Справа № 815/5714/15
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5714/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Танцюри К.О.,

судді Аракелян М.М.,

судді Марина П.П.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

-позивача -Макілютіла Оліве Мпінді (довідка №004209 від 10.08.2014р.),

-перекладача- Боячко К.В. (диплом ЖВ -1 №043953 від 29.06.1981р.),

-представника відповідача - ОСОБА_1 (довіреність від 06.07.2015р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Макілютіла Оліве Мпінді до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Макілютіла Оліве Мпінді звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015р. №437-15, зобовязання прийняти рішення про визнання Макілютіла Оліве Мпінді біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Демократичної республіки Конго. У звязку з початком військових дій (конфлікт між племенами хуту та тутсі) позивач втік з м.Ківанджата, Демократична республіка Конго, штат Норд-Ківу, і не може повернутись до країни громадянської належності через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками своєї національності, зокрема належності до етнічної групи хуту, які піддавались численним утискам з боку етнічної групи тутсі, включаючи вбивства. Крім того, позивачем зазначено що наразі продовжується конфлікт за участі чисельних збройних угрупувань, які регулярно порушують основні права людини та здійснюють напади на цивільне населення. Побоючись за власне життя Макілютіла Оліве Мпінді змушений був покинути країну походження у пошуках притулку.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених у адміністративному позові.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову з підстав викладених у запереченнях на адміністративний позов, додатково зазначивши, що аналізом наданої позивачем інформації разом з інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Крім того, представником відповідача було зазначено, що не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Конго, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, соціально-політична ситуація в Конго є стабільною

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Макілютіла Оліве Мпінді, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Демократичної республіки Конго, за національністю конголежець, етнічна група - хуту, має повну середню освіту, одружений.

23.12.2008р. позивач прибув до України (м.Одеса) не легально, після чого до країни походження не повертався.

Судом встановлено, що позивач 26.12.2008р. звернувся до Управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця.(а.с.93)

За результатами розгляду документів, щодо надання Макілютіла Оліве Мпінді статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 25.03.2009р. по справі №08/326 щодо відмови у наданні статусу біженця.(а.с.55-56)

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.04.2009р. №301-09, з посиланням на абз.5 ст.10 Закону України «Про біженців» підтримано висновок Управління міграційної служби в Одеської області та відмовлено Макілютіла Оліве Мпінді у наданні статусу біженця.(а.с.89)

Разом з тим, як вбачається з матеріалів особової справи позивач звертався до суду з адміністративним позовом про скасування рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 29.04.2009р. №301-09.

Проте, ухвалою суду від 14.04.2010р. Одеський окружний адміністративний суд залишив без розгляду адміністративний позов Макілютіла Оліве Мпінді, у звязку з повторною неявкою у судове засідання позивача.(а.с.68)

03.11.2014р. позивач повторно звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту.(а.с.141)

За результатами розгляду документів, щодо надання Макілютіла Оліве Мпінді статусу біженця або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 01.07.2015 р. по справі №2014OD0281 про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».(а.с.179-187)

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2015р. №437-15, з посиланням на п. 1 та п.13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підтримано висновок Головного управління міграційної служби в Одеської області та відмовлено Макілютіла Оліве Мпінді у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.136)

Відповідно до висновку ГУ ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01.07.2015р. міграційною службою зроблено висновок про те, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання позивача (м.Ківанджа) наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти. Ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянства чи підданства.

Суд вважає, що рішення ДМС України від 30.07.2015р. №437-15 прийняте на підставі висновків Головного управління ДМС України в Одеській області, є таким що ґрунтується на вимогах законодавства, виходячи з наступного.

Державна міграційна служба України відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України №405/2011 від 06.04.2011р., є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_2 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності Макілютіла Оліве Мпінді зазначено те, що у звязку з початком військових дій, а саме конфлікту між племенами хуту та тутсі позивач втік з м.Ківанджата, Демократична республіка Конго, штат Норд-Ківу, і не може повернутись до країни громадянської належності через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками своєї національності, зокрема належності до етнічної групи хуту, які піддавались численним утискам з боку етнічної групи тутсі, включаючи незаконні вбивства. Крім того, позивачем зазначено, що наразі продовжується конфлікт за участі чисельних збройних угрупувань, які регулярно порушують основні права людини та здійснюють напади на цивільне населення.

З протоколу співбесіди від 13.11.2014р.вбачається, що Макілютіла Оліве Мпінді не входив до жодної політичної, релігійної чи громадської організації, утисків з боку влади не зазнавав.(а.с.160-166)

Згідно протоколу співбесіди позивач повідомив, що в ДР Конго у нього є син ІНФОРМАЦІЯ_2, з його матірю вони були одружені за домовленістю родин, шлюб не було зареєстровано, разом вони прожили з 1999 по 2008 роки до виїзду позивача з країни. На питання «Чи хотіли б Ви знайти свою родину?» зазначив, що якщо вони живі то хотів би щоб вони були разом з ним. Однак, незважаючи на те, що на території громадянської належності у позивача є родина (дружина та син) Макілютіла Оліве Мпінді здійснив обряд вінчання на території України що підтверджується Свідоцтвом про вінчання від 08.06.2013р. №1243, що свідчить про намір позивача не повертатися на територію ДР Конго (а.с.207)

Крім того, судовою колегією встановлено що під час співбесіди, проведеної 13.11.2014р. з Макілютіла Оліве Мпінді, останній постійно наголошував про своє небажання в подальшому повертатися на територію Демократична республіка Конго. Так, на запитання «Чому Ви не бажаєте повертатися на батьківщину?» надана заявником відповідь «я не хочу, я багато років живу в Україні, в ДР Конго мені ніде жити»; на запитання «Чи маєте намір повернутися на батьківщину? За яких умов?» надана заявником відповідь «Ні». Разом з тим як вбачається з вказаного протоколу співбесіди позивач не бажає повертатися до ДР Конго, у звязку з тим що там складне життя та відсутнє майно. Суд вважає зазначені обставини такими, що підтверджують бажання позивача знайти для себе кращі умови для життя.

Під час зясування офіційних обставин справи позивач зазначив що з країни свого громадянського походження виїхав 29.10.2008р. до Уганди (м.Кампала), на території якої перебував з 31.10.2008р. по 07.12.2008р., проте за захистом не звертався. Під час співбесіди 13.11.2014р., Макілютіла Оліве Мпінді пояснив своє не звернення за захистом в Уганді тим, що йому вистачало перебування в таборі, де годували, забезпечували одягом та всім необхідним.

Також, до моменту прибуття позивача до України він перебував у м. Найробі Кенія, м.Дубаї ОАЕ та м. Москва Росія, однак за захистом там не звертався.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до ДР Конго неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

ОСОБА_2 Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені Макілютіла Оліве Мпінді у матеріалах справи обставини є неправдими, суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 30.07.2015р. №437-15, яким позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованим, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов висновку, що адміністративний позов Макілютіла Оліве Мпінді до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015р. №437-15, зобовязання прийняти рішення про визнання Макілютіла Оліве Мпінді біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 158 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Макілютіла Оліве Мпінді до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015р. №437-15, зобовязання прийняти рішення про визнання Макілютіла Оліве Мпінді біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 24.11.2015р.

Головуючий суддя К.О. Танцюра

Судді М.М. Аракелян

ОСОБА_3

У задоволенні адміністративного позову Макілютіла Оліве Мпінді до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 30.07.2015р. №437-15, зобовязання прийняти рішення про визнання Макілютіла Оліве Мпінді біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити.

24 листопада 2015 року.