Справа № 818/3533/15
Суддя: О.М. Кунець
Дата ухвалення: 2015-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2015 р. Справа №818/3533/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Кунець О.М., суддів: Шаповала М.М., Кравченка Є.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Токар Ю.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - Абідова Р.Т.,

представника відповідача - Левицької А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/3533/15

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа: Управління Державної міграційної служби України у Сумській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту відповідач, ДМС України), третя особа: Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №690-15 від 18.09.2015 р.;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що приїхав з Іраку до України 23.11.2010р. на навчання. В Сумах позивач поступив на підготовчий факультет СумДУ та мав намір навчатися за спеціальністю «Фармакологія». У липні 2014 року позивач пройшов православний обряд хрещення у Свято-Преображенському соборі в м. Суми, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Через побоювання стати жертвою переслідувань за релігійними мотивами 30.03.2015р. позивач звернувся з заявою до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту. У заяві при зверненні позивач зазначав, що не може повернутися до країни походження бо в Іраку відступництво від ісламу вважається страшним гріхом, таких осіб переслідують та вбивають. При цьому, позивач стверджує, що може зазнати переслідувань навіть від своєї родини, так як вони дуже релігійні мусульмани-шиїти. Крім цього, позивач просив врахувати, що останнім часом ситуація з безпекою в Іраку сильно погіршилася. Великі території країни знаходяться під контролем радикальних угрупувань мусульман-сунітів, які вбивають тих, кого вважають своїми ворогами, зокрема християн. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що не може повернутися до країни походження, так як ним обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через зміну релігії з ісламу на християнство.

06.10.2015р. позивач отримав повідомлення від Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про те, що Державною міграційною службою України (далі - відповідач) прийнято рішення від 18 вересня 2015 року №690-15, згідно якого позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 статті 1 цього Закону, відсутні.

Позивач не погоджується з рішенням Державної міграційної служби України від 18 вересня 2015 року №690-15 і вважає, що воно підлягає скасування зважаючи на те, що перевірка інформації наданої позивачем, причини через які позивач не може повернутися до країни походження проводилась вкрай поверхнево та не об`єктивно, ситуація в країні походження належним чином не вивчалась. Тоді як за останні кілька місяців ситуація з безпекою Іраку сильно погіршилася, великі території країни знаходяться під контролем радикальних угрупувань мусульман-сунітів, які вбивають християн.

Представник позивача в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позицію позивача викладену у позовній заяві та в судовому засіданні.

Представник відповідача проти позову заперечував, зазначив, що твердження позивача щодо існування загрози його життю на батьківщині є необґрунтованим, оскільки, аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин свідчить про відсутність можливості спричинення позивачу шкоди у разі його повернення у країну громадянської належності, ним не надано жодних відомостей про утиск християн у країні походження, а тому, як зазначає відповідач, позивач звернувся з позовом до суду виключно в пошуках легалізації, обираючи для себе більш безпечне місце проживання.

Заслухавши пояснення позивача, повноважних представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в провінції Насирія, м.Ті-Кар, Ірак, є громадянином Іраку, араб за національністю.

23.11.2010р. позивач прибув з Іраку на територію України легально за навчальною візою повітряним транспортом за маршрутом Ірак Сирія Туреччина Україна по дійсному паспорту громадянина Республіки Ірак з метою вступу на підготовчий факультет СумДУ та з наміром навчатися за спеціальністю «Фармакологія».

21.03.2011 року заявник звертався до сектору міграційної служби у Сумській області із заявою про визнання біженцем відповідно до Закону України «Про біженців», однак, Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 573-11 від 31.10.2011 року йому було відмовлено у визнанні біженцем у зв`язку з тим, що позивачем не було надано доказів проходження обряду хрещення. Відповідно, були відсутні докази обґрунтованого побоювання позивача стати жертвою переслідувань за релігійними мотивами в Іраку.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1 оскаржив його до суду, але постановою Сумського окружного адміністративного суду від 03 травня 2012 року відмовлено. Апеляційною та касаційною інстанцією рішення суду І-ї інстанції було залишено без змін.

30 березня 2015 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Підставою для звернення з відповідною заявою є побоювання позивача стати жертвою переслідувань за релігійними мотивами в Іраку. Позивач просив врахувати, що у липні 2014 року позивач пройшов православний обряд хрещення у Свято-Преображенському соборі в м. Суми, що підтверджується відповідним свідоцтвом. Отже, докази проходження обряду хрещення позивачем було надано. При співбесіді позивач зазначав, що не може повернутися до країни походження бо в Іраку відступництво від ісламу вважається страшним гріхом, таких осіб переслідують та вбивають. При цьому, позивач стверджує, що може зазнати переслідувань навіть від своєї родини, так як вони дуже релігійні мусульмани-шиїти. Крім цього, позивач просив врахувати, що останнім часом ситуація з безпекою в Іраку сильно погіршилася. Великі території країни знаходяться під контролем радикальних угрупувань мусульман-сунітів, які вбивають тих, кого вважають своїми ворогами, зокрема християн. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що не може повернутися до країни походження, так як ним обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через зміну релігії з ісламу на християнство.

