Справа № 809/3277/14
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 р. Справа № 876/2195/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.

суддів: Левицької Н.Г., Обрізка І.М.,

розглянувши а порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України із вимогами визнати, що відповідачем, Міністерством юстиції України, скоєно акт прямої дискримінації щодо нього у спосіб відмови, без правомірної, обєктивно обґрунтованої мети, вчинити згідно звернення позивача від 04.07.2014 р. дії, які раніше вчинялися цим Міністерством в аналогічних ситуаціях за зверненнями інших осіб (працівників цього Міністерства) щодо ідентичних обєктів; стягнути з держави десять тисяч гривень відшкодування моральної шкоди, заподіяної скоєнням відповідачем, Міністерством юстиції України, акту прямої дискримінації щодо позивача; та уточненими вимогами в частині зобовязання відповідача, Міністерство юстиції України, негайно вчинити позитивні дії для забезпечення принципу недискримінації, та усунути наслідки вчинених ним прямих дискримінаційних дій, а саме - підготувати розпорядження Кабінету Міністрів України про визнання недійсним з моменту прийняття - як такого, що не набрав чинності та надісланого до виконання з порушенням вимог законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів та їх оприлюднення - та скасування так званого «спільного наказу» Генеральної прокуратури України та Державного казначейства України № 36/132 від 22.06.2007 р. Про затвердження порядку взаємодії органів прокуратури України та ДКУ з питань захисту інтересів держави та забезпечення вимог закону при стягненні з державного бюджету (місцевих бюджетів) коштів за рішеннями судів про відшкодування шкоди та відповідно, скасування, як нікчемного, спільного наказу Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України від 03 листопада 2014 р. № 117/301.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.02.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим судовим рішенням, позивач - ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає оскаржувану постанову необґрунтованою та не законною, оскільки при її винесенні суд першої інстанції грубо порушив вимоги ст. 13 Конвенції про захист прав людини щодо забезпечення гарантованого засобу захисту, статей 22,55,56,64,124 Конституції України, статей 2, 7-11 КАС України. Висновки суду суперечать змісту: конституційних засад недискримінації та відповідальності держави перед громадянином, правової певності; судового захисту прав людини; чинного законодавства; фактичним обставинам справи і свідчать про грубі помилки суду першої інстанції, які спотворюють суть справи і надає державі можливість безпідставно уникнути відповідальності за неналежні дії своїх органів.

В апеляційній скарзі позивач просить поновити його право на: рівність сторін та змагальність процесу; повноту, всебічність, об'єктивність та законність вирішення справи - в структурі права на ефективний засіб захисту та усунути наслідки скоєних нижчим судом фальсифікацій та скасувати оскаржувану постанову з ухваленням нової постанови, якою позов задоволити з підстав та доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Суд у відповідності до ч.1 ст.41 КАС України відзначає, що у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з наступних мотивів.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Згідно ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративний справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Правильність вирішення справи відповідно до вимог ст.13 КАС України забезпечується системою: апеляційною та касаційною. Можливість апеляційного та касаційного оскарження судових рішень є принципом адміністративного судочинства, що спрямований на забезпечення прав осудності (законності та обґрунтованості) судових рішень.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні норми чинного законодавства та обставини справи.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24.01.2012 року ОСОБА_1 звернувся із запитом до Міністерства юстиції України і просив надіслати завірені копії звернень Міністерства юстиції України до субєктів нормотворення: Державної податкової адміністрації України, Державного казначейства України та Генеральної прокуратури України з вимогою щодо скасування спільних наказів, зокрема, наказу ДПАУ, ДКУ та ГПУ від 18.06.2008 року № 401/214/32 Про затвердження порядку взаємодії між органами Державної податкової адміністрації України, Державного казначейства України та прокуратури щодо захисту інтересів держави при здійсненні судочинства за позовами про відшкодування податку на додану вартість та наказу Державної митної служби та ГПУ Про затвердження порядку взаємодії органів прокуратури та митних органів України з питань захисту в суді інтересів держави. Просив також надати інформацію, які конкретно дії стосовно зазначених спільних наказів були вчинені вказаними субєктами після одержання подання Мінюсту, а які - на підставі таких дій - безпосередньо Мінюстом щодо цього ж предмета.

Листом від 03.02.2012 р. за № К-1229-10.1 позивач одержав відповідь директора Департаменту взаємодії з органами влади Міністерства юстиції ОСОБА_2 про те, що спільний наказ ДПА, ДКУ та ГПУ від 18.06.2008 року № 401/214/32 Про затвердження порядку взаємодії між органами Державної податкової адміністрації України, Державного казначейства України та прокуратури щодо захисту інтересів держави при здійсненні судочинства за позовами про відшкодування податку на додану вартість на час подання відповіді не скасовано.

