Справа № 815/4337/15
Суддя: Аракелян М. М.
Дата ухвалення: 2015-12-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4337/15
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2015 року м.Одеса

14год.35хв.

Зала судових засідань №19

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого - судді Аракелян М.М.

Розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла адміністративна позовна заява ОСОБА_1 , в якій позивач просить суд визнати неправомірними бездіяльність командування військової частини № НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 , а саме не виконання Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» в частині, що передбачає звільнення у запас з військової служби; зобов`язати командування військової частини № НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 у запас з військової служби, згідно Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», шляхом прийняття відповідного рішення. Вирішити питання повернення судового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з метою виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію» був призваний Корабельним районним військовим комісаріатом м. Миколаєва на військову службу до Національної гвардії України за мобілізацією, та зарахований до списків військової частини № НОМЕР_1 на посаду стрільця з 04 квітня 2014 року. Відповідно до п. 4 Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», передбачено проведення у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення у запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію». В пункті 6 Указу №15/2015 від 14.01.2015 р. Міністерству внутрішніх справ України необхідно провести звільнення військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303 «Про часткову мобілізацію» у визначені терміни, але не пізніше ніж за 10 діб до закінчення однорічного строку їх перебування на військовій службі, та перевезення звільнених військовослужбовців до місць проживання. Однак, позивача звільнено не було, зі списків військовослужбовців частини № НОМЕР_1 позивача також виключено не було, та відповідні записи у військовому квитку не зроблені. Припис про необхідність прибуття у військовий комісаріат для постановки на військовий облік позивачу не наданий. ОСОБА_1 звертався з заявою від 09.04.15 до військового комісара, підполковника ОСОБА_2 , однак пояснень з приводу невиконання Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015р. «Про часткову мобілізацію» підполковник ОСОБА_2 не надав та запропонував звернутися до суду.

Оскільки відповідно до Указу Президента України №15/2015р. від 14.01.2015р. позивач мав бути звільнений в запас з військової служби 26.03.15p., але по теперішній час військове командування в/ч № НОМЕР_1 не виконало своїх обов`язків та не звільнило ОСОБА_1 з військової служби, останній змушений звернутися до суду за захистом свої прав.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 в судові засідання не з`явився, незважаючи на належне повідомлення про час і місце розгляду справи.

В судове засідання по даній справі з`являвся представник військової частини НОМЕР_2 , щодо представництва якого в суді від імені військової частини НОМЕР_1 , відповідача по справі, ОСОБА_1 категорично заперечував, посилаючись на відсутність доказів того, що військова частина НОМЕР_1 підпорядковується військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України.

30.11.2015 року судом на підставі ч.6 ст.128 КАС України ухвалено призначити розгляд справи в порядку письмового провадження, про що постановлено ухвалу, занесену до журналу судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що у зв`язку з частковою мобілізацією, оголошеною Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. № 303/2014, відповідно до наказу №16 від 04.04.2014 року військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 солдата ОСОБА_1 призвано та направлено для подальшого проходження служби за мобілізацією до військової частини НОМЕР_3 з 04.04.2014 року.

Як зазначає позивач, у період з 04.04.2014 року по 20.12 2014 року ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

09.04.2015р. ОСОБА_1 звернувся із заявою до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 , просивши надати йому довідку про демобілізацію згідно Указу Президента України №303 від 17.03.2014р., посилаючись на те, що військова частина НОМЕР_1 не надає йому таких документів, на його рапорти не відповідає.

09.04.2015р. листом №1219 військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомив ОСОБА_1 , що у його військовому квитку відсутні дані про демобілізацію та відомості про наявність наказу командира військової частини про виключення із списків частини (в/ч НОМЕР_3 , до якої ОСОБА_1 був призваний за мобілізацією), тому є підстави вважати, що ОСОБА_1 досі перебуває на військовій службі. Також рекомендовано ОСОБА_3 звернутися до суду.

Посилаючись на те, що рапорти про звільнення за демобілізацією ним подавались до військової частини НОМЕР_1 , визначеної відповідачем за його позовом, ОСОБА_1 не надав жодного доказу будь-якого звернення, зокрема, з рапортом такого змісту саме до військової частини НОМЕР_1 .

В ході розгляду справи в суді ОСОБА_3 категорично заперечував проти того, щоб від імені військової частини НОМЕР_1 представництво інтересів в суді здійснював представник військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України, стверджуючи, що пояснення, заперечення та докази у його справі подає нібито відповідач, який жодним чином не довів, що має відношення до військової частини НОМЕР_1 , а саме, не надав докази, що військова частина НОМЕР_1 підпорядковується або є підрозділом військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України.
В судовому засіданні 30.11.2015р. позивач не погодився на заміну відповідача військової частини НОМЕР_1 на належного військову частину НОМЕР_2 Національної гвардії України в порядку ч.1 ст.52 КАС України, пославшись на свою незгоду з тим, що військова частина НОМЕР_2 має відповідати за його позовом, що унеможливило реалізацію судом права на залучення до участі у справі військової частини НОМЕР_2 як другого відповідача на підставі ч.3 ст.52 КАС України.
За цих обставин суд позбавлений процесуальних підстав для надання оцінки документам, що надійшли через відділ документального забезпечення Одеського окружного адміністративного суду до справи №815/4337/15, як доказам по справі №815/4337/15 в порядку ст.86 КАС України.

Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", «Про Збройні Сили України", «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. (ст. 3 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).