Крім цього, позивач стверджував, що розповів своїм рідним, що став християнином, після чого його батько попередив його, що в разі повернення до Ірану його вб`ють брат або дядько. Він пояснив , що в Іраку християн переслідують мусульмани, багато випадків, коли християн вбивають, здійснюють серед них терористичні акти , підривають християнські храми. Християни змушені виїжджати до інших країн. В Іраку немає безпечних для християн місць.

Відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" статус біженця не надається особі: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Проаналізувавши заяву, твердження заявника, які були надані під час трьох співбесід та врахувавши інформацію по країні походження, ДМС України було прийнято рішення від 18.09.2015р. №690-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

06.10.2015 року за повідомленням Управління Державної міграційної служби в Сумській області № 94 (а.с.10) позивача повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позовні вимоги щодо скасування рішення ДМС України від 18.09.2015р. №690-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходить з наступного:

Спірні правовідносини регулюються:

- Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженця 1967 року;

- Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»;

- наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р. №649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання по визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011р. №1146/19884.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися:

- від особи, яка шукає статусу біженця,

- та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649,

- інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації,

- а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні.

Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців (далі - Керівництва) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

На підтвердження своєї позиції щодо побоювань бути страченим при повернені до країни походження у зв`язку зі зміною релігії позивачем було надано до матеріалів особової справи та до матеріалів справи свідоцтво про проходження обряду хрещення.

Однак, у висновку Управління ДМС у Сумській області зазначає, що сам факт , що заявник пройшов хрещення не може вважатися підтвердженням щирості його віри. Отже, за висновками Управління ДМС у Сумській області, немає підстав вважати, що заявник в разі повернення до Іраку може зіткнутися з реальною небезпекою переслідувань або жорстокого поводження за ознакою своєї релігійної приналежності (а.с.96).

При цьому, у цьому ж таки висновку йдеться про те, що заявник народився і поживав у провінції Ті-Кар, яка розташована на півдні країни , де періодично відбуваються терористичні акти , які спрямовані на політичних, релігійних та племінних діячів (дата інформації 16.06.2015р.).

Отже, обставини викладені у висновках досить суперечливі. Доказів детального вивчення ситуації та зібрання відповідачем інформації саме по провінції Ті-Кар щодо відношення до християн в даному регіоні до суду надано не було. Є лише посилання на те, що у провінції Ті-Кар, періодично відбуваються терористичні акти, які спрямовані, зокрема, на релігійних діячів. Однак, представник відповідача зазначив, що позивач не являється релігійним діячем, а тому будь-які його побоювання повернення до Іраку є безпідставними.

Крім цього, представник відповідача просила суд взяти до уваги, що в Іракі є регіон, де не існує погроз для християн - це Іракський Курдистан (додаткові пояснення до заперечень). «УВКБ отмечает, что многие из перемещенных лиц бежали в Иракский Курдистан, где уже нашли приют 300 тысяч человек из Мосула и окресных районов». Дана обставина, на переконання представника Управління ДМС України в Сумській області свідчить про те, що ситуація по відношенню до християн не на всій території Іраку є критичною.

При цьому, у додаткових запереченнях відповідач наводить посилання на різні джерела, які свідчать про те, що на півночі Іраку відбуваються постійні теракти, більша частина християнського населення була вимушена виїхати з країни. З червня 2014 року почався наступ екстреміського руху «Исламское государство Ирака и Леванта» (ИГИЛ), раніше відомого по жорстоким розправам з мирним християнським населенням Сирії. «Идеологи так называемого «Исламского государства» реализуют задачу тотального истребления или изгнания христиан с занятых ими территорий, совершая массовые убийства насильственно депортируя людей, лишая их всего имущества» (дата доступу 17.11.2015р.).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем не була надана повна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача Іраку, відсутня перевірка щодо відношення до християн безпосередньо в провінції Ті-Кар. Відповідно, позиція Управління ДМС у Сумській області про те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, є не доведеною.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

У відповідності до п. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході судового розгляду відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів належним чином правомірність прийнятого ним рішення.

З урахуванням викладеного, вимоги позивача щодо скасування рішення Державної міграційної служби України №690-15 від 18.09.2015р. та в частині зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірними, обґрунтованими і, відповідно, підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби України у Сумській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії задовольнити в повному обсязі.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18.09.2015 року №690-15.

Зобов`язати Державну міграційну службу України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя (підпис) О.М. Кунець

Судді (підпис) М.М. Шаповал

(підпис) Є.Д. Кравченко

З оригіналом згідно

Головуючий суддя О.М. Кунець

Повний текст постанови виготовлено 04.12.2015 року.