Справа № 2а-591/12/0970
Суддя: Мигалюк Ю.В.
Дата ухвалення: 2012-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" березня 2012 р. Справа № 2a-591/12/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мигалюка Ю.В.

секретаря Третяк В.Р.

за участю сторін:

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Івано-Франківську в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Приватного комерційного підприємства «Ресурс-Захід»до Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

22.02.2012 року Приватне комерційне підприємство «Ресурс-Захід» (далі ПКП «Ресурс-Захід») звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ (далі - ДПІ в м. Івано-Франківськ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, суду пояснили, що відповідач протиправно, в порушення положень Податкового кодексу України на підставі помилкового висновку щодо нікчемності договорів укладених між ним та ТзОВ «Фронтек», ТзОВ «Модульмонтажгрупп»та ТзОВ «Вектортрансбуд», оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначив додаткові зобовязання зі сплати податку на прибуток та податку на додану вартість в розмірі 1 487 992 грн. та 1 894 464 грн. відповідно. Зазначили, що укладені договори спрямовані на реальну поставку товару покупцю та отримання коштів за таку поставку, а акти невиїзних документальних перевірок даних підприємств, згідно яких встановлено нікчемність укладених ними правочинів, не можуть бути використані податковим органом як вагомий доказ нікчемності укладених позивачем з даними підприємствами правочинів. Висновки податкового органу є субєктивними припущеннями, оскільки спростовуються наявними у позивача первинними документами, поданими при проведенні перевірки. Просили позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечила, пояснила, що за наслідками проведених 30.08.2011 року та 31.12.2012 року перевірок встановлено порушення позивачем пп. 3.2.5 п. 3.2 ст. 3, пп. 7.2.1, 7.2.3 та 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, на загальну суму 1 190 393 грн., пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№ 283/97-ВР від 22.05.1997 р., в результаті чого збільшено податок на прибуток в сумі 1 515 571 грн. за 2010 рік; ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 228, ст. 626, ст. 629, ст. 650, ст. 655, ст. 658, ст. 662 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статтей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ПКП «Ресурс-Захід»при придбанні товарів (послуг) у ТзОВ «Вектортрансбуд», ТзОВ «Модульмонтажгрупп»та ТзОВ «Фронтект». Вказані висновки зроблено на підставі матеріалів зустрічних перевірок контрагентів позивача, відповідно до яких встановлено непідтвердженість здійснення господарських операцій, а правочини здійснені без мети настання реальних наслідків, а тому є нікчемними та такими що не створюють юридичних наслідків. Просила у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази суд приходить до висновку що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що позивач зареєстрований виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, його взято на податковий облік 18.05.2006 року, є платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва за № 100316160 від 29.12.2010 року.

30.08.2011 року та 31.01.2012 року відповідачем проведено позапланові виїзні перевірки позивача з питань правильності визначення повноти нарахування та своєчасності сплати податку на прибуток та податку на додану вартість за період з 01.04.2008 року до 30.06.2009 року та відповідно з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року на підставі наказів про їх проведення № 2637 та № 2693 від 16.08.2011 року та відповідно 23.08.2011 року, на підставі п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, (т. 1 а.с. 216-217).

За наслідками проведених перевірок відповідачем 30.08.2011 року та 31.01.2012 року складено акти за № 6816/23-2-276408474 та № 612/23-2/276408474 (т. 1 а.с. 10-45, а.с. 46-92).

За наслідками розгляду вказаних актів перевірки, відповідач 08.09.2011 року та 13.02.2012 року податковими повідомленнями-рішеннями за № НОМЕР_1, № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 від 08.09.2011року, якими ПКП «Ресурс-Захід»збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість в розмірі 1 197 633 грн., в тому числі за основним платежем 958 106 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 239 527 грн.; збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість в розмірі 290 359 грн., в тому числі за основним платежем 232 287 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 58 072 грн. та яким ПКП «Ресурс-Захід»збільшено суму грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 1 894 464 грн., в тому числі за основним платежем 1 515 571 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 378 893 грн. (т. 1 а.с. 93-95).

Підставою для визначення вказаних зобовязань слугували висновки проведених перевірок, згідно яких позивачем допущено порушення пп. 3.2.5 п. 3.2 ст. 3, пп. 7.2.1, 7.2.3 та 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»від 03.04.1997 р. № 168/97-ВР, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№ 283/97-ВР від 22.05.1997 р., ч. 1, 5 ст. 203, ч. 1, 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216, ст. 228, ст. 626, ст. 629, ст. 650, ст. 655, ст. 658, ст. 662 Цивільного кодексу України в частині недодержання вимог зазначених статтей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ПКП «Ресурс-Захід»при придбанні товарів (послуг) у ТзОВ «Вектортрансбуд», ТзОВ «Модульмонтажгрупп»та ТзОВ «Фронтект». Вказані висновки зроблено на підставі матеріалів зустрічних перевірок контрагентів позивача, відповідно до яких встановлено непідтвердженість здійснення господарських операцій, а правочини здійснені без мети настання реальних наслідків.

