Справа № 826/10462/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 листопада 2015 року № 826/10462/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., суддів Келеберди В.І., Данилишина В.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної пробірної служби України, Міністерства фінансів України про поновлення на посаді, зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту також - позивач) з позовом Державної пробірної служби України (надалі також - відповідач1), Міністерства фінансів України (надалі також - відповідач2), в якому просила:

- поновити позивача на посаді головного спеціаліста експертно-пробірного відділу Управління експертної та реєстраційної діяльності Державної пробірної служби України;

- зобов'язати Міністерство фінансів України працевлаштувати позивача, відповідно до вимог чинного законодавства;

- стягнути з Державної пробірної служби України чи Міністерства фінансів України судовий збір та судові витрати;

- стягнути з Державної пробірної служби України чи Міністерства фінансів України на користь позивача моральну шкоду у розмірі 6 000 (шість тисячі) грн.

В судовому засіданні за згодою сторін ухвалено про продовження вирішення справи у письмовому провадженні відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з огляду про наступне.

Фактичні обставини справи свідчать, що наказом Державної пробірної служби України від 15 червня 2012 року позивачку було призначено на посаду головного спеціаліста відділу експертно - технічного забезпечення Департаменту експертної діяльності.

У зв'язку зі змінами у штатному розписі Пробірної служби 28 липня 2014 року позивачку переведено на посаду головного експерта експертно-пробірного відділу Управління експертної та реєстраційної діяльності.

Відповідно до наказу Пробірної служби від 07.04.2015 №40-к позивача звільнено із займаної посади головного спеціаліста експертно-пробірного відділу Управління експертної та реєстраційної діяльності у зв'язку з ліквідацією Державної пробірної служби України, п.1 ч.1ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КзпП).

Позивач категорично не погоджуючись із правомірністю звільнення з посади, звернулась з даним позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказ від 07.04.2015 №40-к є безпідставними, оскільки прийнятий в порушення ст. 184 Кодексу законів про працю України, що призвело до порушення прав позивача у вигляді незаконного звільнення.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували та зазначали, що звільнення позивача відбулось у повній відповідності до приписів чинного законодавства України, з огляду про що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу регулює Закон України «Про державну службу» (далі - Закон). Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

За змістом Закону державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів (частина перша статті 1). Додержання Конституції України та інших актів законодавства України є основним обов'язком державного службовця (абзац другий частини першої статті 10).

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено положеннями статті 492 Кодексу Законів про працю України (КЗпП України), про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При цьому, ст. 49-2 Кодексу законів про працю України визначено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП, звільнення з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В той час, як відповідно до ст. 235 КЗпП поновленню на роботі піддягає працівник, який був звільнений без законної підстави або незаконно переведений на іншу роботу.

Разом з тим, в ході судового розгляду справи встановлено, що Наказом Державної пробірної служби України від 07.07.2015 № 64-к скасовано наказ від 07.04.2015 № 40-к «Про звільнення ОСОБА_1.» та поновлено позивача на роботі.

За таких обставин, зважаючи на те, що позивача поновлено на роботі у добровільному порядку, у суду відсутні правові підстави для поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста експертно-пробірного відділу Управління експертної та реєстраційної діяльності Державної пробірної служби України та зобов'язання Міністерства фінансів України працевлаштувати позивача, відповідно до вимог чинного законодавства.

При цьому, ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог.

В аспекті наведеного, суд звертає увагу на те, що позивачем у межах даного спору не оскаржувався ні наказ 07.04.2015 № 40-к «Про звільнення ОСОБА_1.», ні дії щодо його прийняття, а отже у межах судового розгляду даної справи питання щодо правомірності таких дій та рішення, не досліджувались, позаяк вказані питання виходять за межі предмету доказування у справі.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходив із наступного.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з положень пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та вищенаведених норм законодавства позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не зазначено, з яких міркувань він виходив, заявляючи вимогу про шкоду, та якими доказами це підтверджується.

У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Згідно ч.4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цілому.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.А. Качур

Судді В.І. Келеберда

В.М. Данилишин