Справа № 820/11565/15
Суддя: Бадюков Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ХАРКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у відкритті провадження

м . Харків

02 грудня 2015 р. Справа № 820/11565/15

Cуддя Харківського окружного адміністративного суду Бадюков Ю.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до прокурора Київської області, прокурора Харківської області, прокуратури Київської області, Державного казначейства України, Міністерства внутрішніх справ, управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Київській області, Державної санітарно-епідеміологічної служби України про визнання дій незаконними, неналежним прокурорський нагляд, визнання факту нанесення каліцтва, стягнення разової допомоги у звязку із професійним каліцтвом, виключення з трудової книжки запису, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, визнання неналежним санітарно-епідеміологічного контролю, стягнення компенсації шкоди здоровю та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1 в якому просить суд:

- визнати незаконними розміщення та експлуатацію спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації по місцях його проживання Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області, УБОЗ ГУ МВС України в Харківській області, УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві, УБОЗ ГУ МВС України в Київській області, Білоцерківський ГУ МВС України в Київській області в період 1986-2015 рр. (в м. Харкові по вул. Клочківській, 195 Д, кв.122 (1986-2015 рр.) і по пр-кту Перемоги, 62 Б, кв. 113 (2007-2010 рр.), в м. Біла Церкви, вул. Шолом Алейхема, 84, к. 75 і к. 52 (1988-2001 рр.), в м. Києві, вул. Новоукраїнска, 2/6, к. 239 (1999-2002 рр.);

- визнати неналежним нагляд прокурорами Харківської та Київської областей за проведенням оперативно розшукових заходів, внаслідок чого йому завдано шкоди здоров'ю, здійснено незаконне втручання в приватне життя;

- встановити факт заподіяння йому каліцтв у зв'язку з виконанням службових обов'язків стажиста, слідчого, помічника прокурора Білоцерківського району Київської області та старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Київської області на території м. Києва, Київської області та м. Харкова, що виразилося у зміні і порушенні функцій внутрішніх органів внаслідок незаконного застосування спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації;

- стягнути з Управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Київській області суму єдиної разової допомоги у зв'язку з професійним каліцтвом у розмірі однієї мінімальної заробітної плати - +1378 грн. на підставі п. 12 ст.41 Закону України «Про обов'язкове державне соціальне страхування»;

- виключити з трудової книжки запис про звільнення з посади старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Київської області від 19.04.2015 р.;

- поновити на посаді старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Київської області;

- стягнути з прокуратури Київської області не отриману заробітну плату за період з травня 2002 р. по жовтень 2015 р. в сумі 209 746 грн. 77 коп.;

- визнати неналежним санітарно - епідеміологічний нагляд Державною санітарно - епідеміологічною службою України за експлуатацією радіотехнічних об'єктів мобільного зв'язку;

- стягнути з Державного казначейства України компенсацію заподіяних шкоди здоров'ю в сумі 109500 грн. та компенсацію моральної шкоди в сумі 9210640 грн.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що йому, під час роботи на стажистом, помічником прокурора Білоцерківського району Київської області та старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Київської області, заподіяно каліцтва на території м. Києва, Київської області та м. Харкова, що виразилося у зміні і порушенні функцій внутрішніх органів, внаслідок незаконного застосування з боку Дзержинського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області, УБОЗ ГУ МВС України в Харківській області, УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві, УБОЗ ГУ МВС України в Київській області, Білоцерківський ГУ МВС України в Київській області при проведенні ними оперативно-розшукових заходів, негласних слідчих (розшукових) дій у звязку із незаконним розміщенням та експлуатацією спеціальних технічних засобів негласного отримання інформації по місцях його проживання, через бездіяльність прокуратурами Харківської та Київської областей, а також Державною санітарно - епідеміологічною службою України, яка мала б забезпечити безпеку експлуатації радіоелектронних та радіотехнічних пристроїв.

Зазначає, що у звязку із його відношенням під час роботи у правоохоронних органах до розслідування важких та особливо важких злочинів у відношенні осіб, які займали відповідальне та особо відповідальне становище, та які мали резонанс з метою здійснення перепонів у виконанні позивачем своїх обовязків здійснювалися злочинні дії відносно нього із застосуванням спеціальних засобів комунікації, які використовувались як засобі несмертельної зброї, скрито та протягом багатьох років. На його думку, рішення та дії зі встановлення та використання таких засобів вчинялися з порушенням Закону.

Крім того, вказує позивач, незаконне використання технічних засобів негласного отримання інформації та систем телекомунікацій для завдань оперативно розшукової діяльності (як підстава рішення прокурора, слідчого, так і не санкціоновано особою, яке мало доступ), внаслідок чого здоровю ОСОБА_1 нанесена шкода та здійснене незаконне втручання в особисте життя, стали можливими внаслідок процесуальних дій, в тому числі рішень прокурорів про проведення негласних оперативно-розшукових заходів та негласних слідчих (розшукових) дій, бездіяльності прокурорів при здійсненні нагляду за органами, що здійснюють оперативну розшукову діяльність, дізнання та досудове слідство.

Тобто, в позовній заяві позивач викладає обставини вчинення злочинних дій щодо нього та фактично оскаржує неналежне здійснення контролю за проведенням оперативно-розшукової діяльності під час здійснення негласного отримання інформації та бездіяльність при цьому Державної санітарно - епідеміологічної служби України.

