Справа № 826/21714/15
Суддя: Ключкович В.Ю.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

02 грудня 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Борисюк Л.П.,

Петрика І.Й.,

за участю секретаря Шевчук К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції України до товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" третя особа: Міністерство промислової політики України про стягнення коштів у розмірі 34533,66 грн.,

В С Т А Н О В И В:

Державна фінансова інспекція України звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп", третя особа - Міністерство промислової політики України про стягнення коштів в розмірі 34 533,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ревізією фінансово-господарської діяльності Міністерства промислової політики України за період з 01.07.2010 по 24.07.2014 року встановлено, що у зв'язку з порушенням ст. 629 Цивільного кодексу України ТОВ «Імпел Гріффін Груп» не забезпечено виконання умов договору від 01.04.2011 №10100167 у частині фактичного підтвердження здійснених витрат, що призвело до завищення вартості наданих послуг з прибирання приміщень на суму 34533,66 грн., і відповідно до зайвої витрати бюджетних коштів, які позивач просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" до Державного бюджету України, як збитки завдані державі.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції зазначив, що відповідачем у розглядуваній позовній заяві є юридична особа, яка не є підконтрольною позивачеві установою в розумінні положень Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні", та прийшов до висновку, що позивачу для вирішення спору слід звернутися до суду господарської юрисдикції.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Державна фінансова інспекція України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року, як таку, що прийнята з порушенням норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що Держфінінспекція, відповідно до чинного законодавства та судової практики, наділена правом звертатися до суду в інтересах держави при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю. Апелянт зазначає, що судом першої інстанції порушено положення ст.17 КАС України, оскільки відповідно до ст.10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" державна фінансова інспекція має право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Також, Держфінінспекція звертає увагу апеляційного суду на позицію Верховного Суду України викладену у рішеннях від 15.04.2014 у справі №21-40а14, від 14.10.2014 у справі №21-453а14, від 10.02.2015 у справі №21-632а14, від 18.11.2014 у справі №21-461а14, від 20.01.2015 у справі №21-601а14 згідно якої органи державного фінансового контролю, у разі не усунення порушень, виявлених у ході проведення ревізії, наділені правом звертатися до суду в інтересах держави щодо стягнення в дохід бюджетів кошти з тієї особи, яка повинна їх сплатити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Державної фінансової інспекції України не підлягає задоволенню, а ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року підлягає залишення без змін, з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 199 та ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України , суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у позовній заяві Державна фінансова інспекція України просить стягнути кошти в загальній сумі 34 533,66 грн. з не підконтрольній їй організації - товариства з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп".

Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпел Гріффін Груп" є контрагентом Міністерства промислової політики України - державного органу, за наслідками ревізії якого позивач встановив нанесення Міністерству промислової політики України збитків в сумі 34 533,66 грн., внаслідок оплати за рахунок бюджетного фінансування завищеної вартості послуг.

Отже, суть даного спору полягає в тому, що позивач (суб'єкт владних повноважень) заявляє позовну вимогу про стягнення незаконно отриманого майна (коштів) до особи (не є суб'єктом владних повноважень), з якою підконтрольна установа перебувала у приватних правовідносинах.

Даючи оцінку доводам апелянта щодо наділення Держфінінспекції правом звертатися до суду в інтересах держави при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, колегія суддів зважає на таке.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Частиною першої статті 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (далі - Закон) визначено головні завданнями органу державного фінансового контролю.

Частиною другою статті 2 Закону передбачено, що державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

Відповідно до пункту 7 статті 10 Закону, органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, а пунктом 10 зазначеної статті - звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю та діє в інтересах держави.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що діяльність органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, у разі виявленні збитків завданих державі чи об'єкту контролю, відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом про стягнення суми.

Відповідно до практики Верховного Суду України, при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Верховний Суд України у своїх рішеннях зазначає, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства у цій частині є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена в рішеннях від 15.04.2014 № 21-40а14, від 14.10.2014 у справі № 21-453а14, від 10.02.2015 у справі № 21-632а14, від 18.11.2014 у справі № 21-461а14, від 20.01.2015 у справі № 21-601а14 та інші.

Відповідно до ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України України рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди повинні привести свою практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Тобто, Держфінінспекція наділена правом звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Разом з тим, обговорюючи питання щодо належності цього спору адміністративній юрисдикції, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

У відповідності до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно із частиною 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; 4) спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; 5) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; 6) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що основними підставами для віднесення спірних правовідносин до юрисдикції адміністративного суду є суб'єктний склад спірних правовідносин та публічно-правовий характер спору.

З матеріалів справи вбачається, що предметом спору, що виник між позивачем та відповідачем є відшкодування завданих державі збитків шляхом стягнення з відповідача грошових коштів в судовому порядку.

Слід зазначити, що адміністративними судами можуть бути розглянуті вимоги про відшкодування шкоди лише, якщо вимоги стосуються суб'єкта владних повноважень, яким завдано збитків шляхом виконання своїх владних управлінських функцій.

Приписами статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

В іншому випадку, спірні відносини з приводу відшкодування шкоди (стягнення збитків, в тому числі й на користь держави) носять приватно - правовий характер та як наслідок не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в рішенні від 18.06.2013 у справі №21-204а13.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи позивача стосовно того, що дану справу слід розглядати в порядку адміністративного судочинства із посиланням на публічно правовий характер спору та повноваження Держфінінспекції, як контролюючого органу, є безпідставними з огляду на наступне.

Як зазначалося судом вище, адміністративними судами можуть бути розглянуті спори лише щодо правомірності та обґрунтованості дій та рішень Держфінінспекції, прийнятих та здійснених на виконання власних повноважень та на виявлення та усунення порушень, які не пов'язані з відшкодуванням шкоди.

Проте, спірні відносини є такими, що виникли внаслідок невиконання підконтрольною установою вимоги про відшкодування збитків, завданих державі та направлені лише на стягнення з відповідача грошових коштів, внаслідок порушення фінансової дисципліни, а отже вони є деліктними та, з урахуванням приватно - правового характеру, мають бути вирішені в порядку господарського судочинства.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

За змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об'єктами цивільних прав.

Відповідач - ТОВ «Імпел Гріффін Груп», отримавши майно (кошти) в результаті господарської діяльності з Міністерством промислової політики України згідно договору від 01.04.2011 №10100167, набув право власності на це майно, та йому, як власникові цього майна належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Оскільки у справі, що розглядається, спір виник щодо правомірності набуття ТОВ «Імпел Гріффін Груп» права власності на майно (кошти), які останнім отримано в результаті господарської діяльності з Міністерством промислової політики України (підконтрольної організації) згідно договору від 01.04.2011 №10100167,та стягнення цієї суми з відповідача, як з недобросовісного набувача, то цей спір має приватно-правовий, а не публічний характер, а відтак, його вирішення не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 22.09.2015р. №21-2209а15 та №21-1884а15.

Таким чином, викладене вище дає підстави суду апеляційної інстанції для висновку, що спірні правовідносини, що є предметом розгляду даної справи, не носять публічно-правовий характер та не відповідають суб'єктному складу, визначеному приписами Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак заявлений спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, а справа не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак адміністративної юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відкриття провадження в адміністративній справі за даним позовом.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції не вбачається.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2015 року клопотання апелянта про відстрочення сплати судового збору задоволено та в порядку ст. 88 Кодексу адміністративного судочинства України відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

У зв'язку з цим судовий збір за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у розмірі 1218 (тисяча двісті вісімнадцять ) грн. підлягає стягненню з особи, що подала апеляційну скаргу

Керуючись ст. ст. 160, 195, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції України - залишити без задоволення.

Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 вересня 2015 року - без змін.

Стягнути з Державної фінансової інспекції України (04070, м. Київ, вул. П. Сагайдачного, 4) на користь Державного бюджету України (отримувач коштів: УДКСУ у Печерському район; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897; банк отримувача: ГУДКCУ у м. Києві; код банку отримувача (МФО): 820019; рахунок отримувача: 1007; код класифікації доходів бюджету: 22030001) судовий збір за подачу апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у розмірі 1218 ( тисяча двісті вісімнадцять ) грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлений 02 грудня 2015 року.

Головуючий суддя В.Ю.Ключкович

Судді Л.П. Борисюк

І.Й. Петрик

.

Головуючий суддя Ключкович В.Ю.

Судді: Борисюк Л.П.

Петрик І.Й.