Справа № 815/1244/15
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/1244/15

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

за участю: секретар судового засідання Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Сервис» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трейд Сервис» (далі позивач, або ТОВ «Трейд Сервис») звернулось до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі відповідач, або ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області), в якому позивач просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 19.09.2014 року № НОМЕР_1.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року вказаний адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, наголошуючи, зокрема, на правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, згідно з пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України та відповідно до наказу ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 15.08.2014 року № 1899, співробітником податкової інспекції проведено позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ «Трейд Сервіс» щодо підтвердження взаємовідносин з ТОВ «Праус» за квітень 2014 року, за результатами якої складено акт від 29.08.2014 року № 4764/15-53-22-3/37679847.

На підставі вищенаведеного акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 19.09.2014 року № НОМЕР_1, яким ТОВ «Трейд Сервіс» збільшено суму грошового зобовязання по податку на додану вартість в розмірі 5993850 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 1498463 грн.

Не погоджуючись з вищенаведеним податковим повідомленням-рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спірне питання та задовольняючи заявлені позивачем вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що первинними документами спростовуються виявлені під час перевірки позивача порушення, а тому прийняте на підставі таких висновків перевірки рішення із визначенням відповідних зобовязань та штрафних санкцій є неправомірним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Відповідно до положень пп. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи.

Згідно із положеннями п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені, зокрема, податковими накладними, не відносяться до податкового кредиту.

Відповідно до пп. 201.1, 201.4, 201.6, 201.7, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю на його вимогу податкову накладну, яка відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця, виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналізуючи зазначені норми Податкового кодексу України колегія суддів приходить до висновку, що право на віднесення сум податку на додану вартість, сплачених при придбанні товару та послуг, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання в разі фактичного придбання товару/послуг, наявності первинних документів та використання в господарській діяльності цього товару та послуг.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, між ТОВ «Трейд Сервіс» (Покупець) та ТОВ «Праус» (Постачальник) було укладено договори поставки нафтопродуктів № 2250 від 22.04.2014 року (а.с.90-92 т.1), № 22/26 від 22.04.2014 року (а.с.96-98 т.1), № 01/37 від 01.04.2014 року (а.с.102-104 т.1), № 01/77 від 01.04.2014 року (а.с.108-110 т.1) та № 25/2 від 25.04.2014 р. (а.с.114-116 т.1).

Згідно з п. 1.1 вищезазначених договорів ТОВ «Праус» взяло на себе зобовязання передати у власність ТОВ «Трейд Сервіс», а покупець прийняти та оплатити нафтопродукти.

Товар поставляється Покупцю партіями протягом поточного місяця в кількості та за ціною, визначеними у кожній Додатковій угоді до Договору, на умовах: EXW резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» і інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на правах власності або користуються ним на підставі цивільно-правових договорів (п. 4.2).

Постачальник зобовязується передати Покупцю нафтопродукти згідно розділу 1 цього Договору за умови оформлення відповідних актів прийому-передачі або інших документів, які є невід'ємною частиною Договору (п. 2.1.1).

На виконання умов вищевказаних договорів позивачем та ТОВ «Праус» були складені та підписані додаткові угоди № 00152 від 22.04.2014 року, № 00087 від 22.04.2014 року, № 00085 від 01.04.2014 року, № 00199 від 01.04.2014 року, № 00172 від 25.04.2015 року та акти приймання-передачі нафтопродуктів № 00152 від 30.04.2014 року, № 00087 від 30.04.2014 року, № 00085 від 30.04.2014 року, № 00199 від 30.04.2014 року, № 00172 від 30.04.2014 року, в яких визначено кількість, ціна та найменування поставляємого товару (а.с.93-94, 99-100, 105-106, 111-112, 117-118 т.1).

Транспортування товару проводилось на умовах EX- XV резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт», відповідно до Міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів (Інкотермс-2010).

Оплата отриманих послуг здійснена позивачем у повному обсязі, згідно платіжних доручень від 30.05.2014 року №№ 2164, 2166, від 06.06.2014 року № 2242, від 19.06.2014 року №№ 2305, 2306, 2308, 2309 (а.с.123-129 т.1).

Оприбуткування позивачем придбаного товару підтверджується наданими останнім оборотно-сальдовими відомостями (а.с.121-122 т.1).

На підтвердження наявності у позивача відповідних резервуарів для зберігання та подальшої реалізації придбаних нафтопродуктів останнім до суду надано договір зберігання № 2462 від 01.06.2011 року, укладений з ПАТ «Дніпронафтопродукт», відповідно до якого Зберігач зобовязується приймати та зберігати нафтопродукти та інші товарно-матеріальні цінності, які передаються Поклажодавцем і повернути їх Поклажодавцеві у схоронності за першою вимогою, а також договір оренди майна № 07-05-13 від 31.05.2013 року, укладений з ТОВ «Петрол-Гарант», відповідно до якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове платне користування автозаправні станції з обладнанням, згідно переліку вказаному у цьому договорі (а.с.87-89 т.1).

