за віком.

Змінами внесеними підпунктом 2 пункту 41 розділу II Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 28.12.2007 р. N 107-VI, дія статті 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни була обмежена. Однак, Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008, положення Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України, яким обмежувалась дія ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни визнані неконституційними та втратили чинність з моменту визнання їх такими.

Після Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 р. N 10-рп/2008 стаття 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни не обмежувалась та діяла в редакції відповідно до якої, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи викладені правові положення, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, про наявність у позивача права на отримання підвищення до пенсії як дитині війни, у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбаченого ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни.

Як вбачається із матеріалів справи, підвищення до пенсії позивачу як дитині війни, протягом оскаржуваного періоду здійснювалось у значно меншому розмірі, а ніж це передбачено ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача в межах шестимісячного строку звернення до адміністративного суду.

При цьому, суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги позивача тільки по 22.07.2011 року включно, оскільки відповідно до постанови КМУ N 745 від 06.07.2011 року (набрала чинності з 23.07.2011 року), яка прийнята на виконання Закону України від 14 червня 2011 року N 3491-VI Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2011 рік, підвищення до пенсії дітям війни виплачуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України.

Суд першої інстанції правильно вказав, що нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії як дитині війни, слід проводити з урахуванням положень ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, оскільки чинним законодавством України розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 с. 28 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. Відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено статтею 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни.

Таким чином, посилання апелянта на те, що до даних правовідносин не підлягає застосуванню положення ч. 1 ст. 28 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, є необґрунтованими та безпідставними.

Також, суд не може взяти до уваги посилання апелянта на те, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів, а фінансування виплат, повязаних із застосуванням Закону України Про соціальний захист дітей війни проводиться із державного бюджету, оскільки відсутність фінансування з державного бюджету коштів на витрати повязані із виплатою дітям війни підвищення до пенсії згідно із Законом України Про соціальний захист дітей війни не може бути підставою для невиконання положень ст. 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни.

Дана правова позиція суду, узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні від 08 листопада 2005 року в справі Кечко проти України зазначив, що держава самостійно визначає, які надбавки виплачувати своїм працівникам з бюджету. Держава може вводити, припиняти або закінчувати виплату цих надбавок. Проте, якщо правове положення, що діє, передбачає виплату певних надбавок, і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, поки відповідне положення є таким, що діє (п. 23). Одночасно Європейський Суд з прав людини не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність засобів як на причину невиконання своїх зобовязань (п. 26).

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини, суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право визнати постанову суду нечинною і закрити провадження у справі.

Згідно з ст. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу. Якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване судове рішення, а обставини, які стали підставою для закриття провадження у справі, виникли після його ухвалення, суд апеляційної інстанції визнає таке рішення нечинним і закриває провадження у справі.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі у разі смерті або оголошення в установленому законом порядку померлою особи, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва, або ліквідації підприємства, установи, організації, які були стороною у справі.

З поданої до суду копії свідоцтва про смерть (а.с. 25), вбачається, що позивач ОСОБА_1 помер 02 червня 2012 року, тобто смерть позивача настала після винесення судом першої інстанції постанови по даній справі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведене вище є підставою для визнання постанови суду нечинною і закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Самборі та Самбірському районі Львівської області задовольнити частково, постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 жовтня 2011 року у справі № 2а-1030/11 визнати нечинною, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В.В. Святецький

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_2