Відповідно до повноважень, визначених Конституцією України, Президент України: здійснює загальне керівництво у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації держави; визначає мету, завдання, вид, обсяги, порядок і строки проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації; забезпечує через Раду національної безпеки і оборони України координацію діяльності органів виконавчої влади, інших державних органів, Збройних Сил України, інших військових формувань у сфері мобілізаційної підготовки та мобілізації; визначає структуру та затверджує мобілізаційний план України на особливий період, Положення про мобілізаційну підготовку Збройних Сил України, інших військових формувань, Положення про порядок проведення мобілізації в Україні; надає (позбавляє) право на звільнення від призову на військову службу в разі мобілізації та у воєнний час громадянам або окремим категоріям громадян; визначає порядок оголошення мобілізації; приймає рішення про введення воєнного чи надзвичайного стану в Україні або в окремих її місцевостях, про загальну або часткову мобілізацію та про демобілізацію із внесенням їх на затвердження Верховною Радою України; встановлює режим роботи органів державної влади, інших державних органів під час мобілізації та у воєнний час; видає акти з питань мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII). визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до положень статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Згідно з частиною першою статті 39 Закону № 2232-XII (в редакції чинній на момент призову позивача на військову службу) призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу у зв`язку з мобілізацією та звільнення з військової служби у зв`язку з демобілізацією проводяться в порядку, визначеному Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-XII (далі - Закон № 3543-XII) визначено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 1 Положення про військові комісаріати, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 року № 389, визначено, що військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території.

Відповідно до вимог пункту 8 вказаного Положення завданням військових комісаріатів є проведення призову громадян на військову службу у мирний і воєнний час, забезпечення добору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у доборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення заходів з підготовки та ведення територіальної оборони, інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

З моменту проголошення мобілізації відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» 17.03.2014 № 303/2014, затвердженого Законом № 1126-УІІ від 17.03.2014 в Україні розпочався особливий період. Як встановлено судом, жодного рішення, відповідно до якого було б проголошено про закінчення дії особливого періоду на сьогодні повноважними органами влади в Україні не прийнято.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 р.

Статтею 2 Закону №2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону №2232-ХІІ видами військової служби є, зокрема, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Судом встановлено, що позивач проходив військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303 від 17.03.2014 р.

З наказу №16 від 04.04.2014 року Військового комісара Корабельного районного військового комісаріату вбачається, що з метою виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» солдата ОСОБА_1 призвано та направлено для подальшого проходження служби за мобілізацією до військової частини НОМЕР_3 з 04.04.2014 року.

Відповідно до п.6 Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015 постановлено Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ України, Службі безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України провести звільнення військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", у визначені терміни, але не пізніше ніж за 10 діб до закінчення однорічного строку їх перебування на військовій службі, та перевезення звільнених військовослужбовців до місць проживання (перебування).

Цим же Указом постановлено провести у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію" (пункт 4).

Тобто відповідно до цього Указу демобілізації підлягають лише військовослужбовці, які були призвані на військову службу під час мобілізації, і саме на особливий період.

Відповідно до статті 1 абзацу 6 Закону України № 3543-XII, демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Відповідно до п. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці:

1) з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини:

а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу;

в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку;

г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання;

ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини:

виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері);

утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи;

необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років;

наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років;

д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань;

е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків;

є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України.

Військовослужбовці також можуть бути звільнені з військової служби з підстав, передбачених пунктами "в", "г", "е", "є", "и" частини шостої та пунктами "в", "г", "е", "є" частини сьомої цієї статті;

Також з військової служби звільняються військовослужбовці, які є студентами, аспірантами чи докторантами денної форми навчання та були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Такі особи можуть продовжувати військову службу, якщо вони виявили таке бажання.

2) під час воєнного стану:

а) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду;

б) визнані за станом здоров`я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку;

в) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі;

г) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України;

3) після прийняття рішення про демобілізацію:

а) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, у строки, визначені рішенням Президента України;

б) у зв`язку із закінченням строку контракту, укладеного під час особливого періоду, та небажанням проходити військову службу за новим контрактом.

При звільненні військовослужбовців військові частини керуються виключно законом.

Відповідно до п.233 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.

Приписами пункту 242 Порядку визначено, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. При звільненні з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) в обов`язковому порядку надає висновок щодо доцільності проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України на визначених ним посадах. Ця характеристика додається до особової справи військовослужбовця. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що військовослужбовець, який виявив бажання звільнитися, подає по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення, у рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) військовий комісаріат, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця, а також військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Позивачем не підтверджена обставина подання до військової частини НОМЕР_1 рапорту про звільнення за демобілізацією, про що йшлося у позовній заяві та в письмових поясненнях суду, тому ствердження про протиправну бездіяльність військової частини НОМЕР_1 відносно ОСОБА_1 у вигляді невиконання Указу президента України №15/2015 від 14.01.2015р. щодо нього суд вважає недоведеними.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Недоведеність обставин, на які посилався ОСОБА_1 звертаючись до суду, є підставою для відмови у його позовних вимогах, звернених до військової частини НОМЕР_1 , оскільки бездіяльність військової частини НОМЕР_1 позивачем не доведена, отже не може вважатись протиправним те, чого не мало місця. Решта позовних вимог як похідні задоволенню також не підлягають.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, оцінивши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ч.6 ст.128, ст.ст.158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.
Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя М.М. Аракелян