Справа № 2а-2008/11/0970
Суддя: Грицюк П.П.
Дата ухвалення: 2011-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2011 р. Справа № 2a-2008/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Грицюка П.П.

при секретарі Мельничука Є.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

до відповідача: Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську

про скасування податкового повідомлення-рішення № від 10.06.2011року,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську (далі відповідач) про скасування податкового повідомлення-рішення № від 10.06.2011року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач не погоджується з висновками наведеними відповідачем в акті перевірки № 2685/17-3/НОМЕР_1 від 06.05.2011 року, вважає їх необґрунтованими та незаконними. Відповідачем безпідставно збільшено позивачу суму податкового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в за лютий в сумі 65079,00 грн., в т.ч. за основним платежем в розмірі 65078,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1 грн. Враховуючи наведене, податкове повідомлення-рішення № від 10.06.2011року, яке винесено за наслідками вказаної перевірки просить скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених позовною заявою.

Представники відповідача подали заперечення до адміністративного позову. Даним запереченням та своїми поясненнями в судовому засіданні навели підстави проведення перевірки позивача, виявлені порушення, відповідно до яких визначені суми податкових зобовязань та застосовані штрафні (фінансові) санкції. Зазначили, що оскаржуване рішення прийняте у відповідності до вимог законодавства, тому в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, судом встановлено наступне.

Суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами законодавства в редакції, чинній на час дії спірних правовідносин.

Судом встановлено, що позивачем були придбані транспортні засоби, а саме вантажний сідельний тягач марки "SKANIA R164" та напівпречіп цистерна-силос вантажної марки "BENALU". Зазначений автомобіль та напівпречіп взято на облік (зареєстровано) 19.02.2011 року та 12.02.2011 року відповідно. Дані транспортні засоби зареєстровані ВРЕР м. Івано-Франківська за позивачем, як за фізичною особою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 25-26).

Використання транспортних засобів і придбання їх саме ФОП ОСОБА_4 підтверджується вантажно-митними деклараціями по кожному спірному транспортному засобу, у відповідних графах яких зазначено одержувачем транспортних засобів саме приватного підприємця ОСОБА_4 Також, підприємець ОСОБА_4 зареєстрований Івано-Франківською митницею, як суб'єкт зовнішньо-економічної діяльності, про що видано йому облікову картку № 20600/01/07/001991. Дані цієї облікової картки також є внесеними до кожної вантажно-митної декларації по кожному придбаному вантажному автомобілю.

Відповідно до реєстру отриманих та виданих податкових накладних з податок на додану вартість, вартість придбаних транспортних засобів, позивачем було включено до податкового кредиту в тому числі за лютий 2011 року.

В період з 04.05.2011 року по 06.05.2011 року працівниками Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську проведено позапланову невиїзну перевірку фізичної особи - підприємця дотримання вимог законодавства про оподаткування суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_4, з питань підтвердження правомірності формування податкового кредиту до декларації за лютий 2011 року. За результатами перевірки складено акт (даліакт) за №2685/17-3/НОМЕР_1 від 06.05.2011 року (а.с. 10-15).

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, внаслідок чого фізичній особі - підприємцю ОСОБА_4 зменшено відємне значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту наступного звітного періоду податкової декларації за лютий 2011 року завищено на 65078,00 грн. та донараховано ПДВ в розмірі 24928,00 грн.

В ході проведення перевірки відповідачем було зазначено, що фізична особа - підприємець ОСОБА_4 не мав підстав для включення сум податку на додану вартість по вказаним вище транспортним засобам сум до податкового кредиту у лютому 2011 року, в результаті чого завищено суму податкового кредиту.

Враховуючи дані порушення Державною податковою інспекцією м. Івано-Франківську 10.06.2011 року прийняте оскаржуване податкове повідомлення - рішення № про визначення позивачу податкового зобовязання за платежем податок на додану вартість в розмірі 65079,00 грн., в тому числі за основним платежем 65078,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 1,00 грн. (а.с. 9).

Згідно п.198.1. ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2. ст.198 Податкового кодексу визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Для операцій із ввезення на митну територію України товарів та з постачання послуг нерезидентом на митній території України датою виникнення права на віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати (нарахування) податку за податковими зобов'язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу.

Відповідно до п. 198.3. ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, зарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Придбання транспортних засобів для здійснення автомобільних перевезень, що є видом діяльності ФОП ОСОБА_4, і які використовуються в основній господарській діяльності підприємця, цілком відповідає вищезазначеній нормі 198.3 ст.198 Податкового кодексу України щодо мети подальшого використання цих придбаних транспортних засобів.

Відповідно п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Пунктом 201.12. Податкового кодексу визначено, що у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.

Крім того, відповідно до п.1 ст.51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до п.6 ст.128 Господарського кодексу України громадянин - підприємець зобов'язаний вести облік результатів своєї підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства.

Враховуючи наведене, неправомірними є твердження представника відповідача у запереченнях та пояснення про те, що фізична особа - підприємець не може бути субєктом права власності, оскільки суперечить не лише наявним у справі письмовим доказам, а й загальним засадам цивільного законодавства.

Так, суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи (ст. 325 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003р. № 435-IV).

Що стосується поняття "фізична особа" то вказане поняття є значно ширшим ніж поняття "фізична особа - підприємець", оскільки фізична особа має усі особисті немайнові права та здатна мати усі майнові права, передбачені Конституцією України, Цивільним кодексом України та іншими законами, в тому числі й щодо зайняття підприємницькою діяльністю.

