Справа № 802/3891/15-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

30 листопада 2015 р. Справа № 802/3891/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук Ірини Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.,

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: ОСОБА_4 управління Дергеокадастру у Вінницькій області

про: визнання незаконною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування відмови, зобовязання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначила, що 18 червня 2015 року звернулась до ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектара, за рахунок земель запасу (пасовище) на території Воловодівської сільської ради Немирівського району Вінницької області (за межами населеного пункту).

ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 03.08.2015р. № ДС-31-2-7777.3-3953/19-15, відповідач повідомив ОСОБА_3 про те, що земельна ділянка, яку вона бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства розміщена на пасовищах, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватись для випасання худоби. Виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь не передбачається. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність зокрема розорювання сіножатей, пасовищ. Таким чином, місце розташування обєкта на відповідає вимогам закону та техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель.

Не погодившись із відмовою відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом, у якому просить:

- визнати відмову ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області №ДС-31-2-7777.3-3953/19-15 від 03.08.2015 року незаконною;

- скасувати відмову ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області ДС-31-2-7777.3-3953/19-15 від 03.08.2015 року;

- зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області у місячний строк повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства на території Воловодівської сільської ради Немирівського району Вінницької області.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити адміністративний позов, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях на адміністративний позов, які містяться в матеріалах справи. При цьому звернув увагу, що підставою для відмови у наданні ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, слугувала, крім іншого, невідповідність місця розташування земельної ділянки техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 18.06.2015 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області із письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2 гектара, на території Воловодівської сільської ради Немирівського району Вінницької області, із земель запасу сільськогосподарського призначення, пасовище (за межами населеного пункту).

У заяві позивач послалася на норму Земельного кодексу України, на підставі якої бажає отримати відповідний дозвіл, а саме частина 6 статті 118 Земельного кодексу України.

До поданої заяви ОСОБА_3 додала викопіювання з кадастрової карти, довідку за підписом голови Воловодівської сільської ради Немирівського району Вінницької області про те, що виконком сільської ради не заперечує щодо надання дозволу позивачці на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення орієнтовною площею 2 га за рахунок земель запасу (пасовище) для ведення особистого селянського господарства на території Воловодівської сільської ради (пасовище для випасу не використовується).

ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 03.08.2015р. за № ДС-31-2-7777.3-3953/19-15, відповідач повідомив ОСОБА_3 про те, що згідно статті 1 Закону України Про особисте селянське господарство особисте селянське господарство - це господарська діяльність, метою якої є задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність для ведення особистого селянського господарства розміщена на пасовищах, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватись для випасання худоби. Виробництво та переробка сільськогосподарської продукції на даному виді угідь не передбачається.

Згідно статті 37 Закону України «Про охорону земель» використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється. На землях сільськогосподарського призначення може бути обмежена діяльність, зокрема розорювання сіножатей, пасовищ.

Таким чином, місце розташування обєкта не відповідає вимогам закону та техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель (пункт 7 статті 118 Земельного кодексу України).

Надаючи правову оцінку вказаній відмові, суд зважає на наступне.

Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України гарантується право на землю.

Відповідно до частини 2 статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

При цьому п. а частини 3 ст. 22 ЗК України визначає те, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Таким чином, частина 3 ст. 22 ЗК України надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, до яких належать сільськогосподарські та несільськогосподарські угіддя.

В статті 1 Закону України Про особисте селянське господарство визначено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Окрім того, частиною 1 статті 6 Закону України Про особисте селянське господарство зазначено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім'ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.

Отже, законодавством України передбачена можливість набувати громадянами України у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм визначених ст. 121 ЗК України за рахунок земель сільськогосподарського призначення до яких в тому числі відносяться і сільськогосподарські угіддя (пасовища).

Як вбачається зі змісту Закону України Про особисте селянське господарство земельні ділянки надані громадянам для ведення особистого селянського господарства можуть використовуватись не лише для вирощування на них сільськогосподарської продукції, а також можуть використовуватись ними для розміщення та вирощування сільськогосподарських та тварин і птиці, розміщення бджолосім'ї, багаторічних насаджень, надання послуг у сфері сільського зеленого туризму.

Статтею 33 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Пунктом в частини 3 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

В частині 1 статті 121 Земельного кодексу України зазначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

У відповідності до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Отже, як вбачається із вище викладеного, чинне законодавство встановлює вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Натомість, відповідач, до компетенції якого належить розгляд питання та прийняття рішення щодо надання дозволу чи відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, безпідставно та необґрунтовано відмовив позивачеві у наданні такого дозволу, посилаючись на неможливість на його бачення здійснювати виробництво та переробку сільськогосподарської продукції на даному виді угідь.

Відтак, аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що законодавцем передбачено лише єдину підставу для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка полягає у невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Крім того, посилання відповідача у своєму листі від 03.08.2015 року, як на підставу для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на невідповідність місця розташування обєкта техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель, є також безпідставним.

В ході розгляду справи в суді, судом встановлено, що на вказану земельну ділянку техніко-економічне обґрунтування не виготовлялось.

Позивач у заяві про надання дозволу правовою підставою свого звернення визначив частину 6 статті 118 Земельного кодексу України.

Відтак, посилання відповідача у листі-відмові на те, що місце розташування обєкта не відповідає вимогам закону та техніко-економічному обґрунтуванню використання та охорони земель є безпідставним.

Крім того, як зазначає відповідач у листі-відмові, земельна ділянка, яку бажає отримати у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 розміщена на пасовищах, які за своїми природними особливостями і призначенням мають використовуватись для випасання худоби.

Водночас, позивач вказує у позовній заяві, що має в наявності велику рогату худобу та має намір використовувати вказану земельну ділянку саме для випасання худоби, а також для заготівлі сухого корму (сіна) для зимової годівлі тварин.

Однак, відповідачем при відмові у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для особистого селянського господарства ОСОБА_3 це питання не досліджувалось.

З огляду на викладене, суд критично ставиться до аргументів відповідача викладених в листі-відмові стосовно передбаченого Законом України «Про охорону земель» обмеження діяльності, зокрема, розорювання сіножатей, пасовищ на землях сільськогосподарського призначення.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка викладена у листі № ДС-31-2-7777.3-3953/19-15 від 03.08.2015 року, є протиправною, а тому заявлені позовні вимоги в частині визнання протиправною вказаної відмови та зобовязання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 18.06.2015 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Воловодівської сільської ради Немирівського району Вінницької області є аргументованими та підлягають задоволенню.

В той же час, позовні вимоги ОСОБА_3 в частині скасування відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність задоволенню не підлягають, оскільки відмова відповідача викладена у формі листа, не є рішенням в розумінні статті 17 КАС України та не породжує певні правові наслідки.

Таким чином, відмова ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області № ДС-31-2-7777.3-3953/19-15 від 03.08.2015 року додатково скасування не потребує.

Частиною першої статті 162 КАС України встановлено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.

При цьому, норми частини другої даної статті КАС України передбачають, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення, а також про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні дозволу ОСОБА_3 на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Воловодівської сільської ради Немирівського району Вінницької області, викладену у листі № ДС-31-2-7777.3-3953/19-15 від 03.08.2015 року.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 від 18.06.2015 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована на території Воловодівської сільської ради Немирівського району Вінницької області.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_3 (вул. Прибережна, 7, с. Воловодівка, Немирівський район, Вінницька область) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 974,40 грн. (дев`ятсот сімдесят чотири гривні 40 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_4 управління Держгеокадастру у Вінницькій області ().

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна