Справа № 815/2003/15
Суддя: Крусян А.В.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2003/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Крусяна А.В.,

суддів Джабурія О.В, ОСОБА_1,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 27 лютого 2015 року №110-15 про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального, процесуального права, просить постанову суду скасувати і ухвалити нову про задоволення позову.

Згідно із п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки у судове засідання, належним чином повідомлені про розгляд справи, не прибули сторони, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянкою ОСОБА_3 ОСОБА_4 Федерації, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1. За національністю - аварка, за релігійними переконанням - мусульманка. Рідна мова - російська, володіє англійською, німецькою та українською мовами. За сімейним станом одружена з гр. ОСОБА_4 Федерації (ОСОБА_3) ОСОБА_2 Іса Кехурзаєвичем, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із яким має спільну дитину сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. На момент виїзду з країни походження позивачем надана нотаріально завірена згода на розірвання шлюбу із вищезазначеним громадянином.

В 2001 році позивач здобула вищу освіту в Дагестанському державному педагогічному університеті у м. Махачкала (ОСОБА_3, РФ), не працювала, членом політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій не була.

9-10 грудня 2010 року позивач потрапила автомобільним шляхом на територію України, офіційно, на підставі національного паспорту разом із неповнолітнім сином ОСОБА_5

08 серпня 2012 року позивач звернулася до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою №286 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши у заяві про необхідність отримати захист в Україні, воззєднатися з матір'ю, яка мешкає у м.Одесі, та з метою мешкання у безпечній країні.

07 вересня 2012 року наказом №68 заступника начальника Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст.8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці ОСОБА_3 ОСОБА_4 Федерації ОСОБА_2, 03 жовтня 1978р.н., особова справа №ODS 12/307. /а.с.17-45/

13 січня 2015 року за результатами розгляду особової справи позивача №ODS 12/307 Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" складений висновок про доцільність відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. /а.с.95-103/

27 лютого 2015 року рішенням Державної міграційної служби України №110-15 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 вказаного Закону.

20 березня 2015 року позивач отримала повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУДМС України в Одеській області №196 від 19 березня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС №110-15 від 27 лютого 2015 року.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції, в даному випадку відповідач, приймає рішення про визнання чи відмову у визнанні біженцем за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із абзацом 4 статті 6 вказаного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватись захистом цієї країни або не бажає користуватись цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач покинула ОСОБА_3 у звязку з тим, що родина чоловіка її не прийняла, батьки заважали їм жити, з чоловіком склалися неприємні стосунки через радикальні релігійні переконання, позивач не мала засобів до існування, у ОСОБА_3 відсутня робота, погане медичне обслуговування, утворився страх за життя через постійні вибухи, викрадання людей, вбивства.

Оскільки позивач залишилась сама без допомоги, вона вирішила залишити ОСОБА_3 і переїхати до матері у м.Одеса, до якої вона раніше неодноразово приїжджала. По приїзду у 2010 році до м. Одеси позивач вирішила більше не виїздити до ОСОБА_3 через хворобу дитини та необхідність знаходитись поруч з ним.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду жодного підтвердження загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через радикальні релігійні переконанням її чоловіка.

Навпаки, судом першої інстанції встановлено, що 06 вересня 2012 року під час проведення співбесіди позивачем зазначено, що з 2006 року вона не мешкає разом з чоловіком та з 2009 року взагалі з ним не спілкується, а перебуває на території України лише тому, що в ОСОБА_3 ОСОБА_4 Федерації у неї не залишилось жодних рідних. А також зазначила, що перебуваючи на території України, неодноразово виїжджала до країни громадянського походження, що спростовує факт загрози її життю в розрізі п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, колегія суддів вважає, що метою легалізації в Україні позивача є об'єднання з матір'ю, а не отримання міжнародного захисту внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур.

До того ж, за даними ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_2, 03 жовтня 1978р.н., знаходиться в міждержавному розшуку органів МВС РФ по ОСОБА_3 у зв'язку із зникненням від органів слідства та дізнання за кримінальною справою № 10149 від 28 січня 2011 року, порушеною за ч. 2 ст.159 КК РФ (запобіжний захід підписка про невиїзд).

При прийнятті оскаржуваного рішення, Державна міграційна служба України також взяла до уваги те, що надана позивачем інформація при викладені причини виїзду з країни є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернень позивач не надала. Також, позивач не надала переконливих доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення на батьківщину.

Пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) визначено відмінність економічного мігранта від біженця, а саме якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач за жодною із конвенційних ознак на батьківщині не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя та життя своєї дитини, а залишила територію ОСОБА_3 добровільно з метою покращення рівня життєвих умов.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального закону та вирішив справу по суті правильно, тому постанова суду першої інстанції в порядку ст.200 КАС України підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 197, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Крусян

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: О.І. Шляхтицький