Справа № 807/1323/13а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року Справа № 876/10064/13
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2013 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті про скасування постанови,

в с т а н о в и в:

ФОП ОСОБА_1 22.04.2013 року звернулася в суд з адміністративним позовом до Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті, в якому просила скасувати постанови начальника управління Укртрансінспекції від 08.02.2013 року №000661, №000662, №000667, від 12.04.2013 року №000874, №000875 та постанови заступника голови комісії з проведення ліквідації Головавтотрансінспекції від 13.01.2013 року №155442, від 09.01.203 року №155443, від 23 січня 2013 року №155492 про застосування фінансових санкцій у сумі 1700,00 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2013 року позов задоволено частково. Постанову від 12 квітня 2013 року №000875 про застосування фінансових санкцій скасовано. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ФОП ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що постанова в частині відмови у задоволенні позовних вимог є незаконною, необґрунтованою, такою, що суперечить нормам чинного законодавства та фактичним обставинам справи.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч.1 ст.41 та 196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що постанову суду першої інстанції слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що управлінням Укртрансінспекції в Закарпатській області проведено перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом позивачем про, що складено акти № 89062, № 89048, № 89051, №89322, №89322, №29850, № 29919 та №10013. На підставі вказаних актів відповідачем винесено постанови № 000667, №000661, № 000662 від 08.02.2013 року, № 000874, № 000875 від 12.04.2013 року , № 115442, № 115443 від 09.01.2013 року та № 115492 від 23.01.2013 року про застосування фінансових санкцій до позивача в розмірі 1700,00 грн. по кожній за порушення вимог абз. 3 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме перевезення пасажирів за відсутності ліцензійної картки та договору із замовником послуг.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки на автомобільному транспорті, який належить позивачу на праві приватної власності, здійснювались пасажирські перевезення без наявності документів, установлених ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт», то у Головавтотрансінспекції були всі підстави за виявлені порушення застосовувати фінансові санкції у розмірі, встановленому ст. 60 цього Закону, шляхом прийняття постанов про застосування санкцій за кожним виявленим порушенням.

Разом з тим, відповідачем неправомірно двічі притягнуто позивача до відповідальності, на підставі одного і того ж акту(правопорушення), а тому постанову № 000875 від 12.04.2013 року не можна вважати правомірною.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, виходячи з наступного.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначає Закон України «Про автомобільний транспорт».

Процедуру ж здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, наявністю відповідних ліцензій і ліцензійних карток, виконанням ними ліцензійних умов, а також процедуру здійснення державного нагляду за забезпеченням такими суб'єктами господарювання безпеки автомобільних перевезень встановлено Порядком здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року № 1567 (далі - Порядок №1567).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Як встановлено нормами ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт», державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України. Державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документи для нерегулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України. Документи на перевезення пасажирів автобусами для власних потреб: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника, інші документи, передбачені законодавством України; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на автобус, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника, інші документи, передбачені законодавством України.

Відповідно до пункту 55 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 № 176, замовлення юридичною або фізичною особою автобуса для нерегулярних перевезень здійснюється шляхом укладення з перевізником письмового договору про замовлення транспортного засобу. Пунктом 61 цих Правил передбачено, що під час здійснення нерегулярних перевезень водій повинен мати копію договору перевізника із замовником послуг і копію договору обов'язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті.

Пунктом 52 Правил передбачено, що до нерегулярних перевезень належать: туристично-екскурсійні; весільні та святкові; ритуальні; одноразові перевезення до місць відпочинку; інші перевезення, що не заборонені пунктом 55 цих Правил.

Відповідно до пункту 55, 56 Правил замовлення юридичною або фізичною особою автобуса для нерегулярних перевезень здійснюється шляхом укладення з перевізником письмового договору про замовлення транспортного засобу. Договір на здійснення нерегулярних перевезень, що укладається між юридичною або фізичною особою та перевізником у письмовій формі, повинен містити дату і час здійснення перевезень, початковий та кінцевий пункти маршруту, маршрут перевезення і державний реєстраційний номер транспортного засобу. Типову форму договору про здійснення нерегулярних перевезень затверджує Мінінфраструктури.

Статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт. Так, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за: надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, наведеними нормами права визначено, які пасажирські перевезення є нерегулярними та які документи повинен мати водій при здійсненні як нерегулярних пасажирських перевезень, так і при здійсненні перевезення пасажирів автобусами для власних потреб. За надання послуг з перевезень пасажирів без оформлення визначених документів передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

Матеріалами справи підтверджується, що на транспортному засобі марки Мерседес - Бенц, державний номерний знак НОМЕР_1, по вул. Капушанській в м. Ужгороді, що належить позивачці здійснювались перевезення пасажирів за відсутності ліцензійної картки та договору із замовником послуг про що складено акти № 89062, № 89048, № 89051, №89322, №89322, №29850, № 29919 та №10013.

З вищезазначених актів слідує, що такі перевезення здійснювались ОСОБА_2 на автомобільному транспорті, що належить ОСОБА_1

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідач неодноразово в період з жовтня по грудень 2012 року та з січня по березень 2013 року встановлював факт здійснення автомобілем марки Мерседес - Бенц, державний номерний знак НОМЕР_1 перевезень пасажирів без оформлення документів, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», що підтверджується складеними актами перевірки.

Таким чином, беручи до уваги вищезазначені норми законодавства про автомобільний транспорт, колегія суддів приходить до висновку, що даним транспортним засобом, що належить ОСОБА_1 здійснювались перевезення пасажирів без наявності необхідних документів, встановлених ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт».

При цьому, колегія суддів не приймає доводів позивачки про неможливість застосування до неї фінансових санкцій за порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки вона не є суб'єктом господарювання виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

З матеріалів справи слідує, не заперечується позивачем, що вищезгаданий автомобіль належить саме їй, а на момент здійснення перевірки водієм транспортного засобу був її син. Водночас, з матеріалів справи видно, що до суду позивач звернулась як фізична особа-підприємець, тобто як субєкт господарювання, а не як фізична особа.

Частина 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачає застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників.

На переконання колегії суддів, застосування адміністративно-господарських штрафів за порушення законодавства про автомобільний транспорт було правомірно застосовано до ОСОБА_1

Крім того, є безпідставними покликання позивача на той факт що вона припинила здійснювати підприємницьку діяльність, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно даних ДП "Інформаційно ресурсний центр" (а.с.28) ОСОБА_1 станом на час виникнення спірних правовідносин здійснювала підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець, державна реєстрації припинення підприємницької діяльності зареєстрована 29.03.2013 року.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач двічі притягнута постановами відповідача до відповідальності за одне порушення (здійснення перевезення пасажирів без оформлення встановлених документів), через що постанову № 000875 від 12.04.2013 р. про застосування фінансових санкцій у сумі 1700 грн. належить визнати протиправною і скасувати.

Таким чином, відповідачем правомірно застосовані штрафні санкції до позивача згідно постанов від 08.02.2013 року №000661, від 08.02.203 року №000662, від 08.02.203 року №000667, від 12.04.2013 року №000874, від 12.04.2013 року №000875, від 13.01.2013 року №155442, від 09.01.203 року №155443, від 23 січня 2013 року №155492., через що заявлений позов про визнання протиправним і скасування постанов про застосування штрафних санкцій є частково підставним, з вищевикладених мотивів.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.41, 160, 195, 196, 198 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2013 року у справі №807/1323/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук