Справа № 466/7339/13-а 2а/466/307/13-а
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року Справа № 876/14526/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Макарика В.Я,

з участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Шевченківського районного суду міста Львова від 25 жовтня 2013 року в адміністративній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області до Головного управління юстиції у Львівській області, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій державного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження,

В С Т А Н О В И В :

26 вересня 2013 року Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління юстиції у Львівській області, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій державного виконавця при винесенні постанови від 10 вересня 2013 року (ВП 39614456) про відкриття виконавчого провадження та скасування постанови державного виконавця від 10 вересня 2013 року (ВП 39614456) про відкриття виконавчого провадження.

Постановою Шевченківського районного суду міста Львова від 25 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Із таким судовим рішенням не погодилося Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову про задоволення позову. Апелянт зазначив, зокрема, що постанова Шевченківського районного суду м. Львова від 21.12.2011 року у справі №2а-2014/11 за позовом ОСОБА_1, згідно якої було видано виконавчий лист від 10.04.2013 року була оскаржена в апеляційному порядку. Ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду за результатами розгляду апеляційної скарги на адресу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області не надходила у звязку із чим не набрала законної сили. Однак, у постанові про відкриття виконавчого провадження безпідставно зазначено, що судове рішення вступило в силу 07.02.2013 року. Також у виконавчому документі не зазначено дату прийняття і номер рішення, згідно якого видано виконавчий документ, та ідентифікаційний номер стягувача. Оскільки виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження. Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, як визначає ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади». Отже, виконавче провадження щодо примусового виконання виконавчого листа № 2а-2014/11, виданого Шевченківським районним судом м. Львова 10.04.2013 року, не підвідомче відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області. Оскільки державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з порушенням норм чинного законодавства, її належить визнати протиправною та скасувати.

Заперечень на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та дав пояснення, аналогічні викладеним у ній доводам.

Представники відповідачів у судове засідання не зяивилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Шевченківським районним судом м. Львова було видано виконавчий лист № 2а-2014/11 від 10.04.2013 року про зобовязання Головного управління ПФУ у Львівській області здійснити донарахування та виплату з 01.05.2011 р. по 22.07.2011 р. включно згідно діючого законодавства ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії у розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» та виплачених сум за даний період.

На підставі даного виконавчого листа 10 вересня 2013 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Львівській області було відкрито виконавче провадження ВП № 39614456 про примусове виконання в/л № 2а-2014/2011.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі листи, що видаються судами.

Згідно ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, які можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. Відповідно до п. 3.2.1. Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 р. № 74/5 та зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15.12.1999 р. за № 865/4158 виконавчі дії проводяться державним виконавцем відповідного органу державної виконавчої служби, який розташований, за місцем проживання, роботи боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням його майна, за місцезнаходженням постійно діючого керівного органу або майна боржника - юридичної особи; за місцем здійснення певних дій, які зобов'язаний вчинити боржник за відповідним рішенням суду або іншого органу (посадової особи).

Відповідно до ст. 21 цього Закону на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими: боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, військові прокуратури гарнізонів, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи, за якими сума зобов'язання становить від трьох до десяти мільйонів гривень або еквівалентна сума в іноземній валюті.

Згідно з п. 1.1 Положення про Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду України № 11-2 від 27.06.2012 р., Головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі разом з управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах утворюють систему територіальних органів Пенсійного фонду України, який є центральним органом виконавчої влади. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» територіальні органи центрального органу виконавчої влади утворюються як юридичні особи публічного права в межах граничної чисельності державних службовців та працівників центрального органу виконавчої влади і коштів, передбачених на його утримання, ліквідовуються, реорганізовуються за поданням міністра, який спрямовує та координує діяльність центрального органу виконавчої влади, Кабінетом Міністрів України. Пунктом 5 Указу Президента України від 15.12.1999 р. № 1572/99 «Про систему центральних органів виконавчої влади» встановлено, що центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізовуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством. Відповідно до положень п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 179 від 12.03.2005 р. «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій у складі територіальних підрозділів центральних органів виконавчої влади в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі можуть утворюватися (якщо інше не передбачено актами, що мають вищу юридичну силу) управління.

Зважаючи на викладене, суд правильно встановив, що у складі центрального органу виконавчої влади можуть утворюватись територіальні органи (територіальні підрозділи) та структурні підрозділи. Оскільки позивач - боржник по спірному виконавчому провадженні, є територіальним органом (територіальним підрозділом) центрального органу виконавчої влади, то відповідно таке виконавче провадження підвідомче відділу примусового виконання рішень ВДВС ТУЮ у Львівській області.

Щодо доводів апелянта про те, що на момент видачі виконавчого листа, постанова суду не набрала законної сили, то таке твердження не відповідає дійсності, адже ухвала Львівського апеляційного адміністративного суду у справі № 2а-2014/11 датована 29 січня 2013 року, прийнята у письмовому провадженні і набрала законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі. Як встановлено судом першої інстанції, копія цієї ухвали була надіслана сторонам 01.02.2013 року (а.с. 26 справи № 2а-2014/11). Отже, виконавчий лист було видано на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.

Щодо доводів апелянта про відсутність у виконавчому листі даних про ідентифікаційний номер стягувача, колегія суддів зазнача наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частина 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» містить вимоги до виконавчого документа, у якому, зокрема, має бути зазначено й індивідуальний ідентифікаційний номер. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 цього Закону у разі невідповідності змісту виконавчого листа вимогам ст. 18 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження.

Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 11 вказаного Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Відсутність у постанові суду ідентифікаційного коду не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Відсутність даних про ідентифікаційний код стягувача може бути усунута в процесі виконавчого провадження, тому це не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 25.06.2014 року (справа № 6-62цс14).

Твердження апелята про відсутність у виконавчому листі відомостей про дату і номер рішення, за яким видано виконавчий документ, не відповідають дійсності, адже у виконавому листі зазначено, що постанова Шевченківського районного суду міста Львова прийнята 21 грудня 2011 року у справі № 2а-2014/11 2-а/1328/8160/11.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду немає.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст. ст. 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду міста Львова від 25 жовтня 2013 року у справі № 466/7339/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

ОСОБА_3

Повиний текст виготовлено 01 грудня 2015 року.