Справа № 2а-2684/11/1111
Суддя: Розваляєва Т.С.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" листопада 2015 р. м. Київ К/800/62392/14

Вищий адміністративний суд України у складі:

головуючого суддіРозваляєвої Т. С. (суддя-доповідач),
суддівМаслія В. І.,
Черпіцької Л. Т.,
секретаря судового засідання Кальненко О. І.,

за участю: представника відповідача - Феклістова О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді на постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_5 звернувся з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді про визнання неправомірною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії

Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року, позов задоволено: зобов'язано відповідача встановити позивачу з 01 січня 2011 року розмір щомісячних грошових виплат в сумі 8 931 грн 51 коп.; стягнуто з відповідача заборгованість у зв'язку з затримкою перерахунку щомісячних страхових виплат основного боргу за період з 01 травня 2010 року по 31 січня 2011 року в сумі 34 461 грн 46 коп.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Заперечень не надходило.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Підставою для звернення з позовом до суду є бездіяльність відповідача щодо перерахунку щомісячних страхових виплат.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, позивач заявив цей позов.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що відповідач діяв не в межах своїх повноважень та не у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України.

Колегія суддів вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними.

Статті 99, 100 КАС України діяли у редакціях, які були чинними до внесення до них змін Законом України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), і мали такий зміст:

«Адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами; для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Якщо суд визнає причину пропущення строку звернення до суду поважною, адміністративна справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому цим Кодексом.

Позовні заяви приймаються до розгляду адміністративним судом незалежно від закінчення строку звернення до адміністративного суду».

Аналіз наведеної вище редакції статті 99 КАС України та частини першої статті 100 КАС України дає підстави вважати, що суд не мав можливості самостійно, на свій розсуд, застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду. Право вимагати застосування строку звернення до суду належало сторонам, і у випадку, якщо така заява не надходила до суду, наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду не могли бути застосовані судом.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду і заява сторони про застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду не могла бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суд міг визнати причину пропуску таких строків поважною і в такому випадку справа розглядалася і вирішувалася в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Обставини, з якими сторона пов'язувала поважність причин пропуску строків звернення до суду, доводилися стороною і встановлювалися судом тільки у випадку, якщо заявлялася вимога про застосування цих строків.

У 2010 році Законом № 2453-VI до КАС України внесені зміни, і на час прийняття рішення у справі стаття 99 цього Кодексу мала такий зміст:

"Адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень.

Для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк".

Аналіз наведених вище редакцій частин другої і третьої статті 99 КАС дає підстави для висновку, що ці норми права застосовуються до публічно-правових відносин, оскільки право на застосування встановлених іншими законами строків, відмінних від визначених у частині другій статті 99 КАС України, стосується звернень до суб'єкта владних повноважень, а передбачене частиною третьою цієї статті таке ж право стосується публічної служби, тобто також публічно-правових відносин.

Наслідки пропуску цих строків встановлені статтею 100 КАС (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2453-VI), відповідно до якої "адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала".

Така редакція цієї статті характеризує її як норму процесуального права.

Отже, редакція ст. 100 КАС України дає підстави вважати, що суд повинен самостійно встановити строк пропуску звернення до суду, та застосувати наслідки пропуску строку звернення до суду станом на час прийняття рішення у справі.

Окрім того, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (абз. 1 ч. 2 ст. 5 КАС України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся з позовом до суду у січні 2011 року, тоді як вимогу заявлено з травня 2010 року.

Між тим, розглядаючи справу по суті, суди першої та апеляційної інстанцій всупереч вимогам ч. 4 ст. 11 КАС України не вжили передбачених законом заходів, необхідних для з'ясування всіх обставин у справі, а саме: не дали оцінку позовним вимогам в розрізі пропуску строків звернення до суду та причинам його пропуску.

Окрім того, приймаючи рішення у справі, суди не встановили обставини та підстави для перерахунку страхових виплат відповідно до ст. 29 Закону України № 1105-XIV від 23 вересня 1999 року, тобто наявність права на позов у матеріальному розумінні, у зв'язку з протиправною бездіяльністю відповідача.

Неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

У зв'язку з тим, що суд касаційної інстанції не може встановлювати нові обставини у справі колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення судів з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також, під час нового розгляду справи суди мають звернути увагу, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до статті 159 Кодексу судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, справа підлягає направленню до суду першої інстанції на новий розгляд для усунення недоліків, про які вказав суд касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив:

Касаційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кіровограді задовольнити частково.

Постанову Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2011 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 239-1 КАС України.

Судді: