Справа № 803/1820/13-а
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року Справа № 876/12346/13

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Яворського І.О.

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

з участю осіб:

позивача по справі: не зявився

відповідача по справі: представника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Нововолинської обєднаної державної податкової інспекції на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньзапчастина» до Нововолинської обєднаної державної податкової інспекції про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.04.2013 року № та №,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньзапчастина» (далі ТзОВ «Волиньзапчастина») у серпні 2013 року звернулося з позовом в суд до Нововолинської обєднаної державної податкової інспекції про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.04.2013 року № та №.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що податковий кредит з податку на додану вартість по операціях з придбання товарів, робіт, послуг сформовано на підставі первинних документів, які оформлені відповідно до вимог чинного законодавства та вважає, що у разі, якщо контрагент не виконав свого зобовязання зі сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цього контрагента.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року в справі №803/1820/13а адміністративний позов було задоволено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Нововолинською обєднаною державною податковою інспекцією подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року в справі №803/1820/13а та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що ТзОВ «Волиньзапчастина» під час проведення перевірки не було надано документів, які підтверджують реальне транспортування товарно-матеріальних цінностей від продавця до покупця, актів прийому-передачі, документів складського обліку, що підтверджують оприбуткування товару, матеріальних звітів, сертифікатів відповідності на придбаний товар та інших документів, які б підтверджували фактичне надходження на підприємство товарно-матеріальних цінностей (ТМЦ) та використання їх у господарській діяльності. Також не встановлено матеріально-відповідальну особу, яка б відповідала за оприбуткування та списання ТМЦ на складі. Шляхові листи не підтверджують транспортування ТМЦ, оскільки позивачем не було надано первинних документів щодо оприбуткування та списання паливо-мастильних матеріалів на автомобіль, що перевозив ТМЦ, а також відсутність заборгованості по підзвіту за придбане паливо. В зв'язку з ненаданням таких документів та на підставі отриманих даних про порушення кримінальної справи відносно контрагента позивача, акта зустрічної звірки та акта перевірки таких підприємств податковим органом було встановлено, що ПП «Аеромакс сервіс» та ПП «Галичторг» ніяких товарів ТзОВ «Волиньзапчастина» не реалізовували. Фінансово-господарська діяльність ТзОВ «Волиньзапчастина» здійснювалась поза межами правового поля та проведена з метою отримання останнім податкової вигоди у вигляді мінімізації сплати до бюджету ПДВ та податку на прибуток. Тому, договори, укладені між ТзОВ «Волиньзапчастина» та його контрагентами не спричинили реальних правових наслідків та мають ознаки нікчемності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що Нововолинською ОДПІ на підставі направлення від 12.01.2013 року № 266 та наказу від 25.03.2013 року № 257 в період з 29.03.2013 року по 04.03.2013 року було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТзОВ «Волиньзапчастина» щодо встановлення фінансово-господарських взаємовідносин та взаєморозрахунків з ПП «Аеромакс сервіс» та ПП «Галичторг» за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року, про що складено акт від 15.04.2013 року № 301/77/2201/33211369.

В акті перевірки зроблено висновок про порушення позивачем вимог статтей 3, 4, пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14, статтей 22, 23, 134, пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 201440,00 грн., в тому числі: за 3 квартал 2010 року в сумі 22532,00 грн., за 4 квартал 2010 року - 33040,00 грн., за 2 квартал 2011 року - 20134,00 грн., за 3 квартал 2011 року - 55114,00 грн., за 4 квартал 2011 року - 18594,00 грн., за 1 квартал 2012 року - 41321,00 грн., за 2 квартал 2012 року - 10705,00 грн.; в порушення статтей 3, 4, підпункту 7.3.1. пункту 7.3, підпункту 7.4.1. пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» та пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 175608,00 грн., в тому числі: за вересень 2010 року на суму 18026,00 грн., за жовтень 2010 року - 26432,00 грн., за червень 2011 року - 17508,00 грн., за липень 2011 року - 14497,00 грн., за серпень 2011 року - 15857,00 грн., за вересень 2011 року - 17572,00 грн., за грудень 2011 року - 16168,00 грн., за січень 2012 року - 8872,00 грн., за лютий 2012 року - 15928,00 грн., за березень 2012 року - 14553,00 грн. та за квітень 2012 року - 10195,00 грн.

В основу акта перевірки покладено дані, отримані працівниками Нововолинської ОДПІ на підставі актів зустрічної звірки та перевірки ПП «Аеромакс сервіс» та ПП «Галичторг», якими встановлено, що дані підприємства не могли фактично здійснювати господарські операції з врахуванням часу, місцезнаходження майна, тощо.

На підставі акта перевірки, 26.04.2013 року Нововолинською ОДПІ було винесено податкові повідомлення-рішення № НОМЕР_1, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 243544,50 грн., в тому числі: за основним платежем - 175608,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 67936,50 грн. та № НОМЕР_2, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 241346,00 грн., в тому числі: за основним платежем - 201440,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 39906,00 грн.

Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не ОСОБА_1, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в ОСОБА_1 висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «...вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину».

Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність.

У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Зазначена норма недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст. 228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета - порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню.

Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями Кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину.

Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком.

Однак судом встановлено, що обвинувальний вирок стосовно керівників підприємств контрагентів позивача, а тим більше стосовно керівника позивача відсутній.

Відповідачем не надано доказів, а так само не було встановлено судом першої інстанції фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та контрагентом правочинів.

