Справа № 822/5727/15
Суддя: Совгира Д. І.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/5727/15

Головуючий у 1-й інстанції: Майстер П.М.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

01 грудня 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Совгири Д. І.

суддів: Білоуса О.В. Курка О. П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась у Хмельницький окружний адміністративний суд з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії.

Позивач просить суд визнати неправомірними дії ТУ ДСА в частині не нарахування та невиплати їй заробітної плати за період з 26.10.2014 по 31.12.2014 відповідно до ст. 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції з 26.10.2014) та за період з 29.03.2015 відповідно до ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII).

Також просить зобов'язати відповідача здійснити на її користь перерахунок та виплату заробітної плати за вищевказані періоди в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу (місячна премія, надбавка за високі досягнення, надбавка за вислугу років тощо).

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Сторони повноважних представників в судове засідання не направили, хоча повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, при цьому згідно частини 6 статті 12, частини 1 статті 41 КАС України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач працює на посаді секретаря Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, що підтверджується копією витягу з трудової книжки.

27.07.2015 року позивач звернулась до відповідача із заявою, у якій просила здійснити перерахунок та виплату заробітної плати відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Листом від 27.08.2015 року позивачу повідомлено про те, що її вимоги про здійснення перерахунку задоволенню не підлягають, оскільки станом на час розгляду заяви позивача відповідні зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" не внесено.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ (далі - Закон №3723-ХІІ) державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до ст. 33 Закону №3723-ХІІ оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Посадові оклади державних службовців установлюються залежно від складності та рівня відповідальності виконуваних службових обов'язків.

Умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є Державний бюджет України та інші джерела, визначені для цієї мети положеннями про органи державної виконавчої влади, затвердженими указами Президента України та постановами Кабінету Міністрів України.

Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів" затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів.

26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VІІ, яким внесено зміни до ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI шляхом її доповнення абзацом другим щодо встановлення розмірів посадових окладів працівників апаратів судів.

Так, у новій редакції Закону передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Таким чином, починаючи з 26.10.2014 року законодавчо визначено розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до 6 категорії посад державних службовців, який становить 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, з коефіцієнтом 1,3 для кожної наступної категорії посад державних службовців.

Відтак, колегія суддів вважає, що з дня набрання чинності новою редакцією Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, якою визначено новий розмір посадового окладу працівників апарату суду, тобто з 26.10.2014 року у позивача виникло право на отримання заробітної плати, не нижчої від визначеної законом.

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про державний бюджет України на 2015 рік" установлено, що норми і положення частини першої статі 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету.

Отже, починаючи з 01.01.2015 року законодавчо визначена можливість застосування положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, у тому числі в частині встановлення посадового окладу працівників апарату суду, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII, який набрав чинності 28.03.2015 року, затверджено нову редакцію Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI. Відповідно до цієї редакції матеріальне, побутове забезпечення та соціальний захист працівників судової системи визначаються статтею 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI.

Так, ст. 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI в редакції Закону України "Про забезпечення права па справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII визначено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, Державної судової адміністрації України, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Отже, Законом України "Про забезпечення права па справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII, який набрав чинності 28.03.2015 року, знову ж таки чітко визначено право працівника апарату суду на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, а саме не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника, посада якого віднесена до 6 категорії посад державних службовців.

Статтею 43 Конституції України закріплено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Посилання судом першої інстанції, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, на не виконання Кабінетом Міністрів України положень щодо приведення законодавчих актів у відповідність із Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про забезпечення права па справедливий суд" колегія суддів оцінює критично. Оскільки реалізація громадянами їх конституційних прав на отримання заробітної плати у розмірі, визначеному законом, не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов'язків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" набрав чинності 29.03.2015 року, тобто після набрання сили Законом України "Про державний бюджет України на 2015 рік".

Аналізуючи наведені положення нормативних актів суд зазначає, що обидва закони - Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік" та Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" є спеціальними нормативно-правовими актами, якими визначено механізм фінансування оплати праці працівників апарату суду та розміри заробітної плати відповідно.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає правильним з часу набрання законної сили Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року № 192-VIII застосовувати саме його норми, оскільки при рівнозначних нормативно-правових актах він є актом, який прийнятий ВР України та набрав законної сили по даті пізніше ніж Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік". Будь-яких посилань в Законі України "Про забезпечення права на справедливий суд" щодо застосування його норм з урахуванням обмежень, які містить Закон України "Про державний бюджет України на 2015 рік", не міститься.