04.07.2014 року позивач звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про скасування з моменту прийняття спільного наказу ГПУ та ДКУ №36/132 від 22.06.2007 року як такого, що не набрав чиннсоті.

25.07.2014 року позивач одержав відповідь Міністерства юстиції України за № К-13384/10.1 за підписом заступника міністра юстиції України ОСОБА_3, яким відмовлено позивачу в задоволенні заяви, посилаючись на те, що акти Генеральної прокуратури України не підлягають державній реєстрації у Міністерстві юстиції України, та повідомивши, що Міністерство юстиції України звернулось до Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів та Державної казначейської служби України щодо перегляду та приведення цього наказу у відповідність до вимог чинного законодавства України про, що буде поінформовано додатково позивача.

Таку відповідь позивач вважає обманом з боку Міністерства юстиції України та його посадових осіб, який полягає в умисному спотворенні функції Міністерства юстиції та Кабінету міністрів України; працівники Міністерства юстиції, на думку позивача, не виконали своїх статутних функцій щодо виявлення незареєстрованого нормативного акту, не вказали про це субєктам "нормотворення" підзаконного акту та в подальшому не звернулись до Кабінету Міністрів про його скасування.

В сукупності такі дії позивач вважає порушенням Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" відносно нього особисто, просить визнати акт його дискримінації, стягнути моральну шкоду та зобовязати відповідачів вчинити певні дії.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався тим, що підпунктом 8 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014р. №228, та пунктами 2, 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992р. №731, визначено, що Міністерство юстиції України відповідно до покладених на нього завдань здійснює державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, а також інших органів, акти яких відповідно до законодавства підлягають державній реєстрації, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.

Перелік органів, нормативно-правові акти яких підлягають державній реєстрації у Міністерстві юстиції України, визначено ч. 3 ст.117 Конституції України (міністерства та інші центральні органи виконавчої влади) та низкою законодавчих актів, зокрема, Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Законом України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні" (Національна комісія з цінних паперів та фондового ринку), Законом України "Про Національну раду України з питань телебачення і радіомовлення" (Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення).

При цьому згідно з абзацом третім п.7 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади спільно виданий нормативно-правовий акт подається на державну реєстрацію органом, підпис першої особи якого на акті стоїть першим.

Спільний наказ Генеральної прокуратури України та Державного казначейства України від 22.06.2007 року №36/132 "Про затвердження Порядку взаємодії органів прокуратури України та Державного казначейства України з питань захисту інтересів держави та забезпечення додержання вимог закону при стягненні з Державного бюджету України (місцевих бюджетів) коштів за рішенням судів про відшкодування шкоди" державній реєстрації в Міністерстві юстиції України не підлягає, оскільки Генеральна прокуратура України відповідно до Закону України "Про прокуратуру", Указу Президента України від 03.10.1992р. №493 "Про державну реєстрацію нормативно - правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади" та постанови Кабінету Міністрів України від 10.09.2014р. №442 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" не належить до кола органів, акти яких підлягають державній реєстрації в Міністерстві юстиції України.

З урахуванням наведеного, у Міністерства юстиції України були відсутні повноваження для перевірки у Генеральній прокуратурі України стану додержання законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів та вимагати у разі потреби подання нормативно-правових актів для державної реєстрації або їх скасування.

В частині скасування спірного наказу суд першої інстанції зазначив, що відповідно до абзаців другого, третього частини другої ст. 9 Закону України від 14.10.2014р. №1697-VII "Про прокуратуру", який набирає чинності через шість місяців з дні його опублікування, накази Генеральної прокуратури України нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.

В розпорядженні Кабінету Міністрів України від 19.01.2011р. №32-р "Про скасування деяких наказів міністерств та інших центральних органів виконавчої влади і заходи щодо неухильного виконання законодавства з питань державної реєстрації нормативно-правових актів", п.1 якого зазначено, що Кабінетом Міністрів України безпосередньо скасовано накази міністерств та інших центральних органів виконавчої влади як такі, що не набрали чинності та надіслані до виконання з порушенням вимог законодавства про державну реєстрацію нормативно-правових актів.

Пунктом 2 цього розпорядження доручено Державній податковій службі України, Державній казначейській службі Україні, Державній митній службі України (які є головними співрозробниками та підписи яких стоять першими у цих наказах) забезпечити скасування наказів, співрозробниками яких є Генеральна прокуратура України.

