Справа № 0907/2-а-3/2011
Суддя: Бородовський С. О.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 0907/2-а-3/2011
Провадження № 2-а/344/543/15
У Х В А Л А

30 листопада 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Прокопів С.

позивача та його представника ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3,

представника Прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання позивача та його представника про відвід головуючого в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа Державної казначейської служби України, Прокуратура Івано-Франківської області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дію, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

в заяві про відвід вказано, що суд не є безстороннім з наступних підстав:

-повторний судовий розгляд спору після скасування рішень місцевого і апеляційного суду касаційним судом призначено із повідомленням позивача та його представника, які раніше подали заяви про розгляд справи без їх участі;

-про судове засідання судом повідомлено Прокуратуру Івано-Франківської області, яку попереднім складом суду допущено до участі в спорі, а цим складом суду і попереднім складом суду не судом усунуто від участі в справі за бажанням позивача;

-до початку судового розгляду судом не уточнено у позивача та його представника підстави позову та предмет позову, а також не залучено до участі в справі третю особу Державну казначейську службу України в якості відповідача;

-при автоматизованому визначенні складу суду автоматизованою системою визначено одноособовий, а не колегіальний склад суду;

-до досудового засідання головуючим не з`ясовано у відповідачів та прокуратури визнають, чи заперечують вони позов, якими доказами обґрунтовують заперечення проти позову;

-попереднім складом суду та цим складом суду не вирішено питання про залучення до участі в спорі Міністерства закордонних справ України;

-попередній розгляд спору тривав дев`ять років, а даний судовий розгляд не проведено за одне судове засідання.

В судовому засіданні представник Головного управління юстиції в Івано-Франківській області заперечив заяву про відвід головуючого з тих підстав, що вона стосується організації судового розгляду.

В судовому засіданні представник Прокуратури Івано-Франківської області заперечила скаргу про відвід головуючого.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 звернулися з позовом до Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, треті особи Державне казначейство України, Прокуратура Івано-Франківської області про визнання незаконною бездіяльності відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції щодо повторного невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24/11/2001 р., визнання незаконною бездіяльності Івано-Франківського міського управління юстиції щодо контролю за бездіяльністю відділу ДВС, визнання, що Івано-Франківське міське управління юстиції незаконно не виконували міжнародні зобов`язання України та вимоги національного законодавства щодо боротьби з відмиванням коштів, про постановлення окремої ухвали щодо зобов`язання керівника Міністерства закордонних справ інформувати Президента України та Уряд України про вказане з висуненням вимоги про вжиття невідкладних та вичерпних заходів реагування; визнання факту, що діями щодо повторного невиконання вироку Івано-Франківського обласного суду від 24/11/1997 р. створено загрозу майну позивачів, визнання, що відділ ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, приймаючи постанови про повернення виконавчого листа застосував обман; визнання того, що загальна сума несплаченого боргу на 05/09/2001 р. становить 309155 доларів США, 11349 гривень, перед ОСОБА_5 231762 доларів США та 7566 гривень; відшкодувати ОСОБА_1 збитки, які полягають у втраченому майні та упущеній вигоді, судові витрати, моральну шкоду; визнати розмір номінальної та реальної вартості шкоди, субсидіарну відповідальність відділу ДВС, відшкодувати збитки завдані ДВС.

Підстави відводу головуючого в справі передбачено в ст. 27 КАС України. Вказаних підстав позивач та його представник перед судом не довели.

В якості підстави для відводу зазначено на призначення судового засідання до судового розгляду та не вжиття судом дій щодо з`ясування правових позицій відповідачів та третіх осіб, доказів якими вони їх обґрунтовують поза межами судового розгляду і не призначення для цього попереднього судового засідання після розгляду даного спору місцевим, апеляційним та касаційним судами.

Так, відповідно до ст. 110 КАС України попереднє судове засідання призначається для з`ясування питань щодо організації судового розгляду. Позивач вказав в своїй заяві про розгляд справи без його участі, можливість надання додаткових пояснень і доказів було роз`яснено позивачеві в ухвалі касаційного суду; позивач вказав в своїй заяві на необхідність розгляду спору по суті в одному судовому засіданні без його додаткової участі.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на власний розсуд.

Отже визначення підстав та предмету позову, осіб до яких позивач заявляє свої вимоги законом покладено повністю на позивача.

Відповідно до ст.11 КАС України суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Так в ухвалі касаційного суду було запропоновано позивачам та їх представникам подати свої додаткові пояснення, докази, доводи, їх обґрунтування.

