Справа № 826/22865/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-12-07 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 грудня 2015 року № 826/22865/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Добрянської Я.І., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивач)

до Апарату Верховної Ради України» (далі - відповідач)

про стягнення одноразової грошової допомоги

ВСТАНОВИВ:

Позивач 01 жовтня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з Апарату Верховної Ради України:

- одноразову грошову допомогу в розмірі його тримісячної заробітної плати, що становить 10 868,18 грн.;

- витрати від інфляції в розмірі 4 600,84 грн.;

- 3% річних, що становить 276,02 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що до 27 листопада 2014 року працював на посаді помічника народного депутата України та був звільнений з цієї посади у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата. З огляду на зазначену підставу звільнення Апарат Верховної Ради України відповідно до пункту 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата» повинен був виплати йому, однак, протиправно не виплатив одноразову грошову допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати, що порушило права позивача на отримання цих коштів. Також позивач вважає, що внаслідок прострочення виконання грошового зобов'язання відповідач також повинен компенсувати з йому витрати від інфляції та 3% річних.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні та в письмовому запереченні щодо позову заперечив, стверджуючи про його необґрунтованість та про пропуск позивачем строку звернення до суду. Також зауважив про несплату позивачем судового збору при поданні до суду даного позову.

Зокрема, представник відповідача зазначив, що до складу структуру Апарату Верховної Ради України не належать посади помічників-консультантів народних депутатів, тобто Апарат не є роботодавцем для них, отже не може виплачувати їм заробітну плату, матеріальну допомогу, компенсацію за невикористану відпустку та інше. Безпосереднім роботодавцем та керівником помічника-консультанта є народний депутат України, який самостійно обирає помічників-консультантів, визначає їх кількість, визначає їх посадові обов'язки, розподіляє між ними фіксований фонд заробітної плати, особисто встановлює їх заробітну плату в межах фонду, підписує табель обліку робочого часу та інше. Тоді як до функцій відповідача належить лише оформлень розпоряджень щодо зарахування на посади, переведення і звільнення з посад помічників-консультантів, оформлення їх трудових книжок, фінансове обслуговування в межах коштів, виділених бюджетними призначеннями.

Виплата помічникам-консультантам народного депутата України одноразової грошової допомоги відповідно до частини 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата» здійснюється виключно за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України, однак, бюджетні призначення на виплату одноразової грошової допомоги помічникам-консультантам народних депутатів України Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік

Заслухавши пояснення учасників судового процесу щодо заявлених позовних вимог, суд прийшов до висновку про їх часткову обґрунтованість та необхідність часткового задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом, у період часу з 04 квітня 2013 року по 27 листопада 2014 року за строковим трудовим договором на постійній основі позивач проходив публічну службу на посаді помічника-консультанта народного депутата ОСОБА_3

Так, розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України від 15 квітня 2013 року № 4665 ОСОБА_1 зараховано на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3 на час його депутатських повноважень з поширення на нього дії Закону України "Про державну службу" та присвоєно 7 ранг державного службовця.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені статтею 34 Закону України "Про статус народного депутата України" та Положенням про помічника-консультанта народного депутата України (далі Положення), затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року за № 379/95-ВР.

У зв'язку з достроковим припиненням повноважень народних депутатів України VII скликання відповідно до Указу Президента України від 27 серпня 2014 року № 690/2014 «Про дострокове припинення повноважень Верховної Ради України та призначення позачергових виборів», внаслідок чого припинено повноваження народного депутата України ОСОБА_3, розпорядженням Апарату Верховної Ради України від 26 листопада 2014 року № 7212 позивача звільнено із вищевказаної посади.

Згідно з частиною шостою статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.

Аналогічні приписи містяться і в сттатті 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Отже, підставою для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі тримісячної заробітної плати є його звільнення з посади помічника-консультанта народного депутата у зв'язку з достроковим припиненням повноважень відповідного народного депутата.

Статтею 47 КЗпП України встановлено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій,

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відтак, за висновком суду, одноразова грошова допомога, виплата якої передбачена частиною 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», є частиною заробітної плати позивача і належить до сум, що підлягають виплаті йому у день його звільнення.

Однак, станом на день звільнення та пізніше відповідач не виплатив позивачу зазначену одноразову грошову допомогу, про необхідність виплати якої ще 29 серпня 2014 року звертався до керівника Апарату Верховної Ради України народний депутат України ОСОБА_3

Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував факту невиплати позивачу Апаратом Верховної Ради України одноразової грошової допомоги відповідно до частини 6 статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України».

Відтак, вказана допомога підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Водночас не заслуговують на увагу суду доводи відповідача про відсутність бюджетних коштів на виплату позивачу одноразової грошової допомоги, передбаченої частиною 6 статті 34 Закону України «Про статус народних депутатів України». Так Європейський Суд з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначив, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до статті 32 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому за висновком суду, з огляду на те, що зазначена допомога є частиною заробітної плати, то відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, яка наразі підлягає субсидіарному застосуванню судом, звернення позивача до суду з вимогою про її примусове стягнення з відповідача не підлягає обмеженню будь-яким строком.

У зв'язку з тим, що спір стосується стягнення з відповідача коштів, які є частиною його заробітної плати, то відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" за подання позову про стягнення цих коштів позивач звільнений від сплати судового збору, що спростовує доводи відповідача про необхідність сплати цього збору.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Відповідно до пункту 2 цього Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Згідно з вищевказаною довідкою Управління справами Верховної Ради України від 28 вересня 2015 року № 9-1-15/1126 розмір заробітної плати позивача за останні повні два місяці його роботи у вересні та жовтні 2014 року перед звільнення з роботи 27 листопада 2014 року складає по 3000,00 грн., тому на його користь належить стягнути одноразову грошову допомогу в сумі 9 000,00 грн.(3 000,00 грн. + 3 000,00 грн.) :2) х 3= 9 000,00 грн.), тоді як позивач помилково нарахував 10 868,00 грн.

Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача 10 868,18 грн. підлягає частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на його користь 9 000,00 грн.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача втрат від інфляції у розмірі 4 600,00 грн. та 3% річних в розмірі 276,00 грн., то ці вимоги є необґрунтованими, що зумовлює необхідність відмовити у їх задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз змісту цієї правової норми дає підстави дійти висновку, що відповідальність за порушення грошового зобов'язання передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тому стаття 625 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, врегульованих нормами трудового законодавства нормами законодавства про публічну службу.

Беручи до уваги викладене та керуючись статями 69, 70, 71, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Апарату Верховної Ради України виплатити на користь ОСОБА_1 9 000,00 грн. (дев'ять тисяч гривень 00 коп.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно зі статтею 254 КАС України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 КАС України.

Суддя Я.І.Добрянська