Так, поняття фізичної особи визначено у ст.24 ЦК України: людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Стаття 50 ЦК України визначає право фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності. У ч.2 ст.50 ЦК України вказано, що фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Таким чином, отримуючи статус підприємця, фізична особа не перестає бути учасником цивільних відносин і не позбавляється статусу фізичної особи як людини і повязаної з цим правоздатності зокрема права набувати у власність майно, а лише набуває додаткових, повязаних з підприємницькою діяльністю прав та обовязків, передбачених чинним законодавством України.

Суд не бере до уваги твердження відповідача що транспортні засоби, придбані позивачем, не застосовуються у підприємницькій діяльності.

Транспортно-експедиторська діяльність в Україні здійснюється у порядку та за правилами, визначеними Законом України Про транспортно-експедиторську діяльність.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 306 ГК України, перевезенням вантажів визнається господарська діяльність, пов'язана з переміщенням продукції виробничо-технічного призначення та виробів народного споживання залізницями, автомобільними дорогами, водними та повітряними шляхами, а також транспортування продукції трубопроводами.

Частиною 4 цієї статті визначено, що допоміжним видом діяльності, пов'язаним з перевезенням вантажу, є транспортна експедиція.

Статтею 316 ГК України передбачено, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договори перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконувати інші зобов'язання, пов'язані із перевезенням.

Зазначені приписи ГК України кореспондуються із положеннями про транспортне експедирування, закріпленими у ч. 1 ст. 929 ЦК України та ст. 9 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність.

За договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу (ч. 1 ст. 929 ЦК).

Правове регулювання договору транспортного експедирування здійснюється главою 65 ЦК та транспортними статутами. Договір транспортного експедирування є публічним.

Юридичні ознаки договору: взаємний, консенсуальний (якщо експедитор організує виконання експедиційних послуг) або реальний (якщо експедитор надає експедиційні послуги із ввіреним йому вантажем), відплатний.

Договір експедиції може містити елементи кількох видів договорів: перевезення, доручення, комісії, підряду, зберігання тощо, які тісно переплітаються в одному юридичному факті (договорі).

Істотними умовами договору транспортного експедирування, відповідно до ст. 9 Закону України Про транспортно-експедиторську діяльність, у тому числі, є вид послуги експедитора; вид та найменування вантажу; розмір плати експедитору; порядок розрахунків; пункти відправлення та призначення вантажу; порядок погодження змін маршруту, виду транспорту, вказівок клієнта; строк (термін) виконання договору. Для систематичного надання послуг експедитора можуть укладатися довгострокові (генеральні) договори транспортного експедирування.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем укладалися договори про надання транспортно-експедиційних послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному і міжміському сполученні

Вищевказане підтверджується також дослідженою в судовому засіданні ліцензією про надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України "Про автомобільний транспорт", а саме: внутрішні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами; міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями, причепами та напівпричепами. Згідно згаданого дозволу СПД ОСОБА_4 на надання послуг з перевезенням пасажирів і вантажів (а.с. 27), договорами на транспортно-експедиційне обслуговування (а.с.41-44), свідоцтвом про право власності транспортні засоби (а.с.25-26) та іншими матеріалами справи.

Суд не приймає до уваги твердження представників відповідача про те, що позивач безпідставно не надав до перевірки документи, які підтверджують достовірність даних податкового кредиту за лютий 2011 року з наступних підстав.

Так, вищевказану перевірку проведено відповідачем з 04.05.2011 року по 06.05.2011 року, акт перевірки від 06.05.2011 року.

Про проведення такої перевірки, відповідач направив позивачу поштовим звязком повідомлення від 20.04.2011 року (а.с. 91).

Позивач повідомлення про проведення перевірки не одержав. Згідно довідки поштового звязку, причиною повернення такого повідомлення є за закінченням терміну зберігання, яке повернулось відправнику 16.05.2011 року (а.с. 122).

Поряд з цим, в акті перевірки зазначено, що перевірка проведена з відома позивача, що суперечить матеріалам справи, оскільки на момент перевірки 04.05.2011 року - 06.05.2011 року та на час складення акту, посадові особи відповідача не мали будь якої інформації про повідомлення чи не повідомлення позивача про її проведення.

Таким чином, суд проходить до висновку, що податковим органом проведено перевірку та складено акт перевірки без належного повідомлення платника, а позивач не знав про проведення такої перевірки та відповідно не мав змоги документально підтвердити достовірність даних податкового кредиту за лютий 2011 року.

При цьому, такі докази представлені суду та враховуючи вищенаведене взяті до відома і досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи позовні вимоги про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятого ним рішення з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства.

Той факт, що позивач не мав права на бюджетне відшкодування у складі ПДВ спірних сум не відповідає нормам податкового законодавства, фактам, викладеним у актах перевірки відповідача та наявним письмовим доказам.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 щодо скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську за № від 10.06.2011року, а позов таким, що підлягає задовленню.

Відповідно статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтвердженні витрати з Державного бюджету України.

Враховуючи, що позивачем при поданні позовної заяви понесено витрати по сплаті державного мита в сумі 3,40 грн., а також те, що позов до субєкта владних повноважень задоволено, то сплачена сума державного мита підлягає відшкодуванню з Державного бюджету України.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 < Текст > Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції в м. Івано-Франківську за № від 10.06.2011року.

Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 судові витрати в сумі 3 (три) гривні 40 копійок.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: /підпис/ ОСОБА_5

Постанова складена в повному обсязі 22.11.2011 року.