Позивачі скористались вказаною можливістю і подали суду пояснення про те, що раніше ними було подано клопотання про розгляд справи без їх участі та на підставі тих доказів і пояснень, які ними раніше надані суду.

Позивачами не доведено наявності правових підстав для виходу судом за межі принципу диспозитивності і змагальності в їх інтересах. Також позивачі не просили суд про здійснення вказаних дій, наполягали на проведенні судового засідання без їх участі.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ існування безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно визначатися на підставі субєктивного критерію, в контексті якого слід враховувати особисті переконання та поведінку певного судді, що означає необхідність встановити, чи мав суддя у певній справі будь-яку особисту зацікавленість або упередженість, а також на підставі обєктивного критерію, в контексті якого необхідно встановити, чи забезпечував суд і, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви щодо його безсторонності (див., серед іншого, рішення у справі Фей проти Австрії (Fey v. Austria,) від 24 лютого 1993 року, пп. 27, 28 і 30, Series A, no. 255, і рішення Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v. Switzerland), заява № 33958/96, п. 42, ECHR 2000¬XII). Таким чином, у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про небезсторонність суду (див. рішення у справі Пуллар проти Сполученого Королівства (Pullar v. United Kingdom), від 10 червня 1996 року, п. 38)

У контексті субєктивного критерію особиста безсторонність судді презюмується, поки не доведено протилежного (див. вищевказане рішення у справі Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v. Switzerland), п. 43).

У контексті обєктивного критерію у цій справі окремо від поведінки суддів слід визначити, чи існували переконливі факти, які могли б викликати сумніви щодо їхньої безсторонності. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання обєктивно обґрунтованими (див. вищевказане рішення у справі Ветштайн проти Швейцарії (Wettsteinv. Switzerland), п. 44;та рішення у справі Ферантелі та Сантанжело проти Італії (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), від 7 серпня 1996 poку, п. 58 Reports of Judgments and Decisions, 1996).

З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть бути важливими або, іншими словами, правосуддя має не тільки чинитися, також має бути видно, що воно чиниться (див. рішенняу справі ОСОБА_6 проти Бельгії (De Cubber v. Belgium),від 26 жовтня 1984 року, п. 26). На кону стоїть довіра, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти в громадськість (див. вищевказане рішення у справі Ветштайн проти Швейцарії (Wettstein v.Switzerland) та рішення у справі КастіллоАльгар проти Іспанії (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, п. 45, Reports of Judgments and Decisions, 1998).

Отже, позивачами не доведено упередженість суду, клопотання про відвід суду позбавлено правових підстав, є необґрунтованим, та спрямовано на затягування судового розгляду, оскільки одночасно із клопотанням про відвід головуючого в ньому вказано на необхідність розгляду спору в розумний строк, незважаючи на роз`яснення касаційного суду позивачам щодо необхідності здійснення ними додаткових дій. Також позивачами не виконано обов`язків щодо надання суду додаткових пояснень, арґументів, доказів.

При цьому задоволення безпідставного відводу, без будь-яких належних на те правових підстав є формою затягування розгляду справи, що означало б порушення права сторін на своєчасний розгляд справи, належним складом суду.

Саме пред`явлення позивачами взаємно суперечливих клопотань вказує на умисний характер затягування розгляду даного спору. Однак суд не є засобом для сторін в зловживанні їх правами та не толерує таких дій.

До початку розгляду спору позивачі мали можливість подати суду додаткові пояснення щодо обґрунтування публічно-правової природи їх спору, на необхідність встановлення цього однозначно вказано в ухвалі касаційного суду.

Також позивачі та інші сторони даного спору мали можливість подати суду свої заяви і доводи з приводу закриття даного провадження до початку судового засідання в цій справі.

Так само можливість вирішення питання щодо належності тієї чи іншої вимоги до таких, що підлягають розглядові в порядку адміністративного судочинства прямо передбачено в якості компетенції касаційного суду в ст. 223 КАС України. Однак вирішення вказаного питання передбачено в ухвалі касаційного суду в якості обов`язку для місцевого суду.

Так, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22/09/2015 р. в цій справі вказано, що рішення судів скасовані у зв`язку з тим, що підставою позову є відшкодування шкоди за ст. 1173 ЦК України; в якості підстав позову позивачами вказано втрачене майно та упущену вигоду. Тому в ухвалі касаційного суду в якості підстави для скасування зазначено невірне визначення судів із публічно-правовими підставами позову, у зв`язку з цим вказано на висновок про те, що помилка в природі спірних відносин призвела до невірного висновку про те, що даний спір підлягає вирішенню в порядку, що передбачений законом для вирішення публічно-правових спорів та не було роз`яснено позивачеві про спосіб вирішення такого виду спорів.

