Справа № 2-а-28/2010
Суддя: Іванченко М. В.
Дата ухвалення: 2010-02-22 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-28/2010
Провадження № 2-а-28/2010
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2010 Пологівський районний суд

Запорізької області

у складі: головуючого судді Іванченка М.В.

при секретарі Сластіній Т.Л.

розглянувши в м.Пологи в порядку письмового провадження матеріали адміністративної справи за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області про поновлення пропущеного строку для звернення до суду та стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги, -

в с т а н о в и в:

08.12.2009 року ОСОБА_1 звернувся із вказаним адміністративним позовом до суду, в якому зазначив, що він має статус дитини війни, а тому відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» (далі Закон N2195-IV від 18.11.2004 року) має право на щомісячну державну соціальну допомогу у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. У 2006-2007 роках управлінням Пенсійного фонду України такі виплати позивачу не здійснювались, а у 2008 році він отримував таку допомогу у розмірі 10% мінімальної пенсії за віком. Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на Закон України «Про Державний бюджет України на 200б рік» від 20.12.2005 року N3235-IV, Закон України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року, Рішення Конституційного Суду України №6-рп від 09.07.2007 року. При цьому позивач вказує, що про порушення своїх законних прав йому стало відомо лише після висвітлення зазначених подій у пресі у звязку з ухваленням Рішення Конституційним Судом України 09.07.2007 року. Тому про грубе порушення своїх прав, що на момент винесення рішення Конституційним Судом України, тривало понад півтора року, йому стало відомо тільки після висвітлення зазначених подій у засобах масової інформації, тому просить відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав за період з 01.01.2006 року по 31.12.2008 року та зобовязати управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі нарахувати на його користь недоплачену йому як дитині війни щомісячну державну соціальну допомогу за 2006-2008 роки в сумі 3891,9грн.

Представник відповідача у письмових запереченнях вказав про те, що управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі адміністративний позов не визнає, посилаючись на те, що управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі за період 2006-2007 років могло діяти лише в межах фінансового забезпечення державних соціальних гарантій, які здійснюються за рахунок коштів державного бюджету України. Законодавством України до 01.01.2008 року не було встановлено величини, з якої мало обчислюватися вказане підвищення, що не давало можливості визначити його розмір. З 22.05.2008 року по 31.12.2008 року нарахування суми надбавки до пенсії «дитині війни» не може здійснюватись через відсутність фінансування останньої, так як відповідно до ст.7 Закону N2195-IV від 18.11.2004 року фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим законом здійснюється за рахунок коштів державного бюджету України. У державному бюджеті на 2008 рік не передбачено коштів на фінансування підвищення пенсії «дітям війни», відповідно до ст.6 Закону N2195-IV від 18.11.2004 року. З огляду на це відповідач вважає, що з його боку не було допущено порушень діючого законодавства. У запереченнях представник відповідача просить у звязку з пропуском позивачем строку звернення до адміністративного суду, відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Позивач та представник відповідача до суду не зявились, але подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, тому суд відповідно до ст.122 ч.3 КАС України судовий розгляд справи здійснює в порядку письмового провадження.

Вивчивши матеріали справи, давши оцінку доказам, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Пологівському районі та відповідно до ст.1 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року має правовий статус «дитини війни», що надає їй права на отримання пільг та державної соціальної підтримки, встановлених Законом N 2195-IV від 18.11.2004 року.

Згідно довідки управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі від 05.02.2010 року позивачу ОСОБА_1 протягом 2006-2007 років виплата підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком не здійснювалась, а у 2008 році така виплата йому здійснювалась, але в розмірі, який є меншим ніж 30% мінімальної пенсії за віком. Так, у 2008 році: протягом січня-березня йому було виплачено по 47грн. щомісячно, протягом квітня-червня йому було виплачено по 48,1грн. щомісячно, протягом липня-вересня йому було виплачено по 48,2грн. щомісячно, протягом жовтня-грудня йому було виплачено по 49,8грн. щомісячно. Загалом протягом 2008 року йому було виплачено підвищення до пенсії в сумі 579,3грн.

Предметом спору по цій справі є право позивача на отримання у 2006-2008 роках передбаченого ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, та захист цього права від порушень з боку органів пенсійного фонду, які проявлені у вигляді бездіяльності суб'єкта владних повноважень, уповноваженого державою на надання визначеної Законом N 2195-IV від 18.11.2004 року державної соціальної підтримки.