Варто також зазначити, що згідно позиції Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки, а в даному випадку виконання Закону.

Визначаючись щодо задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів також бере до уваги те, що згідно з Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, що ратифікована Україною 23.06.1992 (стаття 1), Кодексом законів про працю України (стаття 94), Законом України «Про оплату праці» (стаття 1) термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, та виплачені власником або уповноваженим ним орган (роботодавцем) працівникові за виконану ним роботу.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у статті 4 Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року та ратифікованої Україною від 14.09.2006, згідно якої, з метою забезпечення ефективного здійснення права на справедливу винагороду Сторони зобов'язуються визнати право працівників на таку винагороду, яка забезпечує їм і їхнім сім'ям достатній життєвий рівень.

Здійснення цих прав досягається шляхом вільного укладання колективних договорів, запровадження встановленого законодавством механізму визначення заробітної плати або вжиття інших заходів, що відповідають національним умовам.

Відповідно до наявних матеріалів справи, держава не виконала свого обов'язку перед ОСОБА_2, який взяла на себе з огляду на зміст статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та не визначила механізм нарахування заробітної плати, покладений в зазначену норму у спірний період.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що в Основному Законі України держава визначила, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (частина четверта статті 43 Конституції).

За таких обставин, оскільки нормативно-правовим актом, який має найвищу юридичну силу визначено конституційне право громадянина України на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, то колегія суддів вважає, що відповідачем безпідставно вимоги Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не були взяті до уваги при нарахуванні заробітної плати позивачу.

Посилання ТУ ДСА України у Хмельницькій області на відсутність внесених змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» є необґрунтованим з огляду на те, що остання є підзаконним нормативно-правовим актом та може регулювати лише питання застосування Закону України «Про судоустрій та статус суддів» і не може встановлювати жодні норми, які б суперечили цьому правовому акту.

Зазначена позиція суду ґрунтується на висновках Європейського суду з прав людини викладених у рішенні по справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06).

Приймаючи дане рішення, колегія суддів наголошує, що відмовляючи у здісненні перерахунку заробітної плати, відповідач позбавив права позивача на отримання винагороди, яка забезпечує йому і його сім'ї достатній життєвий рівень, гарантований чинним законодавством України, а тому, серед іншого, зазначене становить порушення його права на мирне володіння своїм майном, передбачене статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно Положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого Наказом ДСА України № 82 від 05.04.2011, територіальні управління відповідно до покладеного на них завдання здійснюють у межах своєї компетенції соціальне забезпечення суддів, у т.ч. суддів у відставці, а також працівників апарату місцевих судів.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем неправомірно не нараховано та не виплачено ОСОБА_2 заробітну плату за період з 26.10.2014 року по 31.12.2014 року включно відповідно до статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції з 26.10.2014 року) та за період з 29.03.2015 року відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд").

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору судом першої інстанції враховано не всі його обставини та порушено норми матеріального права, тому висновки суду по суті справи не в повній мірі відповідають встановленим у ній обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу про скасування оскаржуваного рішення слід задовольнити з прийняттям нової постанови про задоволення позову.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Що стосується вимоги позивача допустити рішення суду до негайного виконання, колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" та Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень здійснити перерахунок та виплату заробітної плати не належить до таких, що виконуються негайно. А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, ставка судового збору складає 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно з ч.3 ст.6 вказаного Закону, у разі коли в позовній заяві об'єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Так, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду сплачується 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

В силу п. 1 ч. 1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору.

Враховуючи вище викладене, територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області підлягає сплаті 1071,84 грн. суми судового збору.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії скасувати та прийняти нову постанову.

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії територіального управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області в частині ненарахування та невиплати ОСОБА_2 заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 31.12.2014 року включно, та за період з 29.03.2015 року по день винесення рішення включно.

Зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області здійснити ОСОБА_2 перерахунок та виплату заробітної плати за період з 26.10.2014 року по 31.12.2014 року включно відповідно до ст.144 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI ( в редакції з 26.10.2014 року), та за період з 29.03.2015 року по день винесення рішення включно відповідно до ст.147 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 року №192-VІІ) в повному обсязі з урахуванням усіх надбавок, які нараховуються залежно від розміру посадового окладу.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з територіального управління Державної судової адміністрації України у Хмельницькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України судовий збір в розмірі 1071,84 грн., зарахувавши за платіжними реквізитами для сплати судового збору Вінницького апеляційного адміністративного суду.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4