Справа № 2а-4001/08/1570
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Київ К/800/3408/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Іваненко Я.Л., Ліпського Д.В., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Науково-дослідницького експертно - криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України про визнання дій протиправними, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2013 року,

у с т а н о в и л а :

У січні 2008 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Науково-дослідницького експертно - криміналістичного центру при Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - Центр), Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог просила: визнати неправомірними дії щодо не нарахування у належному розмірі і невиплати їй грошового забезпечення у 2005 - 2008 роках, а також невиплати грошового забезпечення у періоди з 17 червня 2007 року по 12 березня 2008 року; невиплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у розмірі 43989,59 гривень і грошового забезпечення за період 2005 - 2007 років у розмірі 110000 гривень з урахуванням індексації; стягнути з відповідача на її користь недоплачені суми грошового забезпечення за вищевказані періоди, недоплачену одноразову грошову допомоги при звільненні зі служби, а також моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на неправомірність дій відповідача при обчисленні, нарахуванні і виплаті їй грошового забезпечення і одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби у вищевказані періоди, що призвело до одержання зазначених виплат у меншому розмірі, ніж встановлено законом і порушення її прав.

Посилаючись на наведені обставини ОСОБА_4 просила про задоволення позову.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2012 року позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність та зобов'язано Центр нарахувати та виплатити позивачу недоплачене грошове забезпечення з урахуванням індексації за період з 24 січня по 31 грудня 2007 року, а також недоплачену суму одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, в решті позову відмовлено.

Оскаржуваною постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано, прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково, визнано протиправною бездіяльність Центру та зобов'язано останнього нарахувати і виплатити позивачу недоплачене грошове забезпечення за періоди з 1 січня 2005 року по 31 грудня 2007 року, з 17 червня 2007 року по 21 травня 2008 року з урахуванням виплачених сум, в решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, в частині відмови в позові, просить ухвалене ним судове рішення скасувати та задовольнити позов повністю.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

У відповідності до частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

У своїй скарзі позивач не погоджується з оскаржуваним судовим рішенням в частині відмови у задоволенні позовних вимог про нарахування і виплату їй недоплаченої одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, а також щодо стягнення на її користь моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що відповідач, здійснюючи нарахування і виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією і законами України, а правові підстави для стягнення на користь ОСОБА_4 моральної шкоди відсутні.

Так, відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-ХІІ, в редакції чинній на момент звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначена правова норма Закону № 2262-ХІІ кореспондується з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - постанова КМУ № 393), абзацами 1 і 2 якого встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби - які звільняються із служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, після закінчення строку контракту, у зв'язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

При цьому, а ні Закон № 2262-ХІІ, а ні постанова КМУ № 393 не встановлює складові грошового забезпечення, які враховуються при обчисленні розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби.

Разом з тим, визначення поняття «грошове забезпечення» наведене у пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу» (далі - постанова КМУ № 1294) і пункті 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - наказ № 499).

За змістом вищевказаних положень постанови КМУ № 1294 і наказу № 499 установлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції відповідач, обчислюючи розмір одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, врахував усі складові грошового забезпечення позивача у зазначених в грошовому атестаті розмірах, що відповідає вимогам законодавства.

Водночас, згідно з приписами абзацу 7 пункту 10 постанови КМУ № 393 строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктом 1 цієї постанови.

В свою чергу, пунктом 1 постанови КМУ № 393 не передбачено зарахування часу навчання у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах до строку календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби, на що правильно вказав суд апеляційної інстанції.

Правильним є також висновок апеляційного суду про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди з огляду на наступне.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розглядаючи вимоги про стягнення моральної шкоди, слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, під час розгляду даної справи, повно і всебічно дослідивши і встановивши обставини справи, наявні докази, дійшов правильного висновку про відсутність підстав, які б свідчили про наявність моральної шкоди, завданої позивачу, з огляду на необґрунтованість доводів позовної заяви, а також відсутність фактичних даних, які б свідчили про причинно - наслідковий зв'язок між діями (бездіяльністю) відповідача і шкодою, завданою ОСОБА_4

За таких обставин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги його висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому підстав для скасування оскаржуваного судового рішення колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

Д.В. Ліпський

М.І. Мойсюк