Згідно ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року, дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За Преамбулою Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків та оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов'язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Пенсійний фонд України діє у відповідності до Положення «Про пенсійний фонд України» і здійснює свої повноваження на підставі п.15 цього Положення через створені в установленому порядку територіальні управління.

Надання дітям війни соціальної підтримки є державною програмою соціальної допомоги, яка згідно ст.87 Бюджетного кодексу України відноситься до видатків Державного бюджету, а Пенсійний фонд України згідно ст.21 Бюджетного кодексу України є розпорядником бюджетних коштів для здійснення програми соціальної підтримки дітям війни та відповідно до ч.4 ст.22 Бюджетного кодексу України розробляє план своєї діяльності відповідно до завдань та функцій, визначених нормативно-правовими актами, виходячи з необхідності досягнення конкретних результатів за рахунок бюджетних коштів, а також розробляє на підставі плану діяльності проект кошторису та бюджетні запити і подає їх до Мінфіну України чи місцевому фінансовому органу, затверджує кошториси розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня (до яких відноситься і відповідач) та інше.

Таким чином, вищенаведені норми свідчать про те, що обов'язок по нарахуванню та виплаті доплати до пенсії позивача, передбаченої ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року, покладено на відповідні територіальні управління Пенсійного фонду України за місцем проживання позивача.

Статтею 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види соціального забезпечення.

Відповідно до вимог ст.110 Закону України «Про Державний бюджет України на 200б рік» від 20.12.2005 року N3235-IV (зі змінами, внесеними 19.01.2006 року) пільги дітям війни, передбачені ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року, повинні були запроваджуватись у 2006 році поетапно, за результатами виконання бюджету у першому півріччі, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за погодженням з Комітетом Верховної ради України з питань бюджету.

Оскільки Кабінет Міністрів України у 2006 році так і не визначив порядку виплати 30% надбавки до пенсії «дітям війни», то суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача, які стосуються 2006 року задоволенню не підлягають.

Крім того, наполягаючи на відмові у задоволенні адміністративного позову позивача ОСОБА_1 у звязку з пропущенням строку для звернення до адміністративного суду відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, представник відповідача посилається на те, що строк має обраховуватись з часу набрання чинності нормативно-правовими актам, на які посилається позивач в позові, оскільки вони набирають чинності шляхом опублікування в офіційних джерелах і є загальновідомими.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Приймаючи до уваги, що ч.2 ст.99 КАС України встановлюється річний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, при цьому за твердженням позивача ОСОБА_1 про порушення свого права він дізнався лише після висвітлення зазначених подій в пресі у звязку з ухваленням Рішення Конституційним Судом України 09.07.2007 року, тому про грубе порушення його прав, що на момент винесення рішення Конституційним Судом України, тривало понад півтора року, йому стало відомо тільки після висвітлення зазначених подій у засобах масової інформації, а оскільки про ухвалення Рішення Конституційним Судом України 09.07.2007 року у справі №6-рп було повідомлено в засобах масової інформації у липні 2007 року, а про ухвалення Рішення Конституційним Судом України №10-рп від 22.05.2008 року було повідомлено в засобах масової інформації у травні 2008 року, то суд вважає, в цей час позивач ОСОБА_1 повинен був дізнатись про порушення його права і з цього часу має обчислюватись строк для звернення до адміністративного суду за захистом свого права. З даним позовом позивач ОСОБА_1 звернувся до суду лише 08.12.2009 року, тому суд беручи до уваги заяву представника відповідача, який наполягає на відмові у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у звязку з пропуском строку звернення до адміністративного суду, приходить до висновку, що підстави для поновлення пропущеного строку для звернення до адміністративного суду відсутні, у звязку з цим позовні вимоги позивача ОСОБА_1 за 2006 рік задоволенню не підлягають.

Дію ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року було зупинено ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19.12.2006 року (з урахуванням положень п.12 ст.71 цього Закону) та визначено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України №6-рп від 09.07.2007 року визнані неконституційними положення п.12 ст.7l та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Положення п.12 ст.7l та ст.111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1, які стосуються 2007 року також задоволенню не підлягають у звязку з пропуском ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду та відсутністю підстав для його поновлення.

Відповідно до п.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28.12.2007 року N107-VІ положення ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року, було викладено в наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів.»

Рішенням Конституційного Суду України №10-рп від 22.05.2008 року визнані неконституційними положення п.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Положення п.41 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, положення ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року було відновлено в попередній редакції.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1, які стосуються 2008 року підлягають частковому задоволенню за період з 08.12.2008 року по 31.12.2008 року з урахуванням проведених виплат у звязку з пропуском ОСОБА_2 строку звернення до адміністративного суду та відсутністю підстав для його поновлення.