Таким чином, відповідачем не доведено, а судом не встановлено, наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування.

Відповідачем також не було обґрунтовано належним чином і доведено у встановленому законом порядку, що угоди порушують публічний порядок, суперечать моральним засадам суспільства та спрямовані на заволодіння майном держави.

Таким чином, вважати правочини нікчемними у суду апеляційної інстанції немає підстав.

Установлення факту недійсності, в тому числі нікчемності цивільно-правового правочину, який опосередковує відповідну господарську операцію, не є необхідною умовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платнику податків у разі, якщо буде встановлено відсутність реального вчинення цієї господарської операції або відсутність зв'язку між такою операцією та господарською діяльністю платника податків.

Так, Верховний Суд України вже неодноразово висловлював правову позицію щодо правомірності зменшення податковими органами сум бюджетного відшкодування (невідшкодування бюджетної заборгованості), формування податкового кредиту, валових витрат з визначених податковим органом вказаних вище підстав.

Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 року у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської обєднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення у подібних правовідносинах Верховний Суд України дійшов висновку про те, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим субєктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Вимога пункту 1.8 статті 1 Закону №168/97-ВР щодо надмірної сплати ПДВ як необхідної умови повернення з бюджету сум цього податку його платникові стосується саме цього платника і сплати ним податку у ціні придбання товарів (послуг) їх постачальникам.

Верховний Суд України вказав, що така правова позиція узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України при вирішенні спорів цієї категорії. Так, у постановах Верховного Суду України від 09.09.2008 у справі № 21-500во08, від 01.06.2010 у справі № 21-573во10 Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобовязання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Правові підстави віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту визначено статтею 198 Податкового кодексу України, пунктом 198.1 якої передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку,' уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктами 198.2 та 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у звязку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ст. 134 ПК України, у цьому розділі (розділ"Податок на прибуток підприємств" ПК України) об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі с. ст. 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст. ст. 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Згідно пп.4.1.27 п.4.1 ст. 4 ПК України, витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником);

Згідно п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Таким чином, формування податкового кредиту для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість чи визначення податкового зобовязання з податку на прибуток, має бути фактично здійснене і підтверджене належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Аналогічні за змістом положення містилися і в чинних на 2010 рік Законах України «Про податок на додану вартість» та «Про оподаткування прибутку підприємств».

Статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.99 N 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

З матеріалів справи видно, що 01.09.2010 року між ТзОВ «Волиньзапчастина» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 01/09-10 з ПП «Аеромакс сервіс» (продавець), відповідно до умов якого, продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти товар, ціна та кількість якого вказана в накладних, що є невід'ємними частинами даного договору. Доставка товару, здійснюється транспортом покупця. Розрахунок за товар здійснюється шляхом перерахування на розрахунковий рахунок продавця грошових коштів в термін не пізніше тридцяти днів з моменту відвантаження товару та фактичного отримання його покупцем. Прийомка продукції по кількості та якості проводиться згідно діючих інструкцій на складі покупця.

На підтвердження факту виконання господарських зобов'язань за вказаним договором виписано податкові, видаткові накладні.

Оплата за придбаний товар проведена у безготівковій формі, про що свідчать платіжні доручення.

ТМЦ оприбутковано на складі, про що свідчать відповідні картка рахунку та журнали-ордери.

Транспортування товару на склад позивача здійснювалось його транспортом, про що свідчать подорожні листи.

Також між ТзОВ «Волиньзапчастина» та ПП «Галичторг» було укладено наступні договори:

- агентські договори (на умовах комісії) від 01.06.2011 року № 06116, від 24.06.2013 року № 6-2403, від 20.07.2011 року № 7-2002. Відповідно до умов яких, принципал доручає, а агент приймає на себе зобов'язання за винагороду вчинити від свого імені, але за рахунок принципала комплекс юридичних і фактичних дій, спрямованих на придбання запасних частин для принципала згідно специфікацій.

- договір купівлі-продажу від 01.09.2011 року № 9-0116, предметом якого були запасні частини.

На підтвердження факту виконання господарських зобов'язань за вказаними договорами виписано накладні на відпуск ТМЦ, податкові, видаткові накладні, звіти агента про придбання товарів (робіт, послуг) для принципала, акти здачі-приймання послуг агента, подорожні листи.

Розрахунок за придбаний товар проведено повністю, про що свідчать платіжні доручення.

Придбані у вказаних контрагентів товарно-матеріальні цінності та послуги в подальшому позивачем були використані в господарській діяльності, що підтверджується договорами про закупівлю послуг з технічного обслуговування і ремонту автомобілів, на виконання робіт з технічного обслуговування автомобілів, на технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів, актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), видатковими накладними, наказами про штатний розпис, звітами форми 1 ДФ.

Судом також встановлено, що ТзОВ «Волиньзапчастина» є орендарем нерухомого майна (приміщення та надання послуг по їх утриманню) у орендодавця ТзОВ «Агропромислове підприємство «Львівське», що підтверджується договором оренди від 01.02.2008 року № 01/02/08-20.

Узагальнюючи викладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і на всебічно з'ясованих обставинах, прийнята з дотриманням норм матеріального права, доводи апеляційної скарги її не спростовують.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.195, ст.196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Нововолинської обєднаної державної податкової інспекції залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 20 вересня 2013 року в справі №803/1820/13а - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя-доповідач ОСОБА_2

Судді Р.В. Кухтей

ОСОБА_3

Повний текст виготовлено 01.12.2015 року