Справа № 826/12137/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 листопада 2015 року 14 год. 08 хв. № 826/12137/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:головуючого судді Мазур А.С., при секретарі Авраменко Л.О., за участю представників: позивача - Бабки Т.Я., відповідача - Кот О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовомГромадської організації "Правова держава" в особі голови ОСОБА_3
доАпарату Верховної Ради України
про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання вчинити дії ,

В С Т А Н О В И В:

Громадська організація "Правова держава" в особі Голови ОСОБА_3 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому просить визнати протиправною бездіяльність Апарату Верховної Ради України щодо ненадання відомостей про наявність у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були призначені на посади Міністрів України вищої освіти, зобов'язати Апарат Верховної Ради України надати копії документів, що підтверджують або спростовують наявність вищої освіти у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Позивач - Громадська організація "Правова держава" в особі Голови ОСОБА_3 вважає бездіяльність відповідача щодо надання йому запитуваної інформації протиправною з таких підстав.

Запитувана інформація не може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом, тобто, не може бути визнана конфіденційною відповідно до положень ст. 20, ч. 4 ст. 21 Закону України "Про інформацію".

Додатковою спеціальною нормою в даному випадку є ч. 4 ст. 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації", згідно якої персональні дані фізичної особи, яка претендує зайняти чи займає виборну посаду (у представницьких органах), не належать до інформації з обмеженим доступом, за винятком інформації, яка визначена такою відповідно до закону.

Частиною 2 статті 6 Закону України "Про публічну інформацію" чітко передбачено випадки, коли доступ до публічної інформації обмежено, і перераховані підстави у даному випадку відсутні.

Частиною 11 статті 30 Закону України "Про інформацію" передбачає, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена без згоди її власника, якщо ця інформація є суспільно значимою.

Зважаючи на те, що кандидати були призначені на посади Міністрів України, наявний безсумнівний суспільний інтерес щодо отримання достовірної інформації про особу кандидата, що є звичайною практикою демократичних держав.

Позивач зазначає, що відповідно до п. 3.3. Рішення Конституційного суду України від 20 січня 2012 року у справі №1-9/2012, перебування особи на посаді, пов'язаній зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, передбачає не тільки гарантії захисту прав цієї особи, а й додаткові правові обтяження. Публічний характер як самих органів - суб'єктів владних повноважень, так і їх посадових осіб вимагає оприлюднення певної інформації для формування громадської думки про довіру до влади та підтримку її авторитету у суспільстві.

Відповідач - Апарат Верховної Ради України проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідно до статті 21 Закону України "Про інформацію" інформація про фізичну особу віднесена до конфіденційної і може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Згідно положень статей 7 та 9 Закону України "Про Кабінет міністрів України" членами Кабінету Міністрів України можуть бути громадяни України, які мають право голосу, вищу освіту та володіють державною мовою. Подання про їх призначення вносяться разом з відомостями про громадянство; відомостями про освіту; відомостями про трудову діяльність і автобіографією; декларацією про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за минулий рік за формою і в порядку, що встановлені Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції»; відомостями про перебування у складі керівного органу чи наглядової ради підприємства або організації, що має на меті одержання прибутку; відомостями про судимість кандидата.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації, визначені ч. 1 ст. 13 зазначеного Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Зміст поняття "конфіденційна інформація" деталізовано також в рішеннях Конституційного Суду України від 30.10.97 р. №5-зп (до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу до якої належить освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров'я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані), та рішенням Конституційного Суду України від 20.01.12 р. № 2-рп/2012 у справі № 1-9/2012 за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України.

Відповідач зазначає, що запитувана інформація не може бути віднесена до такої, що становить суспільний інтерес в контексті ст. 29 Закону України "Про інформацію", жодним чином не може вплинути на реалізацію його конституційних прав, свобод і обов'язків, у тому числі активного і пасивного виборчого права (права обирати і бути обраним до органів державної влади).

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

20 травня 2015 року Громадською організацією "Правова держава" подано до Кабінету Міністрів України заяву на отримання інформації, згідно якого в порядку Закону України "Звернення громадян", заявник просив повідомити чи була проведена перевірка наявності у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були призначені на посаду Міністрів України, вищої освіти, які саме та коли вони закінчували вищі навчальні заклади та якими документами підтверджується дана обставина, та як це є основною із основних вимог до членів Кабінету Міністрів України.