Суд, відповідно до вимог частини 2 статті 107 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши позовну заяву та додані до неї матеріали на наявність та відсутність підстав для повернення позовної заяви, залишенні її без розгляду чи відмови у відкриті провадження в адміністративній справі, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України встановив наступне.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011, № 19-рп/2011 У справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України та конституційним поданням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо офіційного тлумачення положень статей 97, 110, 234, 236 Кримінально-процесуального кодексу України, статей 3, 4, 17 Кодексу адміністративного судочинства України в аспекті статті 55 Конституції України (справа про оскарження бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо заяв про злочини) зазначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (частина перша статті 2 КАС України). До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження (частина друга статті 2 КАС України). Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині третій статті 17 КАС України, а саме справи: що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства; про накладення адміністративних стягнень; щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) об'єднання громадян віднесені до його внутрішньої діяльності або виключної компетенції (пункти 1, 2, 3, 4).

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З аналізу вказаних норм вбачається, що публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Тому, враховуючи приписи Кодексу адміністративного судочинства України, спори про визнання незаконними дій міліції ,прокуратури в рамках розслідування кримінальної справи не випливають із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій, а тому не належать до юрисдикції адміністративних судів, такі дії працівників правоохоронних органів є владними процесуальними функціями.

Згідно з частиною першою статті 4 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.

Процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ч. 1 ст. 5 КПК України).

Завданнями кримінального судочинства відповідно до статті 2 Кримінального процесуального кодексу України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Отже, кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінального процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їхніх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів.

Так у ч. 1 ст. 60 КПК України заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

У ч. 4. ст. 214 КПК України зазначено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов'язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

У ч. 1 ст. 306 КПК України визначено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011, № 19-рп/2011 правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ. До того ж імперативний припис пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Зазначене обумовлює висновок, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб'єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Тому оскарження окремих процесуальних актів, дій чи бездіяльності органів дізнання, досудового слідства і прокуратури до суду може здійснюватися у порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки діяльність таких посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.

Крім того, відповідно до Закону України Про оперативно-розшукову діяльність від 18.02.1992 року №2135-ХІІ, а саме ст. 2 визначено, що оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових, розвідувальних та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів.

Відповідно до абз. 4 ст. 7 Закону України Закону України Про оперативно-розшукову діяльність від 18.02.1992 року №2135-ХІІ встановлено, що оперативні підрозділи Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, органів доходів і зборів, Державної пенітенціарної служби України, Державної прикордонної служби України проводять слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні за дорученням слідчого, прокурора в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Письмові доручення щодо проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, надані слідчим, прокурором у межах компетенції та в установленому порядку, є обов'язковими до виконання оперативним підрозділом.

Згідно з ч.2 ст. 9 вище зазначеного Закону України контроль за оперативно-розшуковою діяльністю здійснюється Міністерством внутрішніх справ України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, Службою безпеки України, Службою зовнішньої розвідки України, спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управлінням державної охорони України, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальним органом Міністерства оборони України, Національним антикорупційним бюро України.

Відповідно до ч.8 ст. 9 Закону України визначено, що у випадках порушення прав і свобод людини або юридичних осіб в процесі здійснення оперативно-розшукової діяльності, а також у разі, якщо причетність до правопорушення особи, щодо якої здійснювались оперативно-розшукові заходи, не підтвердилась, Служба безпеки України, Міністерство внутрішніх справ України, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Управління державної охорони України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, розвідувальний орган Міністерства оборони України, розвідувальний орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону, Служба зовнішньої розвідки України, Національне антикорупційне бюро України зобов'язані невідкладно поновити порушені права і відшкодувати заподіяні матеріальні та моральні збитки в повному обсязі.

Таким чином, спір виник не з приводу реалізації субєктами, зазначеними у позові, управлінських функції як суб'єкта владних повноважень, а з правовідносин, котрі склались при організації виконання функції контролю під час здійснення підконтрольними органами своєї діяльності в рамках КПК України.

З огляду на наведений характер правовідносин, вимоги позивача не належать до юрисдикції адміністративного суду, оскільки не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а пов'язані із оскарженням бездіяльності відповідача під час здійснення контролю за виконанням правоохоронних функцій підлеглих органів. Їх розгляд можливий лише у порядку, встановленому Кримінально-процесуальним кодексом України, адже процесуальна діяльність посадових осіб правоохоронних органів має свої особливості та не віднесена до сфери управлінської діяльності.

Що стосується позовних вимог позивача щодо стягнення компенсації шкоди здоров'ю та компенсації моральної шкоди з Державного казначейства України, а також про неналежний санітарний нагляд за експлуатацією обєктів мобільного звязку з боку Державної санітарно-епідеміологічної служби суд зазначає, що розгляд таких позовних вимог є нерозривно пов'язаним із встановленням неправомірних та протиправних дій відповідачів.

Згідно із п. 1 ч. 1 статті 109 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись ст. ст. 107, 109, 165, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до прокурора Київської області, прокурора Харківської області, прокуратури Київської області, Державного казначейства України, Міністерства внутрішніх справ, управління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Київській області, Державної санітарно-епідеміологічної служби України в частині визнання дій незаконними, неналежним прокурорський нагляд, визнання факту нанесення каліцтва, стягнення разової допомоги у звязку із професійним каліцтвом, визнання неналежним санітарно-епідеміологічного контролю, стягнення компенсації шкоди здоровю та моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на ухвалу суду протягом пяти днів з дня проголошення ухвали.

У разі якщо ухвалу було постановлено в письмовому провадженні або згідно з частиною третьою статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Бадюков Ю.В.