Справа № 2а-2476/11/0970
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2011-08-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2011 р. Справа № 2a-2476/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Маковійчук С.М.

за участю: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до відповідача: Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі

про скасування вимоги №Ф-12 від 29.06.2011 р,-

ВСТАНОВИВ:

Субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі про скасування вимоги про сплату боргу №Ф-12 від 29.06.2011 року, мотивуючи тим, що управлінням Пенсійного фонду України в Галицькому районі неправомірно, всупереч статтей 1, 3, 8, 19, 22, 62 Конституції України, вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пункту 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», статті 1 Закону України «Про систему оподаткування», статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» прийнято вимогу про сплату заборгованості зі сплати внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування за липень грудень 2010 року в загальній сумі 1540,80 грн. Позивач є платником єдиного податку, а також працює по найму на посаді провідного юрисконсульта ВАТ «Західенерго» вважає, що він звільнений від сплати збору на державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду Україні, оскільки подвійна сплата за одну фізичну особу страхового внеску до пенсійного органу є неправомірною. Крім цього, вважає, що вимоги Законів України «Про внесення змін до законів України «Про державний бюджет України на 2010рік» та «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 року №2461-VI, відповідно до якого фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування, сплачують страхові внески до Пенсійного фонду України в порядку, визначеному положеннями Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не можуть бути застосовані відповідачем, у звязку з тим, що вищенаведений Закон суперечить чинному законодавству та порушує права та законні інтереси позивача, захист яких передбачений нормами Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Дії управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі щодо прийняття вимоги №Ф-12 від 29.06.2011 року про сплату боргу в загальній сумі 1540,80 грн. вважає неправомірними, а тому просить її скасувати.

В судове засідання позивач не зявився, про дату, час та місце судового розгляду справи судом повідомлявся належним чином. В позовній заяві клопотав розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, наведених у письмових запереченнях, які містяться у матеріалах справи та пояснив суду, що відповідно до Законів України «Про внесення змін до законів України «Про державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 року №2461-VI внесено зміни, відповідно до яких субєкти підприємницької діяльності, які знаходяться на спрощеній системі оподаткування повинні додатково сплачувати страховий внесок у розмірах, передбачених цім Законом. Позивач включно за період з липня по грудень 2010 року страхові внески в загальному розмірі 1540,80 грн. добровільно до пенсійного органу не перерахував, тому вимога про сплату боргу №Ф-12 від 29.06.2011 року є правомірною. В задоволенні позову просить відмовити повністю.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані суду письмові докази та інші матеріали адміністративного позову, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого Галицькою районною державною адміністрацією 22.05.2001 року, ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем (а.с. 12).

Згідно із свідоцтвом від 20.12.2009 року за №940722, ОСОБА_2 є платником єдиного податку. Строк дій даного свідоцтва 2010 рік (а.с. 13).

В судовому засіданні встановлено, що ставка для сплати єдиного податку в місяць становить 100,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 04.07.2011 року позивач отримав вимогу управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі від 29.06.2011 року за №Ф-12 про сплату боргу в загальній сумі 1540,80 грн. Відповідно до вимоги вказану сума боргу позивач зобовязувався добровільно сплатити протягом 10 днів з дня одержання вимоги, тобто до 15.07.2011 року (а.с. 7).

В ході судового засідання встановлено та вбачається з матеріалів позовної заяви, що позивач, не погоджуючись з вимогою від 29.06.2011 року №Ф-12 про сплату боргу в сумі 1540,80 грн., 06.07.2011 року надав відповідачу заяву-скаргу, у який просив скасувати зазначену вимогу від 29.06.2011 року (а.с.8-9).

15.07.2011 року відповідачем надано позивачу рішення про результат розгляду скарги, згідно з яким скарга залишена без задоволення, а вимога від 29.06.2011 року про сплату боргу в сумі 1540,80 грн., без змін (а.с. 10-12).

Крім цього, в матеріалах даної адміністративної сплати мітиться довідка позивача про доходи позивача за період з січня 2010 року по грудень 2010 року, з якої вбачається, що позивачу нараховано сукупний дохід за вказаний рік в загальній сумі 95547,85 грн., з якого сума сплачених обовязкових платежів у пенсійний фонд становить 1883,24 грн. (а.с. 14).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (надалі також - Закон), загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у проваджені ними підприємницької діяльності.

Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, в тому числі, зазначені в статті 14 цього Закону (ч. 1 ст. 15 вказаного Закону).

Статтею 14 Закону визначено коло осіб, які є страхувальниками, а саме: роботодавці, зокрема, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону; застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 ст. 11, тобто фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) (п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 14 Закону).

На виконання зазначеного Закону №1058-IV від 09.07.2003 року, в пункті 2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного Фонду України, затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду України № 21-1 від 19.12.2003р. наведено такий же перелік платників страхових внесків.

Відповідно до частини 3 статті 15 даного Закону встановлено, що страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальними органами Пенсійного фонду.

Підпунктом 4 пункту 8 Розділу XV «Прикінцеві положення» вищенаведеного Закону встановлено, що фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального патенту), на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у фіксованому розмірі.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що позивач як суб'єкт підприємницької діяльності, що обрав особливий спосіб оподаткування (єдиний податок), підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню і відповідно до вимог статей 14, 15 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є платником страхових внесків та сплачував страховий внесок до Пенсійного фонду України щомісячно у фіксованому розмірі, що міститься у складі загальної суми єдиного податку (42% від загальної суми єдиного податку).

Відповідно до підпункту 4 пункту 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 року №2461-VI встановлено, що фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

Мінімальний страховий внесок - сума коштів, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір страхового внеску, встановлених законом на день отримання заробітної плати (доходу) (ч. 9 ст.1 вищенаведеного Закону).

Частиною 3 статті 18 вказаного Закону визначено, що страхові внески є цільовим загальнообовязковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до положень пункту 6 частини 2 статті 17 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року, позивач як платник страхових внесків зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. В силу частини 6 статті 20 даного Закону, позивач зобовязаний сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом для позивача є квартал.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 вказаного Закону).

Виходячи з аналізу вищенаведених нормативно-правових актів, судом встановлено, що позивач був зобовязаний нарахувати страхові внески в порядку, визначеному підпунктом 4 пункту 8 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV від 09.07.2003 року за липень вересень 2010 року, жовтень грудень 2010 року та сплатити страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування до 20 жовтня 2010 року та 20 січня 2011 року відповідно в загальній сумі 1540,80 грн.

Судом встановлено, що позивачем не сплачено страхові внески за 3-й квартал 2010 року (липень-вересень 2010 року) в сумі 758,46 грн., та за 4-й квартал 2010 року в сумі 782,34 грн. Таким чином, заборгованість позивача станом на 21.01.2011 року становить 1540,80 грн., що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10-11, 33-35).

З 01 січня 2011 року набрав чинності Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010 року, абзацом четвертим, частини 7 Розділу VIII. "Прикінцеві та перехідні положення" якого передбачено, що суми нарахованого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, зокрема, строк сплати яких не настав на 1 січня 2011 року, не сплачені станом на 1 січня 2011 року, підлягають сплаті в порядку, що діяв до 1 січня 2011 року.

Так, частинами 2 та 3 статті 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Територіальні органи Пенсійного фонду за формою і в строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідач, на виконання приписів ч. 3 ст. 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», надіслав позивачу вимогу про сплату боргу № Ф-12 від 29.06.2011 року на суму 1540,80 грн., яка позивачем отримана 04.07.2011 року, факт чого в судовому засіданні відповідачем не заперечується.

У відповідності до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також суд застосовує інші нормативно-правові акті, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов до висновку про те, що вимога управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі №Ф-12 від 29.06.2011 року про сплату боргу в сумі 1540,80 грн. прийнята відповідачем правомірно, тому суд не вбачає підстав для її скасування.

Суд не погоджується з доводами позивача про те, що відповідачем порушено норми матеріального права, а саме: статті 1 Закону України «Про систему оподаткування», статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», оскільки нарахування, обчислення та сплата страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування регулюється спеціальними Законами України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють правовідносини між субєктами у сфері пенсійного страхування в Україні, а страховий внесок на загальнообовязкове державне пенсійне страхування не входить до складу податків.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, а позов таким, що не підлягає задоволенню.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: /підпис/ ОСОБА_3

Постанова складена в повному обсязі 05.09.2011 року.