Висновки про наявність вказаних порушень ґрунтуються на встановленні відповідачем, під час перевірки, наступних обставинах.

Вирішуючи правомірність винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень та перевіряючи вказані рішення субєкта владних повноважень на відповідність вимогам встановленим частиною 3 статті 2 КАС України, суд дійшов висновку про прийняття відповідачем необґрунтованих рішень, тобто без урахування всіх обставин, що мали значення для їх прийняття.

Для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до п.п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 р. податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Досліджуючи фактичність проведених господарських операцій та їх звязок з господарською діяльністю позивача, формування витрат для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судом встановлено наступне.

Позивачем було укладено ряд правочинів з ТзОВ «Вектортрансбуд», ТзОВ «Модульмонтажгрупп»та ТзОВ «Фронтект»на виконання правовідносин з постачання, виконання будівельно-монтажних робіт по будівництву багатоквартирних житлових будинків та ін.

Як встановлено судом на виконання даних угод позивачем виконано роботи згідно актів здачі прийняття робіт (надання послуг) (т. 1 а.с. 142-161).

Також виписано податкові накладні на вартість отриманого товару (наданих послуг), що містять номенклатуру поставки товару, її кількість та ціну, в тому числі в тому числі податок на додану вартість (т. 1 а.с. 126-141). Матеріали справи також містять ліцензію на проведення робіт (надання послуг) (т. 1 а.с. 227).

Щодо твердження відповідача про відсутність юридичних осіб за місцезнаходженням, внесеній до відомостей про вказані юридичні особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, та невиконання обовязку по сплаті податку на додану вартість за здійсненими господарськими операціями з позивачем, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»установлено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, були внесені до нього, то вони вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до цього реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні, за винятком випадків, коли вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Відповідно до частини 2 ст. 17 вказаного Закону відомості про місцезнаходження юридичної особи підлягають до внесенню до відомостей про юридичну особу в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Згідно п. 2.1 ст. 2 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 р. платником податку є будь-яка особа, яка:

а) здійснює або планує здійснювати господарську діяльність та реєструється за своїм добровільним рішенням як платник цього податку;

б) підлягає обовязковій реєстрації як платник цього податку;

в) імпортує товари (супутні послуги) в обсягах, що підлягають оподаткуванню цим податком згідно з нормами цієї статті.

Підпунктом 7.2.8 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 р. визначено, що платники податку зобовязані вести окремий облік операцій з поставки та придбання товарів (послуг), які підлягають оподаткуванню цим податком, а також які не є обєктами оподаткування згідно із статтею 3 та звільнених від оподаткування згідно із статтею 5 цього Закону.

Відповідно із п. 1 ст. 9 Закону України «Про систему оподаткування»№ 1251-ХІІ від 25.06.1991р. (чинного на момент спірних взаємовідносин) платники податків і зборів (обов'язкових платежів) зобовязані:

1) вести бухгалтерський облік, складати звітність про фінансово-господарську діяльність і забезпечувати її зберігання у терміни, встановлені законами;

2) подавати до державних податкових органів та інших державних органів відповідно до законів декларації, бухгалтерську звітність та інші документи і відомості, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів (обовязкових платежів);

3) сплачувати належні суми податків і зборів (обовязкових платежів) у встановлені законами терміни.

Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем.

Натомість, судом встановлено, що всі необхідні первинні бухгалтерські документи щодо здійснення діяльності із ТзОВ «Вектортрансбуд», ТзОВ «Модульмонтажгрупп»та ТзОВ «Фронтект»є в наявності у позивача.

Суд перевіряючи реальність проведений операцій згідно укладених позивачем з ТзОВ «Вектортрансбуд», ТзОВ «Модульмонтажгрупп»та ТзОВ «Фронтект»угод, встановив, що рух активів у процесі здійснення господарських операцій мав місце, а також перевірив спеціальну податкову правосубєктність учасників господарської операції та звязок між фактом придбання позивачем товарів і господарською діяльністю платника податку.

