Справа № 825/3587/15-а
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 року Чернігів Справа № 825/3587/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді - Кашпур О.В.,

суддів - Бородавкіної С.В., Поліщук Л.О.,

при секретарі - Пушенко О.І.,

за участі позивача - ОСОБА_1.

представника відповідачів - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерство юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 05.11.2015 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України і просить: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №3548/к від 30.10.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1Д.»; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області; стягнути з Міністерства юстиції України на його на користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою суду до участі в справі в якості другого відповідача залучено Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України застосовується виключно у випадку взаємної згоди сторін трудового договору при вільному волевиявленні кожної із сторін та у визначений сторонами строк. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, який надійшов до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, підставою для звільнення є - «заява ОСОБА_1Д.». Позивач наполягає на тому, що згоди на звільнення з займаної посади він ніколи не надавав, реального волевиявлення щодо звільнення з займаної посади не мав, конкретна дата звільнення за згодою сторін не визначалася. Позивач припускає, що звільнення з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області було проведено на підставі проекту заяви, підготовленого ним 08 лютого 2015 року, в якому не було вказано дату її написання, який не містив його реального волевиявлення щодо умов звільнення із займаної посади та не містив конкретної дати звільнення. Вказаний проект заяви було підготовлено ОСОБА_1 в Департаменті кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України як виключна умова переведення його з посади начальника Головного управління юстиції у Чернігівській області на посаду начальника Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області. Позивач зазначає, що враховуючи те, що вказаний проект заяви не містив дати її написання та будь - якої домовленості щодо дати можливого звільнення, а внесення в проект цієї заяви іншою особою дати її написання є кримінально караним злочином, позивач абсолютно обґрунтовано вважав, що вказаний проект заяви не буде мати жодних правових наслідків та вважав за можливе залишити цей проект в Департаменті кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України. Про вказані обставини ОСОБА_1 повідомлено 31 жовтня 2015 року телеграмою особисто Міністра юстиції України та надіслано електронне звернення до Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України. Позивач вважає, що за таких умов, на момент направлення до Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області для ознайомлення оскаржуваного наказу, Міністерством юстиції України було відомо про відсутність його згоди на звільнення з займаної посади та про недопустимість використання в роботі проекту заяви, який не містив дати її написання. Враховуючи наведене, позивач вважає, що оскаржуваний наказ про його звільнення є незаконним та просить поновити його на посаді і за час вимушеного прогулу стягнути середній заробіток.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні, пояснив, що як зазначив сам позивач, заява про звільнення за угодою сторін була написана ним власноручно. при цьому доказів, які б свідчили про спонукання позивача до підписання вказаної заяви суду не надано. Наявні, на думку позивача, порушення його прав не встановлювалися правоохоронними органами. Крім того, згідно твердження позивача, що йому було запропоновано написати заяву про звільнення за угодою сторін як «виключна умова переведення його з посади начальника ГУЮ на посаду начальника ГТУЮ», відповідач зазначає, що зазначене юридичне поняття в чинному законодавстві відсутнє, а тому позивач будучи кваліфікованим юристом та перебуваючи на державній службі на посаді, яка вимагає обовязкового знання Конституції, законів України не тільки не міг не знати, а повністю усвідомлював правові наслідки написання заяви про звільнення за угодою сторін, а тому у разі не згоди з її умовами міг вільно відмовитись від її написання.

Представник відповідача наполягає на тому, що між Мінюстом та позивачем не було взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача, а отже відсутній факт анулювання такої домовленості. Підтвердженням досягнутої домовленості щодо звільнення є заява позивача, написана ним власноруч та адресована Міністру юстиції України ОСОБА_3 та відсутність жодних дій позивача, спрямованих на анулювання досягнутої домовленості. Отже, твердження позивача щодо відсутності погодженої дати звільнення не відповідає дійсності. Звільнення позивача за угодою сторін відбулось відповідно до вимог Кодексу законів про працю України, у звязку з чим відсутні підстави для визнання незаконним та скасування наказу про звільнення. Враховуючи наведене, відповідачі просять відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлено, що Наказом Міністерства юстиції України від 23.05.2014 року № 920/к ОСОБА_1 було призначено на посаду начальника Головного управління юстиції в Чернігівській області, з посадовим окладом згідно із штатним розписом, із збереженням 7 рангу державного службовця, як такого, що успішно пройшов стажування, у порядку переведення з Апарату Верховної Ради України (а.с. 7).

Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року № 115/5 «Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України » Головне управління юстиції в Чернігівській області перейменовано на Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області.

Відповідно до наказу 12.02.15 від 289/к ОСОБА_1 було переведено на посаду Начальника Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області, з посадовим окладом згідно із штатним розписом, із збереженням 7 рангу державного службовця. Підставою переведення є заява позивача, про що зазначено в наказі.

