Справа № 826/11353/14
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

"19" листопада 2015 р. м. Київ К/800/66701/14

Колегія Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді Олексієнка М.М. (головуючий),

суддів: Малиніна В.В., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання: Крапивки Л.А., позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в касаційному порядку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області (далі - ДВС) про скасування постанови щодо стягнення виконавчого збору за касаційною скаргою позивача на судові рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 11.06.2014 року про відкриття провадження щодо стягнення виконавчого збору в сумі 746166,99 грн.;

зобов'язати відповідача прийняти нову постанову, якою стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 680 грн.

Посилався на неправильність визначення розміру виконавчого збору.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 жовтня 2014 року, залишеною без змін Київським апеляційним адміністративним судом від 3 грудня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, з посиланням на порушення норм матеріального та процесуального права, допущені судами, просить попередні судові рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що ДВС невірно визначено розмір виконавчого збору, а судами неправильно витлумачені положення пункту 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження».

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів приходить до висновку про задоволення касаційної скарги частково з урахуванням наступного.

Згідно фактичних обставин справи, встановлених судами, на виконанні державної виконавчої служби знаходився виконавчий лист № 2 - 1627 виданий 22 червня 2010 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 7 459 849,98 грн. заборгованості та 1820 грн. судових витрат. 6 червня 2014 року виконавчий документ повернуто у зв'язку з надходженням від стягувача заяви, а 11 червня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору в розмірі 746 166,99 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із законності постанови про стягнення виконавчого збору, оскільки боржником у визначений строк добровільно рішення суду не виконано, тому державний виконавець діяв в межах і спосіб, передбачений законом. Розмір виконавчого збору визначений правомірно.

З висновком судів попередніх інстанції погодитися неможливо, оскільки він не відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV).

Статтею 25 цього Закону (в редакції Закону України від 4 листопада 2010 року №2677-VI) передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Виходячи з положень цієї норми, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язував стягнення виконавчого збору з боржника.

Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Саме до такого висновку зводиться правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 28 січня 2015 року (справа №3-217гс14).

Лише Законом України від 12.02.2015 р. N 191-VIII внесено зміни до статті 28 Закон № 606-XIV, відповідно до яких виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Суди попередніх інстанцій не врахували вище згадані норми матеріального права на час виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, не встановлено чи вчинялися державним виконавцем в межах виконавчого провадження заходи примусового виконання рішення, передбачені статтею 32 Закону № 606-XIV.

За правилами частини першої статті 220 КАС України суд касаційної інстанції позбавлений права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з підстав, передбачених частиною другою статті 227 КАС України (порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи), з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді встановити фактичні обставини щодо примусового виконання рішення суду, на виконання якого винесено постанову про стягнення виконавчого збору.

Окрім того, необхідно врахувати висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 30 червня 2015 року (справа № 21-278а15) щодо юрисдикції адміністративних судів. Верховний Суд при тлумаченні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, статей 3, 17, 181 КАС України зазначив, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові відносини про оскарження стягувачем, боржником або прокурором, у випадках передбачених законом, дій органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов

Аналогічно не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства і справи про оскарження сторонами виконавчого провадження дій органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов прийнятих за правилами Цивільного процесуального кодексу України.

На підставі наведеного, керуючись статтями 220, 222, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2014 року з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: М.М. Олексієнко

В.В. Малинін

І.В. Штульман