Як наслідок суд приходить до висновку про реальність господарських операцій, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Обставини, коли контрагент не виконав свого зобовязання зі сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку на додану вартість права на формування податкового кредиту у разі, коли цей платник має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Така позиція відповідає практиці Верховного Суду України у подібних правовідносинах. Так, у постанові від 13.01.2009 року (справа № 21-1578во08) Верховний Суд України зазначив, що визнання недійсними установчих документів юридичної особи та подальше анулювання свідоцтва платника податку на додану вартість самі по собі не призвели до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляло правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні. У постанові від 11.12.2007 року (справа № 21-1376во06) Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі невиконання контрагентом зобовязання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника податку на додану вартість права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, дана позиція узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС»АД проти Болгарії»(заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобовязань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 (розділ V) Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до абзацу 1 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Як зазначалось вище, в матеріалах справи наявні копії відповідних документів які підтверджують факт правомірності формування позивачем податкового кредиту по податку на додану вартість.

Підсумовуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно включено до складу валових витрат та віднесено до складу податкового кредиту оскаржувані суми податкових зобовязань.

Щодо висновків відповідача про нікчемність угод укладених позивачем з ТзОВ «Вектортрансбуд», ТзОВ «Модульмонтажгрупп»та ТзОВ «Фронтект»та відсутність господарських операцій суд вважає останні невірними, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частиною 1 ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Цивільний кодекс України статтею 215 визначає підстави для визнання правочину недійсним. ОСОБА_4 іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Між тим, як вбачається із матеріалів справи, підстав, з якими закон повязує визнання договору недійсним, контролюючим органом зазначено не було, а отже, твердження податкового органу про нікчемність правочинів є безпідставними. Крім того, відповідачем не надано доказів, що правочини визнані недійсними в судовому порядку.

Згідно ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок якщо він спрямований на порушення конституційних прав людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Із системного аналізу норм цивільного і господарського кодексів вбачається, що для визнання договору недійним є наявність умислу в обох сторін або однієї із них.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»до угод, укладених з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства належать, зокрема угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або приватної власності з корисливою метою, на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів, використання майна, що перебуває у їх власності або користуванні, всупереч інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне користування нею, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених в обігу.

В матеріалах справи відсутні докази обставин, встановлені податковим органом на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

Податковим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні угод позивачем, що мали місце під час здійснення підприємницької діяльності позивачем, оскільки мета є субєктивною ознакою, притаманною фізичним особам. Юридичні особи діють через органи управління і як наслідок через фізичних осіб, які входять до складу таких органів управління, а тому для встановлення умислу та мети в діях юридичної особи необхідно довести наявність умислу та мети в діях фізичних осіб, що діяли від імені відповідної юридичної особи.

Доказів на підтвердження факту порушення позивачем встановленого порядку здійснення підприємницької діяльності, ухилення від сплати податків, наявності шкоди заподіяної державі, зокрема таких як, чинні податкові вимоги, надіслані позивачу в звязку з несплатою ним сум податкових зобовязань, що виникли внаслідок укладання та виконання спірних зобовязань за спірними договорами або відомості про наявність податкового боргу у позивача, представником відповідача, також суду не надано. Не доведено також відповідачем й наявності доказів понесеної кримінальної відповідальності посадових осіб та відповідальності субєктів господарювання за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення. Відповідачем, як субєктом владних повноважень, не було надано суду доказів щодо визнання їх винними у вчиненні злочину, передбаченого статтею 212 Кримінального кодексу України.

Таким чином, враховуючи вищенаведені встановлені судом обставини та відсутність наявності в діях хоча б однієї зі сторін угоди умислу на її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства зумовлюють відсутність підстав для висновку податкових органів щодо відсутності господарських операцій та нікчемності угод укладених між позивачем та ТзОВ «Вектортрансбуд», ТзОВ «Модульмонтажгрупп», ТзОВ «Фронтект»та як наслідок відсутність встановлених перевіркою порушень податкового законодавства позивачем.

Щодо задоволення позову частково то суд зазначає, що допитана в ході судового засідання свідок ОСОБА_4 показала, що проводячи позапланову виїзну документальну перевірку позивача за період з 01.01.2008 року по 31.12.2010 року (акт перевірки № 612/23-2/276408474 від 31.01.2012 року) нею помилково в результаті допущеної арифметичної помилки невірно зазначено суму валових витрат позивача за 1-е півріччя 2009 року, що призвело до неправомірних висновків відповідача про завищення валових витрат за цей же період в сумі 40 4691 грн.

Так, в акті перевірки № 612/23-2/276408474 від 31.01.2012 року на стор. 6 (з посиланням на акт перевірки № 6816/23-2-276408474 від 30.08.2011 року) відповідачем зазначено суму валових витрат за даними документальної перевірки в розмірі 1 579 495 грн. В той же час, актом перевірки № 6816/23-2-276408474 від 30.08.2011 року (стор. 6 акту) відповідачем встановлено, що валові витрати за 1-е півріччя 2009 року за даними перевірки становлять 1 984 186 грн.