Наказом Міністерства юстиції України від 30.10.2015 року № 3548/к звільнено ОСОБА_1 з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області 30.10.2015 року за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору зокрема є угода сторін.

В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 без номера та без дати, адресована Міністру юстиції України ОСОБА_3, згідно якої ОСОБА_1 просить звільнити його з займаної посади за згодою сторін. Датою звільнення просить вважати дату підписання наказу. Відповідно до тексту заяви позивач зазначив свою посаду як Начальник Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області.

Як свідчить відмітка на заяві позивача, заява отримана Директором департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції ОСОБА_4 30.10.2015 року.

Враховуючи те, що угодою сторін являється добровільне, компромісне та взаємне рішення (домовленість) сторін з питання визначення умов звільнення працівника із займаної посади, тому суд вважає, що примушування до укладення угоди у трудових відносинах виключається .

Припинити трудовий договір можна в будь-який час після досягнення угоди між роботодавцем та працівником. Ініціатива про припинення договору може виходити як від працівника, так і від роботодавця. І якщо одна зі сторін погоджується на пропозицію іншої, вважається, що сторони досягли угоди про припинення трудового договору і працівник звільняється з роботи.

Отже, однією з ознак, характерних для звільнення за згодою сторін, тобто взаємного волевиявлення, є відсутність зобовязань сторін виконувати будь-які процесуальні дії одна стосовно іншої у вигляді попередження, зобовязання щодо працевлаштування, подання, погодження звільнення з відповідним органом тощо.

В судовому засідання встановлено та не спростовується позивачем, що ним власноручно за власним бажання було написано заяву, згідно якої ОСОБА_1 просить звільнити його з займаної посади за згодою сторін. Датою звільнення просить вважати дату підписання наказу. При цьому доказів, які б свідчили про спонукання позивача до підписання вказаної заяви, суду не надано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що зазначена заява про звільнення за угодою сторін не являється оригіналом, а є лише проектом та написана ним для здійснення переведення його на посаду Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, суд вважає необґрунтованими. Такі посилання позивача спростовуються наказом Міністерства юстиції України від 12.02.2015 року № 289/к, згідно якого позивача переведено на посаду Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, на підставі заяви, а не звільнено з посади Начальника Головного управління юстиції в Чернігівській області та призначено на посаду Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області. А також, як свідчить наказ про переведення позивача підставою для переведення ОСОБА_1 на посаду Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області є його власноручна заява. Крім того, на момент написання заяви про звільнення позивач перебував на посаді Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області, про що зазначено ним особисто в заяві.

Анулювання домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом щодо звільнення працівника з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпІІ України, можливе при взаємній згоді власника підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівника.

Такий висновок міститься в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, а також в постанові Верховного Суду України від 15.10.2013 № 21 -320а13.

ОСОБА_1 не було надано суду доказів того, що між ним та Міністерством юстиції України досягнуто взаємної згоди щодо анулювання раніше досягнутої домовленості про звільнення позивача. Посилання позивача на те, що ним було направлено телеграму та електронного листа на імя Міністра юстиції України, яким повідомлено про те, що заява про звільнення є лише проектом та не містить реального волевиявлення щодо звільнення з займаної посади, не можуть слугувати підставою вважати, що в цих листах висловлено намір ОСОБА_1 про анулювання досягнутої домовленості про звільнення, оскільки такі листи було направлено 31.10.2015 року, тобто вже після винесення наказу про звільнення від 30.10.2015 року № 3548/к. Крім того, Міністерством юстиції України не виявлено бажання щодо анулювання угоди з позивачем про його звільнення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що відсутній факт анулювання домовленості між ОСОБА_1 та Міністерством юстиції України про звільнення позивача з займаної посади Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність наказу Міністерства юстиції України від 30.10.2015 року № 3548/к та його відповідність вимогам трудового законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи наведені вище обставини, а саме те, що твердження позивача щодо відсутності його згоди на звільнення його з посади Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області не відповідає дійсності, оскільки ним власноручно за власним бажанням було написано заяву про звільнення з посади та не надано суду доказів, що свідчили б про те, що така заява написана під тиском та за відсутності власної волі на те позивача, а також враховуючи те, що посилання ОСОБА_1 щодо того, що заява є проектом, були спростовані в судовому засіданні, а тому суд приходить до висновку про недоведеність тих обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а відповідачами доведено правомірність звільнення ОСОБА_1 з посади Начальника Головного територіального управління юстиції в Чернігівській області. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України №3548/к від 30.10.2015 року «Про звільнення ОСОБА_1Д.», поновлення на посаді та стягнення з Міністерства юстиції України середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя: О.В.Кашпур

Судді: С.В. Бородавкіна

ОСОБА_5