Справа № 813/3607/14
Суддя: Загородній А.Ф.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" листопада 2015 р. м. Київ К/800/34893/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді - Загороднього А.Ф.,

суддів: Заїки М.М., Пасічник С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажресурс»

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2015 року

у справі № 813/3607/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажресурс»

до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

ТОВ «Будмонтажресурс» звернулося до суду з адміністративним позовом до ДПІ у Галицькому районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16 квітня 2014 року № , № .

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 16 квітня 2014 року № , № .

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та прийнято нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

ТОВ «Будмонтажресурс» не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, подало касаційну скаргу в якій посилаючись на допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі акта від 02 квітня 2014 року № 196/22-04/31290627, ДПІ у Галицькому районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 16 квітня 2014 року:

- № , яким за порушення пунктів 198.2, 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 78 430,90 грн. (62731,12 грн. за основним платежем та 15682,78 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами);

- № , яким за порушення пункту 138.2 статті 138, підпунктів 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу, збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 82 335 грн. (65 868 грн. за основним платежем та 16467 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).

Зазначене порушення обґрунтовано неправомірним віднесенням до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість та податку на прибуток по відносинам із ТОВ «ЛОРЕЛЕЯ», виходячи з нереальності здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентом, у тому числі, з посиланням на інформацію інших податкових органів щодо контрагента позивача.

Згідно з положеннями підпунктів 139.1.1 та 139.1.9 пункту 139 статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу витрат, витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності) тощо.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

З наведених законодавчих положень випливає, що умовою виникнення у платника права на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених в ціні товару (послуги) та зменшення суми оподаткованого доходу на суму понесених витрат є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг), а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, тобто з презумпції економічної виправданості дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності платника.

Суд першої інстанції, на підставі доказів, які містяться у матеріалах справи, оцінка яким надана з дотриманням положень статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов висновку про підтвердження факту реального здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, а саме: договір підряду від 19 липня 2012 року №19/07/12, договір про надання послуг автотранспортом, будівельною технікою та механізмами від 01 липня 2012 року №2012/01/07, договір Генерального підряду від 22 червня 2012 року № 22/06/12 на завершення будівництва, ліцензії с.АД № 040514, с.АГ № 576549 на проведення господарської діяльності, пов'язаної із створенням об'єктів архітектури, довідку про вартість виконаних будівельних робіт за серпень 2012 року, акти приймання виконаних будівельних робіт за серпень 2012 року, податкові накладні, подорожні листи вантажних автомобілів, бульдозерів, автокранів, належних ТзОВ «Лорелея», змінні рапорти про роботу автотранспортних засобів, крану, бульдозеру в смт. Великий Любінь, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів.

Зауваження щодо форми і змісту податкових накладних та інших первинних документів в акті перевірки відсутні.

Також, згідно довідок Державної фінансової інспекції у Львівській області від 29 травня 2014 року № 06-01-35/111, 06 червня 2014 року № 06-01-35/118, роботи по договору із Львівським межрегіональним центром соціально-трудової професійної та медичної реабілітації інвалідів (Замовник) позивачем виконані, претензій до господарських відносин останнього ТОВ «ЛОРЕЛЕЯ», не зазначено.

Тоді як, єдиною підставою для встановлення порушень з боку позивача слугував акт ДПІ у Сихівському районі м. Львова від 09 вересня 2013 року № 166/22-10/23884527 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «ЛОРЕЛЕЯ» з питань правильності обчислення та своєчасності сплати податків при здійсненні взаєморозрахунків із ТзОВ «БК Арт Груп», ТзОВ «Нові технології ТВП», ТзОВ «ТПК Груп», ТзОВ БТК «Євробуд» за весь період здійснення розрахунків».

Разом з тим, посилання відповідача на вказаний акт, як на доказ відсутності реального характеру у спірних господарських операціях, є неправомірними, оскільки чинне законодавство не ставить умову виникнення податкових зобов'язань платника у залежність від стану податкового обліку його контрагентів, фактичного знаходження їх за місцем реєстрації та наявності чи відсутності основних фондів. Позивач не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини.

Окрім того, слід відзначити, що обставини встановлені в актах перевірок та звірок контрагенту позивача, не є безумовною підставою для висновків про відсутність фактичного виконання спірного договору за умови наявності первинних документів, які спростовують такі доводи.

Відповідачем не надано доказів, які б свідчили про узгодженість дій позивача з контрагентом з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з такими діями контрагентів.

Оскільки позивач надав всі первинні документи, що стосуються господарських операцій за участі контрагенту, які фактично підтверджують реальне здійснення правочинів і досягнення позивачем законної мети їх здійснення - придбання на підставі цивільно-правових угод товарів/робіт/послуг для здійснення господарської статутної діяльності, направленої на отримання прибутку та реальне використання товарів/робіт/послуг в господарській діяльності, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про правомірність формування позивачем податкового кредиту на підставі розрахунків, проведених за наслідками господарських операцій з ТОВ «ЛОРЕЛЕЯ».

Враховуючи приписи статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції рахує за необхідне скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване помилково.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Будмонтажресурс» задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 06 липня 2015 року скасувати, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ф. Загородній

Судді М.М. Заїка

С.С. Пасічник