За наслідками зазначеного, листом №217-15/914 від 28.05.2015 року Кабінет Міністрів України повідомив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 №583 «Питання виконання Закону України «Про доступ до публічної інформації» в Секретаріаті Кабінету Міністрів України, центральних та місцевих органах виконавчої влади» Секретаріат Кабінету Міністрів не є розпорядником інформації за запитами стосовно інформації інших державних органів України, а також щодо інформації, яка може бути отримана шляхом узагальнення, аналітичної обробки даних або яка потребує створення в інший спосіб та зазначено, що відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» листом від 28.05.2015 № 8769/0/2-15 заяву надіслано до Апарату Верховної Ради України для розгляду та інформування заявника в установленому порядку.

Листом від 04 червня 2015 року Апаратом Верховної Ради України, позивачу повідомлено, що Законом України "Про інформацію" визначено, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її освіту. Тому Апарат Верховної Ради України не має законних підстав надавати інформацію стосовно дипломів про освіту Міністра економічного розвитку і торгівлі України ОСОБА_7, Міністра охорони здоров'я України ОСОБА_5 та Міністра фінансів України ОСОБА_6 Також позивачу роз'яснено порядок оскарження відповіді.

Однак, вважаючи зазначену відповідь Апарату Верховної Ради України такою, що порушує права позивача (тобто фактично відмовою у задоволенні заяви на інформацію), ГО "Правова держава" звернулась за захистом своїх порушених прав в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Так, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши норми чинного законодавства з приводу даного спору, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи на наступне.

Згідно положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні службові й посадові особи повинні діяти в межах повноважень, в порядку та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Правовою гарантією забезпечення державою даного права є виконання прийнятих на себе зобов'язань, виходячи з положень принципу верховенства права, закріпленого як статтею 8 Конституції України, так і статтею 8 Кодексу адміністративного судочинства України.

Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 N 393/96-ВР регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Положеннями статті 15 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Статтею 19 Закону України «Про звернення громадян» визначено обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Відповідно до статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання.

Як вбачається з листа-відповіді від 04 червня 2015 року Апаратом Верховної Ради України, позивачу повідомлено, що Законом України "Про інформацію" визначено, що до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її освіту.

Аналізуючи зазначений лист, судом встановлено, що відповідь надана в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Згідно із визначенням, наведеним у статті 1 Закону №2939-VI, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Одним із шляхів доступу до інформації згідно з статті 5 вказаного закону є надання інформації за запитами на інформацію.

Частиною 1 ст.19 Закону визначено поняття "запиту на інформацію", згідно з яким інформаційний запит - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.

Відповідно до приписів ст.2 Закону його метою є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Водночас ч.2 ст. 2 Закону зазначено, що цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб'єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.

Тобто, зазначеною нормою виключено з-під регулювання цього Закону відносини у сфері звернень громадян, які регулює Закон України "Про звернення громадян".

Зі змісту заяви позивача, адресованої Кабінету Міністрів України, поданої в порядку Закону України "Про звернення громадян", вбачається, що вона стосувалась питань його діяльності, зокрема наявності у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які були призначені на посади Міністрів України вищої освіти.

Тобто фактично, позивач у формі зави звернувся до відповідача з проханням надати відповіді на питання, що вирішуються в порядку, встановленому Законом України "Про доступ до публічної інформації".

При цьому вказаний Закон спрямований на реалізацію права на інформацію (ст.4 Конституції України), а не права на звернення особи (петицію) (ст.40 Конституції України), що є іншим за юридичною природою правом особи.

Відтак, якщо запит про надання публічної інформації є фактично зверненням (заявою, клопотанням) про надання інформації згідно із Законом України "Про звернення громадян", то в такому разі він не підлягає розгляду відповідно до Закону України "Про інформацію".

За таких обставин, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених вимог, а тому позов визнається судом таким, що задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, звільненого від сплати судового збору, а також за відсутності витрат відповідача - суб'єкта владних повноважень, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України стягненню з позивача не підлягають.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя А.С. Мазур

Повний текст рішення складено та підписано в повному обсязі 25.11.2015 року