За змістом ч.3 ст.150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України.

Оскільки функції з призначення, виплати пенсій, надбавок, підвищень та доплат діючим законодавством покладено на органи Пенсійного фонду України, тому відповідач по справі заперечуючи проти адміністративного позову, у відповідності до вимог ч.2 ст.71 КАС України повинен був доказати правомірність своєї бездіяльності стосовно позивача. Таких доказів відповідачем не надано.

Доводи відповідача, викладені у запереченнях проти адміністративного позову не можуть бути прийняті до уваги та слугувати підставою для відмови в задоволенні у повному обсязі вимог позивача, оскільки особливий статус «дітей війни» та обумовлені цим Законом державні соціальні гарантії «дітям війни» не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно-правовими актами (ч.2 ст.3 Закону N2195-IV від 18.11.2004 року).

При цьому доводи відповідача про те, що поняття «мінімальна пенсія за віком», про яке йдеться у ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» N1058-ІV від 09.07.2003 року, застосовується виключно для визначення пенсій, що призначаються лише за цим Законом є необґрунтованим. Чинним законодавством України розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

У Прикінцевих положеннях Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року Кабінету Міністрів України було дано доручення подати до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом та привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом, забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Невиконання Кабінетом Міністрів України наведених норм Закону не може слугувати підставою для порушення прав позивача стосовно належної, гарантованої державою соціальної підтримки.

Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсій за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Таким чином, мінімальний розмір пенсії за віком залежить від розміру прожиткового мінімуму. Тому позивачу слід нарахувати вказану доплату до пенсії, передбачену ст.6 Законом N 2195-IV від 18.11.2004 року, виходячи з мінімальної пенсії за віком, яка встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст.58 Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність, з 1 жовтня 2008 року складав 498грн.

Таким чином, за період з 08.12.2008 року по 31.12.2008 року позивачу відповідно до вимог ст.6 Закону N 2195-IV від 18.11.2004 року має бути нарахована доплата до пенсії у розмірі 30% визначених розмірів мінімальної пенсії за віком.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що невиконання відповідачем законодавчо визначеного обовязку здійснити за період з 08.12.2008 року по 31.12.2008 року нарахування та виплату надбавки до пенсії позивачу у розмірі, встановленому ст.6 Закону N2195-IV від 18.11.2004 року, є безпідставним.

Відповідно до вимог ст. ст. 2, 11, 162 КАС України спосіб захисту, обраний судом, не обовязково має збігатись з тим, що просить позивач в позовних вимогах. Суд може змінити чи уточнити його формулювання, а в необхідних випадках і вийти за межі позовних вимог застосувати спосіб захисту з метою повного захисту прав, свобод чи інтересів особи, про захист яких вона просить, але в межах визначених КАС України повноважень.

Адміністративний суд не наділений правом на призначення та визначення розміру виплати щомісячної надбавки до пенсії особі, яка має статус «дитини війни», замість субєкта владних повноважень, ці дії відносять до виключної компетенції субєкта владних повноважень відповідача.

Враховуючи, що щомісячна надбавка до пенсії позивачу у розмірі 30% визначених розмірів мінімальної пенсії за віком за період з 08.12.2008 року по 31.12.2008 року нараховувалась, але в меншому розмірі ніж 30% мінімальної пенсії за віком, то суд вважає за можливе визнати неправомірною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області щодо не нарахування та невиплати позивачу щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком з 08.12.2008 року по 31.12.2008 року виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зобовязати відповідача здійснити таке нарахування та виплату за вказаний період.

На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про соціальний захист дітей війни» N2195-IV від 18.11.2004 року, ст.ст. 11, 122, 86, 94, 99, 122, 158-163, 186 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області щодо не нарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 як «дитині війни» щомісячної доплати до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 08.12.2008 року по 31.12.2008 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Зобовязати управління Пенсійного фонду України в Пологівському районі Запорізької області донарахувати та виплатити ОСОБА_1 як «дитині війни» недоплачену сумущомісячної надбавки до пенсії за період з 08.12.2008 року по 31.12.2008 року відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» N2195-IV від 18.11.2004 року, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в іншій частині відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Пологівський районний суд Запорізької області протягом двадцяти днів з дня подачі заяви на таке оскарження, яка подається до суду протягом десяти днів з дня проголошення постанови, або без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження у строк, встановлений для подання такої заяви, а в разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України з дня складення постанови в повному обсязі.

Головуючий суддя: