Справа № 815/1340/14
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" листопада 2015 р. м. Київ К/800/30055/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Розваляєвої Т.С.
Донця О.Є.
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу
за касаційною скаргоюОСОБА_4
напостанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015р.
у справі№ 815/1340/14
за позовомЗаступника прокурора Київського району м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради
доРеєстраційної служби Одеського міського управління юстиції
третя особаОСОБА_4
проскасування рішення
ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року заступник прокурора Київського району м. Одеси звернувся в інтересах держави в особі Одеської міської ради з позовом до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про визнання протиправним та скасування свідоцтва про право власності від 28 серпня 2013 року серії НОМЕР_1, скасування рішення відповідача від 28 серпня 2013 року № 5352992 про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 92,3 кв. м. по АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 22 січня 2002 року серії АЕІ № 414271 придбано у МПП «Анаіс» торговий павільйон загальною площею 30 кв. м. за адресою АДРЕСА_1. Перевіркою прокуратури Київського району м. Одеси встановлено, що ОСОБА_4 здійснено реконструкцію вказаного торгового павільйону та розширено його площу до 92,3 кв.м. 19 липня 2013 року Інспекцією ДАБК в Одеській області зареєстровано декларацію за № ОД 75 про готовність об'єкта до експлуатації. На підставі вказаної декларації Реєстраційною службою Одеського МУЮ прийнято рішення від 28 серпня 2013 року про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за ОСОБА_4, видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1, та зареєстровано право власності на вказане приміщення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2268848. На думку позивача, вказані реєстраційні дії, які здійсненні на підставі декларації Інспекції ДАБК про готовність об'єкта до експлуатації, підлягають скасуванню, оскільки зазначена декларація зареєстрована з порушенням вимог законодавства.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07.04.2014р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07.04.2014р.скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 серпня 2013 року № 5352992. Визнано протиправним та скасовано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28 серпня 2013 року, індексний номер 8560912, серії НОМЕР_1.

Не погоджуючись з постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015р. ОСОБА_4 звернулась з касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, громадянкою ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 22.01.2002 серії «АЕІ» №414271 придбано у МПП «Анаіс» торгівельний павільйон площею 30 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1. Приналежність павільйону МПП «Анаіс» згідно договору підтверджено актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкту до експлуатації від 25.11.1997 року, договором про дозвіл на експлуатацію тимчасового об'єкту торгівлі від 09.07.2001 року, укладеного на підставі розпорядження виконкому від 18.12.1997 року за №1317.

В подальшому ОСОБА_4 здійснено реконструкцію торгівельного павільйону, розширено його площу з 30 кв.м. до 92,3 кв.м., з метою введення в експлуатацію реконструйованого тимчасового об'єкту розташованого за адресою: АДРЕСА_1, подано до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, яку зареєстровано 19.07.2013 року за №ОД 75.

На підставі вказаної декларації про готовність об'єкта до експлуатації реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції 28.08.2013 року прийнято рішення про державну реєстрацією за ОСОБА_4 права власності на нежитлове приміщення площею 92,3 кв.м. та видано свідоцтво про право власності серії «НОМЕР_1 (індексний номер 8560912) та зареєстровано право власності на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №2268848.

Під час розгляду справи відповідачем - Інспекцією ДАБК в Одеській області видано наказ від 28.03.2014 року №19-«СК», яким скасована реєстрація декларації ОСОБА_4 від 19.07.2013 року за №ОД 75.

Прокурор вважає, що сам факт скасування декларації про готовність об'єкта до експлуатації є достатньою підставою для скасування рішення державного реєстратора від 28.08.2013 року індексний №5352992 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1. Крім того, прокурор посилається на те, що Прокуратурі Київського району м.Одеси стало відомо про порушення інспекцією ДАБК в Одеській області вимог законодавства у сфері містобудування після отримання копії декларації про готовність об'єкта до експлуатації від 19.07.2013р. №0Д 75 після отримання вказаної декларації та проведення її перевірки законності її реєстрації (29.01.2014р.).

Розглядаючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на нерухоме майно державним реєстратором не було припущено порушень вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», подальше скасування Інспекцією ДАБК в Одеській області державної реєстрації декларації про готовність об'єкту нерухомості 19.07.2013 року за №ОД 75 не може бути підставою для скасування державної реєстрації права власності та позбавлення ОСОБА_4 права власності на приналежне їй нерухоме майно.

Натомість, суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги вмотивував свої висновки тим, що належний ОСОБА_4 торговий павільйон за адресою АДРЕСА_1, є окремим об'єктом, який не є частиною будь-якого житлового комплексу, а відтак для реєстрації права власності на вказаний об'єкт ОСОБА_4 повинна була надати відповідачу документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій здійснено реконструкцію зазначеного павільйону із збільшенням його площі більш ніж в три рази.

Однак, колегія суддів вважає такі висновки суду апеляційної інстанції передчасними, враховуючи наступне.

Як вбачається з позовної заяви заступник прокурора Київського району м. Одеси звернувся з даним позовом в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

В пункті 2 статті 121 Конституції України, на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Такими законами, серед інших, є КАС України та Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до частини другої статті 60 КАС України прокурор здійснює в суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії адміністративного процесу.

За змістом статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва у суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний чи матеріальний стан, похилий вік або з інших поважних причин самостійно захистити свої порушені чи оспорюванні права або реалізувати процесуальні повноваження, а інтересів держави - наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 08.04.99 N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), прокурори та їхні заступники подають до суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій, незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їхній діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

З огляду на викладене, прокурор може звертатися до суду в інтересах держави, які, в свою чергу, можуть бути пов'язані з необхідністю захисту прав державних органів, а також підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування та форм власності.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Між тим, в позовній заяві прокурор не вказав та не вмотивував які, на його думку, інтереси держави були порушені. Також прокурор не обґрунтував яким чином впливає на інтереси держави видане третій особі свідоцтво про право власності на підставі рішення реєстратора.

На зазначені обставини суди попередніх інстанцій уваги не звернули.

Як вбачається з позовної заяви та матеріалів справи, предметом розгляду даного позову фактично є правомірність видачі Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4, та рішення реєстратора від 28.08.2013 року.

Таким чином, даний спір є спором між двома суб'єктами владних повноважень, яке в подальшому стосується права власності на нерухоме майно третьої особи.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі вказаної вище декларації про готовність об'єкта до експлуатації реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції 28.08.2013 року прийнято рішення про державну реєстрацією за ОСОБА_4 права власності на нежитлове приміщення площею 92,3 кв.м., видано свідоцтво про право власності серії «НОМЕР_1 та зареєстровано право власності на нього в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №2268848.

Отже, реєстраційною службою визнано подані ОСОБА_5 документи належними. Крім того, громадянка ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 22.01.2002 серії «АЕІ» №414271 придбала у МПП «Анаіс» зазначене нерухоме майно.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20.11.2011р. «Рисовський проти України» зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Тобто, спір між двома суб'єктами владних повноважень, щодо правомірності дій одного з них, не повинен нашкодити іншій приватній особі, у якої виникло право власності.

Більш того, задля проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно заявником було надано на адресу реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції необхідні для державної реєстрації документи. Тобто, на момент розгляду поданої заяви про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно підстав для відмови в проведені реєстраційних дій встановлених ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не було.

Також при новому розгляді судам необхідно звернути увагу на положення ст. 99 КАС України, якою передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що рішення судів вимогам ст. 159 КАС України не відповідають. Неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій. Відповідно до приписів ст. 220 КАС України допущені порушення не можуть бути перевірені і усунуті судом касаційної інстанції.

З огляду на викладене, судові рішення, ухвалені у даній справі, підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справу суду належить врахувати недоліки, викладені у мотивувальній частині ухвали і правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07.04.2014р. та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.06.2015р. скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: