Справа № 813/2840/14
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" листопада 2015 р. м. Київ К/800/55852/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого суддіГоловчук С.В. (суддя-доповідач),
суддівЛіпського Д.В.,
Черпака Ю.К.,

секретар судового засідання Малина Л.В.,

за участю представника позивача - Тимціва І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Самбірського міськрайонного центру зайнятості

на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року

у справі за позовом Самбірського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_5, третя особа - приватний підприємець ОСОБА_6 (далі - ПП ОСОБА_6В.), про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року Самбірський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. В обґрунтування вимог зазначав, що результатами проведеного у лютому 2014 року розслідування встановлено, що для реєстрації у центрі зайнятості ОСОБА_5 надала документи, що містили неправдиву інформацію, у зв'язку з чим їй безпідставно надано статус «безробітної» та виплачено 4537,04 грн допомоги. Посилаючись на те, що ОСОБА_5 відмовилась повернути безпідставно отримані кошти в добровільному порядку, просив суд стягнути 4537,04 грн на користь позивача.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року, яку залишено без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі позивач порушує питання про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, норм Закону України від 02 березня 2000 року №1533-ІІІ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон №1533-ІІІ). Вказує, що суди дали неправильну оцінку обставинам у справі та наданим доказам, оскільки на час звернення до центру зайнятості, відповідач була зайнятою особою. Зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що з 01 січня по 01 червня 2011 року працювала продавцем у ПП ОСОБА_6, в цей період їй нараховувалась заробітна плата, з якої сплачувались страхові внески, а тому вона не мала права на отримання статусу «безробітної» та виплату матеріального забезпечення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 травня 2011 року ОСОБА_5 звернулася до Самбірського міського центру зайнятості із заявою про надання їй статусу безробітного, в якій вказала, що вона не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує та не має інших, передбачених законом доходів.

Наказом Самбірського міського центру зайнятості від 23 травня 2011 року № НТ 110523 відповідачу надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю. Проте, у лютому 2014 року під час розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону №1533-ІІІ, позивачем виявлено, що у період з 01 січня по 01 червня 2011 року ОСОБА_5 працювала продавцем у ПП ОСОБА_6, однак трудовий договір між роботодавцем і працівником в Дрогобицькому міському районному центрі зайнятості не реєструвався. Водночас, згідно з відомостями наданими органом Пенсійного фонду, відповідачу в цей період виплачувалась заробітна плата, з якої сплачувався страховий внесок (а.с. 15), а згідно з довідкою Державної податкової інспекції у Дрогобицькому районі від 23 грудня 2010 року серії О№796204 ОСОБА_5 перебувала у трудових відносинах з ПП ОСОБА_6

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Проте з такими висновками погодитись неможливо.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов'язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей КАС є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до статті 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Правовий аналіз пунктів 1- 4 частини 4 статті 50 КАС України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності вказаних осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб'єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб'єктів владних повноважень.

Отже, зміст частини 4 статті 50 КАС України дає підстави вважати, що і пункт 5 частини 4 статті 50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб'єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини 4 статті 50 КАС України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов'язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини 4 статті 50 КАС України суб'єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об'єднань, юридичних осіб, які не є суб'єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Враховуючи те, що Самбірський міський центр зайнятості заявив позов про стягнення грошових коштів, що стали власністю громадянки ОСОБА_5, положення пункту 5 частини 4 статті 50 КАС України не поширюються на спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що даний спір не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 вересня 2015 року (справа № 1884а15).

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно із частиною 1 статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвалених судових рішень та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 160, 167, 220, 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Самбірського міськрайонного центру зайнятості задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2014 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2014 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом Самбірського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_5, третя особа - приватний підприємець ОСОБА_6, про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя С.В. Головчук
Судді Д.В. Ліпський
Ю.К. Черпак