При цьому в ухвалі касаційного суду зазначено, що усунути вказані недоліки необхідно шляхом отримання від позивачів роз`яснень щодо підстав їх позову та предмету спору.

Так, позивач та його представник подав суду заяву, відповідно до якої просив розглянути спір без його участі.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі "ОСОБА_7 проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Позивач та його представник подали заяву про розгляд справи без їх участі. Отже вони реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні. Також у позивачів було достатньо часу для подання суду доказів та обґрунтування їх заперечення і спростування позову, обґрунтування належності підстав спору до публічно-правових.

В п. 10 ст. 16 ЦК України в якості підстави позову встановлено визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Спори із інших правовідносин розглядаються в порядку, встановленому в ЦПК України, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

При цьому відповідно до ст.16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Так в якості підстав позову позивачами вказано втрачене майно та упущену вигоду, компенсація моральної шкоди. Правові підстави спірної шкоди передбачено в якості відшкодування шкоди за ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173 ЦК України.

В свою чергу в ухвалі касаційного суду в якості підстави для скасування зазначено невірне попереднє визначення судів із публічно-правовими підставами позову, у зв`язку з цим вказано на висновок про те, що помилка в природі спірних відносин призвела до невірного висновку про те, що даний спір підлягає вирішенню в порядку, що передбачений законом для вирішення публічно-правових спорів.

В свою чергу відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, предметний критерій є основним щодо віднесення спору до публічно-правових. Так заподіяння шкоди, упущення вигоди, втрата майна є деліктними спорами, що відповідно до ст. 1 КАС України розглядаються судами в порядку ЦПК України. Суб`єктний критерій при визначенні публічної складової відповідного спору є субсидіарним.

В ст. 4 КАС України вказано, що правосуддя в адміністративних справах здійснюється адміністративними судами. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 3 ст. 21 КАС України не допускається об'єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

В порядку адміністративного судочинства може бути оскаржено дію чи бездіяльність посадової особи тільки в тому разі, якщо така дія чи бездіяльність породжує публічно-правові відносини. В даному позові позивачами вказано, що оскаржуваною бездіяльністю ВДВС вони вважають їм завдано шкоду у втраті майна та упущенні вигоди.

Отже, в позові позивачами зазначено на цивільно-правові підстави та предмет позову, але заявлено його в порядку адміністративного судочинства.

Однак в постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст. 6 конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Таким чином, позивачі заявили цивільно-правовий спір в порядку адміністративного судочинства, що є формою зловживання правом на звернення до суду, оскільки цивільне судочинство засновано на непорушності принципів диспозитивності та змагальності судового розгляду. Саме завдяки вчиненню зазначеної шикани все ще не здійснено вирішення даного спору в порядку адміністративного судочинства, оскільки ухвалені в цій справі судові рішення скасовано з підстав їх ухвалення місцевим та апеляційним судами з висновками про невідповідність підстав позову його предмету.

Одночасно з цим, касаційний суд також не ухвалив свого вердикту по суті спору та вказав на можливість ухвалення рішення тільки після отримання від позивачів додаткових пояснень з приводу підстав та предмету їх спору.

Також підставою скасування рішення місцевого та апеляційного суду вказано не встановлення фактичних обставин щодо судового збору, який втім не є фактичною обставиною спору, не є підставою спору, не є матеріально-правовою вимогою щодо суті спору, його розмір визначається судом на підставі Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ). 53. Право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93).

В справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

В постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі ,,Звольський та Звольська проти Чешської Республіки" (Zvolsky and Zvolska v. the Czech Republic), заява №46129/99, п.46, ЕСПЛ 2002-ІХ, суд підкреслює, що у сфері тлумачення національного законодавства, зокрема, процесуальних правил, що застосовуються у судовому провадженні, його роль обмежується перевіркою того, чи результати такого тлумачення національними органами влади, особливо судами, відповідають Конвенції.

Отже право тлумачення процесуальних правил є обов`язком даного суду, незважаючи на порушення позивачами правил пред`явлення спорів і наступний розгляд цього спору судами.

Відповідно до ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні клопотання про відвід головуючого відмовити;

провадження в справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5 до Івано-Франківського міського управління юстиції, відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, Головного управління юстиції в Івано-Франківській області, третя особа Державної казначейської служби України, Прокуратура Івано-Франківської області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити дію, відшкодування моральної шкоди, закрити.

Ухвалу може бути оскаржено до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя Бородовський С.О.