За таких обставин, суд приходить до висновків про безпідставність посилання відповідача в акті перевірки № 612/23-2/276408474 від 31.01.2012 року на завищення валових витрат позивачем за перевірений період в сумі 404 691 грн.

Судом встановлено, що завищення валових витрат позивача за перевірений період внаслідок їх невідповідності даним бухгалтерського обліку становить 240 813 грн., а не 645505 грн. як це зазначено на сторінці 23 акту перевірки № 612/23-2/276408474 від 31.01.2012 року.

Окрім цього суд зазначає, що відповідачем правомірно проведено зменшення валових витрат на суму вартості робіт, отриманих від ПП «Співдружність Кентавр»за 2-й квартал 2010 року в розмірі 340 003 грн., оскільки у відповідності із пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№ 334/94-ВР від 28.12.1994 р. визначено, що датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Представник позивача в ході судових засідань не заперечив того факту, що валові витрати на суму вартості робіт, отриманих від ПП «Співдружність Кентавр»за 2-й квартал 2010 року в розмірі 340 003 грн., ним сформовано як по даті списання коштів з банківського рахунку на оплату вказаних робіт, так і по даті фактичного отримання результатів вказаних робіт.

Виходячи з вищевикладеного судом встановлено, що визначення позивачу суми грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 145 204 грн. (/240 813 + 340 003/ * 25%) та застосування з цього приводу штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) в розмірі 36 301 грн. (145 204 * 25%) відповідачем проведено у відповідності із вимогами Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№ 334/94-ВР від 28.12.1994 р. та Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 р.

Щодо посилання відповідача на безпідставність формування суми податкового кредиту позивача по сумах податку на додану вартість нарахованих (сплачених) по операціях з відшкодування ПКП «Ресурс-Захід»відсотків за користування кредитом, то суд зазначає, що відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 р. визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Згідно п. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 р. податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

В акті перевірки № 6816/23-2/276408474 від 30.08.2011 року та № 612/23-2/276408474 від 31.01.2012 року відповідачем підтверджено, що сума відсотків за користування кредитом, сплачені (нараховані) позивачем, включаються до складу валових витрат позивача з метою їх подальшого використання в оподатковуваних ПДВ операціях у межах його господарської діяльності. За таких обставин і ПДВ нарахований (сплачений) позивачем по операціях з відшкодування ПКП «Ресурс-Захід»відсотків за користування кредитом при наявності належним чином оформлених податкових накладних включається до складу податкового кредиту позивача.

Судом встановлено, що представлені позивачем в ході судового засідання податкові накладні, виписані ПКП «Ресурс-Захід»на відшкодування суми відсотків за користування кредитом, повністю відповідають вимогам пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 р. та містять зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, обєм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Будь-яких доказів щодо зменшення ПКП «Ресурс-Захід»суми податкових зобовязань з ПДВ за операціями з відшкодування позивачем відсотків за користування кредитом відповідачем суду не надано.

За таких обставин, суд приходить до висновків про безпідставність посилання відповідача в акті перевірки № 6816/23-2/276408474 від 30.08.2011 року на порушення позивачем пп. 3.2.5 п. 3.2 ст. 3 Закону України «Про податок на додану вартість»№ 168/97-ВР від 03.04.1997 р. при формуванні суми податкового кредиту згідно податкових накладних, виписаних ПКП «Ресурс-Захід»на відшкодування суми відсотків за користування кредитом.

Враховуючи вищевикладене є протиправними та такими, що підлягають скасуванню податкові повідомлення-рішення за № НОМЕР_1 від 08.09.2011 року, № НОМЕР_2 від 13.02.2012 року та № НОМЕР_3 від 13.02.2012 року в частині визначення Приватному комерційному підприємству «Ресурс-Захід»суми грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 1 712 959 грн. відповідно, а позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, ст. 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ № НОМЕР_1 від 08.09.2011 року.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ № НОМЕР_2 від 13.02.2012 року.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківськ № НОМЕР_3 від 13.02.2012 року в частині визначення Приватному комерційному підприємству «Ресурс-Захід» суми грошового зобовязання за платежем податок на прибуток приватних підприємств в розмірі 1 712 959 грн., в тому числі за основними платежем 1 370 367 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями 342 592 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного комерційного підприємства «Ресурс-Захід» сплачений судовий збір у сумі 1 940,20 грн. (одна тисяча девятсот сорок гривень 20 коп.).

Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 26.03.2012 року.

Суддя: Мигалюк Ю.В.