У зв'язку з викладеним та враховуючи те, що співрозробником вищевказаного наказу є Державна казначейська служба України, Міністерством юстиції України до Держказначейства направлено лист від 25.07.2014р. №к-13384/10.1 з пропозицією відмінити оскаржуваний наказ та запропоновано у разі необхідності прийняти нормативно-правовий акт Міністерства фінансів України та Генеральної прокуратури України з порушеного питання, який подати на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України в установленому порядку.

Відповідно до листа Генеральної прокуратури України від 29.08.2014 р. №05/2/1-658 вих-14 останньою розроблено проект Порядку взаємодії між органами прокуратури та казначейської служби, який буде надано Міністерству фінансів України та Державній казначейській службі України для узгодження і надання ними пропозицій та передачу на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України.

В свою чергу Державна казначейська служба України згідно з листом від 13.10.2014 р. №5-08/6354-22779 направила на адресу Генеральної прокуратури України проект спільного наказу з порушеного питання та проект наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження Порядку взаємодії між органами Державної казначейської служби України та прокуратури в процесі судового розгляду та виконання рішень суду про стягнення з Державного бюджету України коштів для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам" для надання пропозицій та зауважень, а також повідомила, що на виконання п.4.1 розділу IV Порядку взаємодії Міністерства фінансів України з центральними органами виконавчої влади, діяльність яких спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.12.2011 р. №1789, направлено завізований проект наказу з порушеного питання до Міністерства фінансів України.

Міністерство юстиції України листом від 22.09.2014 р. №42865-0-61- 14/10.1 додатково звернулося до Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України та Державної казначейської служби України з пропозицією прискорити відміну зазначеного наказу і прийняття нового нормативно-правового акта з порушеного питання та подати його на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України в установленому законодавством про державну реєстрацію нормативно-правових актів порядку.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, 06.06.2014 рок Міністерством юстиції України ОСОБА_1 додатково направлено лист № К-13384/10.1/1 до листів від 25.07.2014 року № К-13384/10.1 та від 28.10.2014 року № К-13384/10.1/1 з наступним повідомленням, що наказ Генеральної прокуратури України, Державного казначейства України від 22.06.2007 року № 36/132 «Про затвердження Порядку взаємодії органів прокуратури України та Державного казначейства України з питань захисту інтересів держави та забезпечення додержання вимог закону при стягнення з Державного бюджету України (місцевих бюджетів) коштів за рішеннями судів про відшкодування шкоди» втратив чинність згідно з наказом Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України від 03.11.2014 року № 117/301 «Про визнання таким, що втратив чинність спільний наказ Генеральної прокуратури України та Державного казначейства України», копія якого надана листом Державної казначейської служби України від 06.11.2014 року № 5-08/6644-24286.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до переконання про відсутність підстав для задоволення позову за наслідками чого відмовив у задоволенні позовних вимог і з такими висновками погоджується колегія суддів.

Щодо вимог апелянта в частині ефективного засобу захисту від порушення спірним спільним наказом його прав, свобод та інтересів колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити таке.

В позовній заяві ОСОБА_1 покликався на те, що від 25.06.2003 року в провадженні Івано-Франківського міського суду перебувала справа за його позовом до Івано-Франківського міського управління юстиції та відділу Державної виконавчої служби зазначеного управління за предметом позову: визнання невиконання судових рішень та стягнення з держави відшкодування заподіяної шкоди. З направленням листа за підписом першого заступника прокурора області Римарука від 28.01.2009р., №05/1-40вих-09, адресованого голові суду, прокуратурою було скоєне втручання в цю справу, найменоване вступом з метою захисту інтересів держави. За відсутністю закону, що надавав би вичерпний перелік випадків представництва прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді, на порушення вимог статті 121 Конституції України, в якості виправдання втручанню використовувався спільний наказ Державного Казначейства України та Генеральної прокуратури України № 36/132 від 22.06.2007р. Про затвердження порядку взаємодії органів прокуратури України та ДКУ з питань захисту інтересів держави та забезпечення вимог закону при стягненні з державного бюджету (місцевих бюджетів) коштів за рішеннями судів про відшкодування шкоди".

За змістом статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Разом з тим, доводів порушення оскаржуваними наказами прав, свобод та інтересів ОСОБА_1 не навів.

Таким чином, перевіривши дійсні обставини справи та додатково проаналізувавши зібрані документальні докази по матеріалах справи, колегія суддів прийшла до неспростовного переконання про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Приведені в апеляційні скарзі доводи висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними, а тому підстав для його скасування немає.

Згідно положень ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову - без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд апеляційної інстанції

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.02.2015 року у справі № 809/3277/14 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді Н.Г. Левицька

ОСОБА_4