Справа № 161/8660/15-а, 2а-161/312/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 р. Справа № 876/9668/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді: Сапіги В.П.,

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради на ухвалу Луцького міськрайонного суду від 10.09.2015 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом Департаменту соціальної політики Луцької міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої допомоги,

В С Т А Н О В И В:

08.06.2015 року Департамент соціальної політики Луцької міської ради звернувся в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої допомоги.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 10.09.2015 року позовну заяву залишено без розгляду на підставі п.9 ч.1 ст.155 КАС України.

Не згоджуючись із таким рішенням, позивач Департамент соціальної політики Луцької міської ради подав апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги його доводи про те, що дізнався стосовно порушення права 18.07.2014 року після проведення перевірки. 27.07.2014 р. направлено лис вимогу відповідачу щодо добровільного повернення виплачених коштів. 30.09.2014 р. ОСОБА_1 повернуто 150 грн. та подано заяву щодо продовження на 5 місяців терміну для добровільного повернення виплачених коштів.

Управлінням задоволено подану заяву та продовжено ОСОБА_1 до 25.02.2015 р. строк для добровільного повернення виплачених коштів.

На думку апелянта суд першої інстанції необґрунтовано посилається на те, що позивач не навів жодних обставин, які б перешкоджали йому звернутися до суду протягом цього часу, і могли б бути поважними причинами для поновлення строку з вказаними позовними вимогами.

Апелянт вважає, що ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати, а справу направити в суд першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.

Суд першої інстанції свою ухвалу мотивував тим, що позивач пропустив визначений ч. 2 ст. 99 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, оскільки про порушення своїх прав дізнався 18.07.2014 року.

Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

27.07.2014 р. Департаментом соціальної політики Луцької міської ради направлено лист вимогу відповідачу щодо добровільного повернення виплачених коштів. 30.09.2014 р. ОСОБА_1 повернуто частину виплачених коштів в сумі 150 грн. та подано заяву щодо продовження на 5 місяців терміну для добровільного повернення виплачених коштів. Управлінням задоволено подану заяву та продовжено ОСОБА_1 до 25.02.2015 р. строк для добровільного повернення виплачених коштів.

Одночасно позивач звертає увагу на те, що у квітні 2015 року Департамент звертався з даним позовом в порядку цивільного судочинства, однак ухвалою Луцького міськрайонного суду від 03.06.2015 р. провадження у справі закрито з тих підстав, що даний спір повинен розглядатись в порядку адміністративних судочинства.

Відповідно до вимог частин 1 і 2 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частин 1, 2 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до суду у справах за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

З огляду на викладені вище правові положення суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для звернення з розглядуваним адміністративним позовом встановлено шестимісячний строк.

Однак, суд першої інстанції не врахував того, що пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення позовної заяви без розгляду, оскільки виходячи з положень ст. 100 КАС України, якщо цей строк пропущено з поважних причин такий підлягає поновленню.

Суд апеляційної інстанції вважає передчасним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з наведеними позовними вимогами.

Тому в суду першої інстанції не було достатньо правових підстав стверджувати, що позивачем пропущено строк встановлений ст. 99 КАС України для звернення до суду, а відтак і не було підстав для залишення позовної заяви без розгляду з підстав передбачених ст. 100 КАС України.

Суд першої інстанції, залишивши позов без розгляду, позбавив позивача можливості захистити свої права та інтереси, відповідно порушив його право на захист прав, свобод та інтересів і розгляд справи в адміністративному суді, гарантовані п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод .

Згідно з частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішення та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду, як джерела права. Так, у справі Delcourt v. Belgium Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. Fгаnсе Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Таким чином, перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на справедливий суд), одним із аспектів якого є доступ до суду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та як наслідок з порушенням норм процесуального права, що призвело до помилкового залишення позовної заяви без розгляду, а тому таку слід скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.160, ст.ст. 195, 197, 199, 204, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

Апеляційну скаргу Департаменту соціальної політики Луцької міської ради - задовольнити.

Скасувати ухвалу Луцького міськрайонного суду від 10.09.2015 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №161/8660/15 та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

ОСОБА_2 Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_3