Перевезення вантажів автомобільним транспортом з нафтобаз, де зберігаються нафтопродукти, до конкретних АЗС ТОВ «Трейд Сервіс», для подальшої реалізації нафтопродуктів кінцевим споживам, підтверджується наданими позивачем реєстрами ТТН, які підтверджують фактичне транспортування товару зі складу зберігача нафтопродуктів - ПАТ «Дніпронафтопродукт» на АЗС ТОВ «Трейд Сервіс, договори та акти виконаних робіт з контрагентами-перевізниками нафтопродуктів (а.с.153-177 т.1).

Також, матеріали справи містять копії належним чином завірених податкових накладних № 150 від 30.04.2015 року (а.с.95 т.1), № 86 від 30.04.2015 року (а.с.101 т.1), № 84 від 30.04.2015 року (а.с.107 т.1), № 198 від 30.04.2015 року (а.с.113 т.1), № 171 від 30.04.2014 року (а.с.119 т.1), отриманих від постачальника товару - ТОВ «Праус», які, в тому числі, підтверджують факт здійснення вищевказаних господарських операцій з постачання товару (нафтопродуктів) за указаними Договорами, та дають право на включення податку на додану вартість до складу ціни товару та є необхідною умовою для формування податкового кредиту з податку на додану вартість.

Як вбачається зі змісту акту спірної перевірки, відповідач не заперечує, що первинні документи, в тому числі, податкові накладні, на підставі яких позивачем сформований податковий кредит за перевіряємий період, належним чином оформлені, суми податку на додану вартість по зазначеним податковим накладним включені до податкового кредиту відповідного періоду, відображені у реєстрі отриманих та виданих податкових накладних, а також відповідають даним податкових декларацій.

Тобто, під час проведення спірної перевірки до наявної у позивача первинної документації по операціям з його контрагентом у податкового органу не виникло жодних претензій, як і до правильності її оформлення, так і до відображення у бухгалтерському та податковому обліку.

Поряд з цим, як зазначено в апеляційній скарзі відповідача, що, також, відображено в акті спірної перевірки, висновки щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства були здійснені податковим органом лише виходячи зі змісту акту ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 11.06.2014 року № 627/223/37276126 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус» щодо підтвердження реальності здійснення господарських відносин, їх реальності та повноти відображення в обліку за квітень 2014 року».

Однак, колегія суддів вважає недостатніми для висновків акту перевірки про порушення позивачем податкового законодавства, посилання в ньому лише на акт про неможливість проведення зустрічної звірки, складений органом державної податкової служби відносно контрагента позивача, оскільки без визначення в акті перевірки і дослідження договорів позивача з його контрагентом, які на думку перевіряючих не відповідають закону, поставок та інших господарських операцій, умов цих договорів, їх виконання з посиланням на первинні документи, такі висновки не ґрунтуються на законодавстві і не можуть бути підставою для прийняття рішень про донарахування податкових зобовязань та застосування штрафних санкцій відносно позивача.

На думку колегії суддів, такого роду обґрунтування, взагалі не припустимі в офіційних документах суб'єктів владних повноважень, на підставі яких приймаються акти індивідуальної дії, на зразок оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, оскільки, по-перше, приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України чітко визначено, що органи державної влади та їх посадові особи можуть діяти виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто, роблячи висновок про допущення будь-яким суб'єктом правовідносин порушення діючого законодавства, орган державної влади зобов'язаний чітко встановити склад такого порушення, зазначивши, в якій саме події воно полягає та якими саме фактичними даними (доказами) це підтверджується, та жодним чином не викладати припущення щодо порушення законодавства за відсутності належних доказів на підтвердження їх вчинення. По-друге, суб'єкт владних повноважень повинен бути здатним підтвердити правомірність зроблених ним висновків у законодавчо визначеному порядку.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що, як вбачається зі змісту акту про неможливість проведення зустрічної звірки, який був використаний відповідачем при проведенні спірної перевірки та фактично став підставою для визначення позивачу грошових зобовязань оскаржуваним податковим повідомленням рішенням, під час проведення зазначеної зустрічної звірки відносини, що виникли між позивачем та його контрагентом не досліджувались перевіряючими.

Так, у даному акті від 11.06.2014 року № 627/223/37276126 перевіряючий дійшов висновку про те, що ТОВ «Праус» не мало можливості надавати товар на адресу ТОВ «Трейд Сервіс» на підставі акту перевірки іншого субєкта господарювання.

Тобто, висновки податкового органу щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства, які в подальшому і стали підставою для визначення позивачу грошових зобовязань, оскаржуваним податковим повідомленням рішенням, ґрунтуються виключно на наявній податковій інформації щодо його контрагента, а також на тому, що в ланцюгах постачальників контрагента позивача маються підприємства із ознаками фіктивності.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що Податковий кодекс України не ставить право на податковий кредит в залежність від обов'язкового підтвердження декларування відповідної суми податкових зобов'язань контрагентом. Податок на додану вартість є непрямим податком і сплачується при придбанні товару (послуги) не безпосередньо до бюджету, а постачальнику товарів (послуг). І лише у такого постачальника товарів (послуг), який у складі вартості проданого товару (послуги) отримав податок на додану вартість, виникають зобов'язання стосовно сплати податку до бюджету. При цьому, покупець товарів (послуг) не може нести відповідальність за постачальника. Відповідно, несплата податку на додану вартість постачальником сама по собі не є підставою для зменшення податкового кредиту зазначеного податку товариству, яке віднесло до податкового кредиту суму податку на додану вартість, сплачену в ціні товару.

Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку, оскільки відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Можливі ж порушення податкового законодавства з боку контрагента позивача при здійсненні господарських операцій в ланцюзі постачання з третіми особами для зниження об'єкту оподаткування, доказів чого податковим органом до суду надано не було, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про відсутність фактичного здійснення цим субєктом господарювання господарських операцій для позивача та відсутність у позивача, як покупця послуг, права на податковий кредит, а тому не можуть бути підставою для позбавлення позивача права формувати податковий кредит по господарських операціях з цим контрагентом.

Також, для того, щоб стверджувати про відсутність поставок в ланцюгу, податковий орган в першу чергу повинен був встановити тотожність товару, який переміщувався за цим ланцюгом, але акт перевірки таких даних не містить.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що діючим законодавством, не передбачено і не визначено обов'язку підприємства встановлювати ланцюг суб'єктів підприємницької діяльності, з якими контрагенти такого підприємства мали договірні відносини, а також підприємству не надано право вимагати від його контрагентів такої інформації.

Це відповідає практиці Верховного Суду України у подібних правовідносинах. Так, у постанові від 11.12.2007 року по справі № 21-1376во06 Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобов'язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Така позиція, також, узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Також, колегія суддів зазначає, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальник був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мав свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцем та їх постачальником, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, позивач та його контрагенти на момент укладання та виконання спірних операцій були зареєстровані в ЄДР, знаходились на податкову обліку в ДПІ, мали свідоцтва платника податку на додану вартість, що не заперечується відповідачем, а також відображено в акті оскаржуваної перевірки.

Також, судом першої інстанції встановлено, що постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 31.07.2014 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, по справі № 804/9005/14 адміністративним позов ТОВ «Праус» до ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання протиправними дій, зобовязання вчинити певні дії був задоволений повністю.

Так, зазначеним судовим рішенням було визнано протиправними дії податкового органу щодо проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус», направлення акту перевірки від 11.06.2014 року № 627/223/37276126 до ДПІ у містах та районах за місцезнаходженням контрагентів, встановлення в акті перевірки відсутності за юридичною адресою ТОВ «Праус» первинних та бухгалтерських документів, не підтвердження ТОВ «Праус» за квітень 2014 року реальності здійснення господарських відносин із контрагентами, встановлення відсутності у ТОВ «Праус» операцій, які підпадають під визначення ст. 185 Податкового кодексу України за квітень 2014 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача, як на підставу для визначення позивачу податкових зобовязань з податку на додану вартість та застосування штрафних (фінансових) санкцій з цього податку, оскаржуваним податковим повідомленням рішенням, на висновки акту ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 11.06.2014 року № 627/223/37276126 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Праус».

Таким чином, оскільки під час розгляду справи, встановлений рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом, та зв'язок між фактом придбання позивачем товару, понесенням витрат і господарською діяльністю цього платника податку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про фактичність господарських операцій щодо придбання позивачем товару від свого контрагента за перевіряємий період, а також про добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

В свою чергу, в акті перевірки висновки відповідача щодо відсутності фактичності поставки товарів з контрагентом позивача за перевіряємий період, які покладені в основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, на думку колегії суддів, ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними документами та доказами з боку відповідача. Більш того, припущення, висновки відповідача в акті перевірки, не є підставою для позбавлення позивача, як добросовісного платника податку, права на віднесення сплачених ним у ціні товару та послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Позивач виконав усі передбачені законом обов'язки щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту по господарським операціям з його контрагентом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірність винесення оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі апелянт посилається лише на ті висновки, які викладено в акті перевірки, що став підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення. Натомість, вказаним висновкам, як зазначено вище, судом першої інстанції надано належну правову оцінку.

Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 травня 2015 року по справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Сервис» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: Л.Є. Зуєва