Справа № 750/84/15-а
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" грудня 2015 р. м. Київ К/800/28937/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Білуги С.В., Загороднього А.Ф.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати незаконними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові щодо відмови у зарахуванні до її страхового стажу при призначенні пенсії періоду роботи продавцем з 01 січня 2004 року по 01 травня 2005 року у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, зобов'язати відповідача включити цей період до її страхового стажу та здійснити відповідний перерахунок пенсії.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року скасувати, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2015 року залишити в силі, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до трудової книжки ОСОБА_1 з 07 серпня 2001 року була прийнята на роботу продавцем до СПД ОСОБА_2 за трудовим договором №950 від 01 серпня 2001 року, що зареєстрований в Чернігівському міському центрі зайнятості.

07 вересня 2005 року позивач була звільнена з вищевказаної роботи за власним бажанням.

Вважаючи, що при призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідачем не було зараховано до її страхового стажу період роботи з 01 січня 2004 року по 01 травня 2005 року (через неперерахування СПД ОСОБА_2 страхових внесків до Пенсійного фонду за цей період), позивач звернулась із даним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що управління Пенсійного фонду зобов'язано зарахувати позивачу неврахований страховий стаж, оскільки її вини у несплаті страхових внесків не встановлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача в зв'язку з тим, що відповідачем при призначенні пенсії ОСОБА_1 до її страхового стажу відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було зараховано період роботи з 01 січня 2004 року по 01 травня 2005 року, що підтвердилось даними системи персоніфікованого обліку. Крім того, судом апеляційної інстанції було зроблено висновок, що, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції протиправно не взяв до уваги факт відсутності заборгованості зі сплати страхових внесків СПД ОСОБА_2, що підтверджується наданими відповідачем відомостями із системи персоніфікованого обліку, як і той факт, що на підставі звіту ОСОБА_2 на найманого працівника ОСОБА_1 за 2004 та 2005 роки надано детальний розрахунок зарахованого стажу.

Проте колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може цілком погодитись з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті за недостатньо з'ясованими і перевіреними обставинам справи, що мають значення для її правильного вирішення, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою та другою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, яке гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій тощо.

За змістом частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» термін «страховий стаж» визначений як період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески, а страховий стаж у солідарній системі визначений частиною першою статті 24 Закону як період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески визначені частиною першою статті 1 зазначеного Закону як кошти відрахувань на соціальне страхування та збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, сплачені згідно із законодавством, що діяло раніше; кошти сплачені на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Зокрема, згідно із частиною першою статті 16 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо.

З цим правом кореспондується обов'язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (пункт 6 частини другої статті 17 Закону) незалежно від фінансового стану платника (частина дванадцята статті 20 Закону).

До страхувальників, які несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески органами Пенсійного фонду застосовуються фінансові санкції, а вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом (стаття 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов'язковій сплаті. Проте, застраховані особи без сприяння державних органів позбавлені можливості безпосередньо і оперативно впливати на повноту і своєчасність такої сплати, що, фактично, у випадку неповної сплати, означатиме порушення рівності їх прав на призначення (перерахунок) пенсії при інших рівних умовах.

В даному випадку, судами при встановленні обставин справи не було дано оцінку посиланням ОСОБА_1, зазначеним в уточненій позовній заяві, що за період її роботи у СПД ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року по 01 травня 2005 року відповідачем при призначенні їй пенсії було враховано тільки половину страхового стажу, у зв'язку з несплатою роботодавцем за спірний період страхових внесків, що призвело до порушення принципу рівності особи перед законом, а пенсійні органи не вжили дієвих заходів для забезпечення гарантованого державою права на одержання в майбутньому трудової пенсії.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Ухвалені у даній справі судові рішення названим вимогам процесуального закону не відповідають.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій під час прийняття рішення по суті спору у даній справі було порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи судам для повного та всебічного з'ясування обставин необхідно вирішити питання про можливість та необхідність залучення співвідповідачем роботодавця позивача - фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 для з'ясування всіх обставин справи.

Відповідно до пункту 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи і не можуть бути усунені судом касаційної інстанції.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, рішення у справі підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, і в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 квітня 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 02 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії - скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Чернігові про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя М.М. Заїка

судді: С.В. Білуга

А.Ф. Загородній