Справа № 817/3113/15
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3113/15

25 листопада 2015 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю секретаря судового засідання Маринич В.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3

до Костопільської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Костопільської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області (далі Костопільська ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Ф» від 16.06.2015 №8734-17 про визначення податкового зобов`язання з транспортного податку в сумі 25000,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після викрадення автомобіля ОСОБА_3 втратила ознаки платника транспортного податку, а тому оспорюване податкове повідомлення-рішення є протиправним.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив суду, що позивач є власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 (д.н.з. НОМЕР_1) 2013 року випуску. Проте, у лютому 2015 року вказаний автомобіль було викрадено, що призвело до не можливості позивачем володіти, користуватися та розпоряджатися своїм рухомим майном. Зазначив, що не реалізуючи щодо даного автомобіля право власності, ОСОБА_3 втратила ознаки платника транспортного податку після його викрадення, а відтак, нарахування їй такого податку є неправомірним. Просив позов задовольнити повністю.

Відповідач, Костопільська ОДПІ, позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідача у судовому засіданні надала пояснення, які повністю співпадають з позицією, що викладена в письмових запереченнях, а зокрема пояснила, що автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 (д.н.з. НОМЕР_1) 2013 року випуску, який належить на праві власності ОСОБА_3, є обєктом оподаткування транспортним податком, оскільки використовується до 5 років і має обєм двигуна понад 3000 куб. см. Зазначила, що факт викрадення автомобіля не звільняє позивача від виконання податкового обовязку із сплати транспортного податку, так як незаконне заволодіння транспортним засобом не є підставою вважати позивача такою, що втратила право власності на автомобіль. Просила у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно зясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 (д.н.з. НОМЕР_1) 2013 року випуску.

У січні 2015 року податковий орган звернувся до Управління ДАІ УМВС України в Рівненській області з метою отримання інформації про фізичних та юридичних осіб, які мають станом на початок 2015 року зареєстровані легкові автомобілі, що використовуються до 5 років з обємом циліндрів двигуна понад 3000 куб. см. (а.а.с.29-30).

За результатами опрацювання наданої Управлінням ДАІ УМВС України в Рівненській області інформації, відповідачем на підставі п.п. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України, прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення форми «Ф» від 16.06.2015 №8734-17 про визначення податкового зобов`язання з транспортного податку в сумі 25000,00грн. (а.с.5).

Не погоджуючись з таким рішенням, позивач оскаржила його в адміністративному порядку.

Рішенням про результати розгляду скарги від 27.08.2015 №785/14/17-00-10-04-04/131 оспорюване податкове повідомлення-рішення залишене без змін, а скаргу без задоволення (а.а.с.7-9).

Судом також встановлено, що 09.02.2015 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено повідомлення про викрадення транспорного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 (д.н.з. НОМЕР_1) та присвоєно номером кримінального провадження 0000364 (а.с.10).

В ході досудового розслідування, у даному кримінальному провадженні, 30.06.2015 та 08.07.2015 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України (а.а.с.31-35).

Надаючи оцінку оскаржуваному податковому повідомленню рішенню в межах підстав заявленого адміністративного позову суд виходить із наступного.

01 січня 2015 року, набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VIII, яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 267 ПК України, було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до п.п. 26.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України, платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є обєктами оподаткування.

Обєктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 ПК України, ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є обєктом оподаткування.

Відповідно до п.п. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України, обчислення суми податку з обєкта/обєктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно з п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України, податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином, автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 із обємом двигуна понад 3000 кубічних сантиметри 2013 року випуску, в розумінні п.п. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, є обєктом оподаткування транспортним податком, а позивач в такому разі являється платником вказаного податку, відтак, приймаючи оспорюване податкове повідомлення-рішення, відповідач діяв на підставі та в межах повноважень визначених Законом.

Аналізуючи норми п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України, суд звертає увагу, що законодавець повязав статус особи як платника транспортного податку із фактом наявності у неї зареєстрованих легкових автомобілів, які використовувалися до 5 років і мають обєм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Та обставина, що за позивачем станом на момент розгляду справи зареєстрований автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 (д.н.з. НОМЕР_1) сторонами не оспорюється, а тому суд не бере до уваги доводи позивача про втрату позивачем ознак платника податку у зв`язку із неможливістю вільно володіти, користуватися та розпоряджатися автомобілем в результаті його викрадення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 34 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 №3353-XII (далі Закон №3353-XII), державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення (ч. 3 ст. 34 Закону №3353-XII).

Порядок проведення державної реєстрації транспортних засобів врегульований Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 (далі Порядок №1388).

Пунктом 6 Порядку №1388 передбачено, що транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції (далі - підрозділи Державтоінспекції). Транспортні засоби, що належать декільком фізичним або юридичним особам (співвласникам), за їх письмовою заявою реєструються за однією з таких осіб. У разі відсутності одного із співвласників державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі його письмової заяви.

Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів (п. 7 Порядку №1388).

Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників (п. 8 Порядку №1388).

Із системного аналізу наведених норм Порядку №1388 суд приходить до висновку, що реєстрація автомобіля не може бути проведена за іншою особою аніж за власником (співвласником) такого автомобіля. Вказане спростовує доводи позивача про те, що для набуття статусу платника транспортного податку необхідно сукупність юридичних фактів: 1) реєстрація за особою автомобіля; 2) зареєстрований автомобіль повинен бути власним автомобілем особи.

Тому, допоки за ОСОБА_3 зареєстровано автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200 (д.н.з. НОМЕР_1), вона вважається його власником і є платником транспортного податку в силу норм п.п. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України.

Аналізуючи динаміку розвитку податкового законодавства, яке врегульовувало сплату податку з власників деяких наземних транспортних засобів, суд звертає увагу, що норми ч.3 ст.6 чинного до 31.12.2010 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» від 11.12.1991 №1963-XII, прямо передбачали, що у разі викрадення транспортного засобу податок його власником не сплачується, якщо факт викрадення підтверджується відповідними документами органів, якими порушено відповідну кримінальну справу.

Натомість положення ст. 267 ПК України, чинної на даний момент, не передбачають звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів. Такий стан регулювання спірних правовідносин додатково вказує про безпідставність доводів щодо відсутності обовязку сплачувати транспортний податок особами, автомобілі яких викрадено.

Більше того, до Верховної Ради України лише внесено проекту Закону України «Про внесення змін до статті 267 Податкового кодексу України» (щодо захисту прав платників транспортного податку), яким передбачають підпункт 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 доповнити двома новими абзацами та викласти їх в такій редакції:

«У разі викрадення легкового автомобіля, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об'єктом оподаткування, транспортний податок не сплачується з місяця, наступного за тим, в якому транспортний засіб викрадено, якщо факт викрадення підтверджується відповідними документами уповноважених державних органів України про внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У разі повернення уповноваженими державними органами України викраденого транспортного засобу його власнику податок за такий транспортний засіб сплачується з місяця, в якому транспортний засіб було повернено».

Таким чином, орган законодавчої влади тільки почав вживати заходи для наповнення ст.267 ПК України нормами, які б звільняли платників транспортного податку від обовязку його сплачувати у випадку незаконного заволодіння транспортним засобом третіми особами.

За таких обставин, телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення чинних норм ст. 267 ПК України із урахуванням вираженого у проекті Закону України «Про внесення змін до статті 267 Податкового кодексу України» (щодо захисту прав платників транспортного податку) наміру законодавця, свідчить про те, що власник викраденого автомобіля виходячи із діючого законодавчого регулювання, на даний момент не звільнений від сплати транспортного податку, та в повній мірі повинен виконувати передбачені статтею 267 ПК України податкові обовязки щодо сплати нарахованого транспортного податку.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд звертає увагу і на норму п.п. 267.6.2. п. 267.6 ст. 267 ПК України, в силу якої податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином, у випадку скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, позивач буде вважатися вільним від обовязку сплати податкового зобовязання із транспортного податку за 2015 рік навіть в тому разі, якщо викрадений автомобіль буде йому повернуто, оскільки податковий орган обмежений у часі прийняття податкового повідомлення рішення до 1 липня відповідного року.

Разом з тим, суд не наділений повноваженнями доповнювати діюче законодавче регулювання своїми рішеннями і встановлювати додаткові підстави для звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів, з огляду на відсутність таких норм у податковому законі, оскільки саме за державою (в особі органу законодавчої влади) визнається право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, з метою встановлення правил сплати податків чи інших зборів (в тому числі і підстав для звільнення від їх сплати).

Згідно з п.1 ч.1 ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу вимог ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У своєму рішенні від 14.10.2010 прийнятому у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, у другому реченні першого пункту йде мова про те, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів» (п. 50).

Тому, введення нового виду податку «транспортного податку» на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 №71-VІІІ та встановлення чітких правил його сплати (в тому числі відсутність пільг для власників викрадених транспортних засобів), слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та узгоджується із практикою Європейський Суд з прав людини. При цьому, відсутність у законі норми про звільнення від сплати транспортного податку власників викрадених автомобілів, не є підставою для такого звільнення на підставі рішення суду.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що приймаючи податкове повідомлення рішення від 16.06.2015 №8734-17 відповідач діяв на підставі та в межах визначених законом повноважень, а тому підстави для задоволення позову та його скасування у суду відсутні.

У звязку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати не підлягають присудженню на користь позивача.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову, - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.