Справа № 127/21491/15-а
Суддя: Кузьмишин В.М.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/21491/15-а

Головуючий у 1-й інстанції: Овсюк Є.М.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

26 листопада 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьмишина В.М.

суддів: Боровицького О. А. Сушка О.О.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницької області про перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В :

у вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області про перерахунок пенсії з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових потреб.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які прийняті у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 183-2.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що наказом ДПА України № 1562-о від 01 вересня 2010 року позивача було звільнено з посади та служби в податковій міліції у відставку за віком.

З 02 вересня 2010 року ОСОБА_2 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Для призначення такої пенсії ДПІ у Вінницькій області надала до управління пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян необхідні документи.

В подальшому, зокрема, в липні 2015 року, позивач дізнався про те, що матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових потреб входить до заробітку для обчислення пенсії, однак, не була врахована йому при призначенні пенсії.

З метою перерахунку пенсії з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та на вирішення соціально-побутових потреб позивач звернувся з відповідною заявою до ГУ ПФУ у Вінницькій області, у відповідь на що отримав відмову.

Не погодившись із зазначеним, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у порядку, визначеному законом.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. ст. 8, 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права і законності.

У листі Міністерства юстиції України № 758-0-2-08-19 від 26.12.2008 р. "Щодо практики застосування норм права у випадку колізії" роз'яснено, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом.

Стаття 41 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначає виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Разом з тим, цей Закон визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Закон України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального звязку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Враховуючи, що позивач перебував на службі в органах податкової міліції, на нього поширюються норми Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" як спеціального закону, який регулює спірні правовідносини.

Таким чином, порядок призначення та перерахунку пенсій особам, на яких поширюється дія цього Закону, відмінний від загального порядку, визначеного Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до ч. З ст. 43 ЗУ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції, чинній на момент призначення пенсії позивачу (з куванням рішення Конституційного ОСОБА_3 України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року), пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям строкової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством. При цьому діюча наразі дана норма містить аналогічні вимоги щодо складу заробітку (грошового забезпечення), що враховується для обчислення пенсій, зокрема, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій в розмірах, встановлених законодавством.

Аналогічні вимоги містяться у п. 7 постанови Кабінету Міністрів України № 393 від 17 липня 1992 року "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей».

З довідки, наданої позивачем для перерахунку пенсії, встановлено, що допомога виплачувалася йому у 2008 році у грудні, у 2009 році - у липні та вересні, а у 2010 році - у травні (а.с. 7).

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів", зокрема, п.п. 3 п. 2, надано право керівникам органів, значених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

З наведеного слідує, що матеріальна допомога на оздоровлення та соціально-побутові потреби носить разовий (тимчасовий) характер та не являється обов'язковою.

Крім того, відповідно до ст. 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв'язку зі зміною розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, або у зв'язку із введенням для зазначених категорій осіб нових щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавок, доплат, підвищень) та премій у розмірах, встановлених законодавством.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та в порядку, визначеному Законом, оскільки матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових потреб мають тимчасовий (разовий) характер, залежать від настання певних обставин, а виплата їх не є щомісячною.

Вказана правова позиція висвітлена у постанові Верховного ОСОБА_3 України від 15 жовтня 2013 року, а згідно зі ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного ОСОБА_3 України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог позивача.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 , ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 183-2, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України , суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2015 року - без змін.

Відповідно до ч. 10 ст. 183-2 КАС України у разі оскарження в апеляційному порядку постанови, прийнятої у скороченому провадженні, судове рішення апеляційної інстанції є остаточним та оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_3