Справа № 817/2197/13-а
Суддя: Кравчук Т.О.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2197/13-а

02 грудня 2015 року м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Кравчук Т.О. при секретарі судового засідання Мідлік А.В.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська фабрика гофротари"

до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів ГУ ДФС у Волинській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень , -

ВСТАНОВИВ :

13.06.2013 року до Рівненського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Волинська фабрика гофротари" з позовом до Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.01.2010 року №/0813, від 26.02.2010 року №/1/13, від 30.04.2010 року №/2/13, від 22.07.2012 року №/3/13, якими позивачу було визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість на суму 1097832,00 грн., у тому числі 731888,00 грн. основного платежу та 365944,00 грн. штрафних санкцій.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2014 року, позов задоволено повністю: визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області №/0/13 від 19.01.2010 р., №/1/13 від 26.02.2010 р., №/2/13 від 30.04.2010 р., №/3/13 від 22.07.2012 р.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.01.2015 року постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 09.06.2015 року рішення Вищого адміністративного суду України від 15.01.2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.09.2015 року ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2014 року та постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 05.03.2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 21.09.2015 року розпочато новий судовий розгляд справи, призначено справу до розгляду на 21.10.2015 року, відкладено до 11.11.2015 року, відкладено до 30.11.2015 року, відкладено до 02.12.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що валові витрати на придбання товарів не завищені, понесені підприємством в повній сумі для здійснення виробництва і реалізації продукції, а отже приймають участь в оподатковуваних операціях. Суми податкового кредиту, на його думку, сформовані при понесенні витрат на придбання товарів, які приймають участь в оподатковуваних операціях, не підлягають коригуванню, отже підприємство не завищило податковий кредит.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд позов задовольнити.

Відповідач подав суду письмові заперечення проти адміністративного позову, відповідно до яких позовні вимоги не визнав, та зазначив, що товариством здійснювалася реалізація готової продукції за цінами нижчими, ніж виробнича їх собівартість, відповідно відсутній зв'язок витрат платника податку на придбання і виготовлення продукції з господарською діяльністю, тобто, суми податкового кредиту перевищують суму зобовязань з ПДВ, нарахованих при реалізації продукції, то суми податкового кредиту, що сформовані в частині витрат, які не приймають участі у визначенні собівартості, не можуть бути віднесені до податкового кредиту. А тому, вважає оспорювані податкові повідомлення-рішення обґрунтованими і такими, що не підлягають скасуванню.

У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову з підстав викладених у письмових запереченнях та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що в грудні 2009 року працівниками Нововолинської об'єднаної державної податкової інспекції Волинської області проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2007 року по 30.06.2009 (акт від 18.12.2009 року №1591/84/33211353).

На підставі встановлених порушень, а саме: пп. 7.4.3. п.7.4. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР від 03.04.1997 року, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № /0/13 від 19.01.2010 року, згідно з яким Товариству з обмеженою відповідальністю «Волинська фабрика гофротари» було визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість на суму 1097832 грн. в т.ч. 731888 грн. основного платежу та 365944 грн. застосованих штрафних санкцій.

За результатами адміністративного оскарження вказаного податкового повідомлення-рішення первинна та повторні скарги позивача були залишені без задоволення, а податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення №/1/13 від 26.02.2010 року, №/2/13 від 30.04.2010 року, №/3/13 від 22.07.2012 року на аналогічну суму що й первинне податкове повідомлення-рішення.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями позивач оскаржив їх до податкого органу Волинського окружного адміністративного суду.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 04.10.2010 року у адміністративній справі №34474/10/9104 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2013 року у адміністративній справі №34474/10/9104 постанову від 04.10.2010 залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Волинського окружного адміністративного суду та Львівського апеляційного адміністративного суду позивач завернувся з касаційної скаргою до Вищого адміністративного суду України, але з невідомих Рівненському окружному адміністративному суду підстав позивач відкликав касаційну скаргу.

Після цього позивач був знятий з реєстраційного обліку у Волинській області та зареєстрованій у Рівненській області та звернувся про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень до Рівненського окружного адміністративного суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинська фабрика гофротари» у період, що перевірявся податковою інспекцією, здійснював операції з придбання сировини та матеріалів (картон, папір, фарби тощо) та продаж готової продукції (гофроящики, гофрокартон), напівфабрикатів та товарів.

На підставі даних бухгалтерського обліку було встановлено, що при формуванні ціни продажу продукції застосовано ціни, які менші виробничої собівартості реалізованих товарів (бухгалтерський рахунок 90) без врахування витрат (рахунки 92, 93) та прибутку.

Податковою інспекцією зроблено висновок (сторінки 9, 10 акта перевірки), що така політика підприємства не узгоджується з п.1.32 ст.1, пп.2.1.1. п.2.1. ст.2, п.5.1 ст.5 Закону України від 22 травня 1997 року №283/97-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (далі - Закон № 283/97).

Пунктами п.8, 9 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку (П(С)БО) 9 „Запаси", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999р. № 246, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.11.1999р. № 751/4044 встановлено, що придбані (отримані) або вироблені запаси зараховуються на баланс підприємства за первісною вартістю.

Первісною вартістю запасів, що придбані за плату, є собівартість запасів, яка складається з таких фактичних витрат суми, що сплачуються згідно з договором постачальнику (продавцю), за вирахуванням непрямих податків; суми ввізного мита; суми непрямих податків у зв'язку з придбанням запасів, які не відшкодовуються підприємству; транспортно-заготівельні витрати (затрати на заготівлю запасів, оплата тарифів (фрахту) за вантажно-розвантажувальні роботи і транспортування запасів усіма видами транспорту до місця їх використання, включаючи витрати зі страхування ризиків транспортування запасів); інші витрати, які безпосередньо пов'язані з придбанням запасів і доведенням їх до стану, в якому вони придатні для використання у запланованих цілях. До таких витрат, зокрема, належать прямі матеріальні витрати, прямі витрати на оплату праці, інші прямі витрати підприємства на доопрацювання і підвищення якісно технічних характеристик запасів.

Для формування витрат у бухгалтерському обліку підприємство використовує інформацію згідно з Положенням (стандартом) бухгалтерського обліку (П(С)БО) 16 "Витрати", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 року за № 27/4248.

Відповідно до п.11 П(С)БО 16 собівартість реалізованої продукції (робіт, послуг) складається з виробничої собівартості продукції (робіт, послуг), яка була реалізована протягом звітного періоду, нерозподілених постійних загальновиробничих витрат та наднормативних виробничих витрат.

До виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються:

- прямі матеріальні витрати. До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу вироблюваної продукції, купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, викладеному в пункті 11 цього Положення (стандарту);

- прямі витрати на оплату праці. До складу прямих витрат на оплату праці включаються заробітна плата та інші виплати робітникам, зайнятим у виробництві продукції, виконанні робіт або наданні послуг, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

- інші прямі витрати. До складу інших прямих витрат включаються всі інші виробничі витрати, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат, зокрема відрахування на соціальні заходи, плата за оренду земельних і майнових паїв, амортизація, втрати від браку, які складаються з вартості остаточно забракованої з технологічних причин продукції (виробів, вузлів, напівфабрикатів), зменшеної на її справедливу вартість, та витрат на виправлення такого технічно неминучого браку;

- змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

У четвертому кварталі 2007 року собівартість реалізації (рахунок 90) становить 5 633 984,00 грн., доходи від реалізації (рахунок 70) - 5 245 913,00 грн.; у першому кварталі 2008 року аналогічно - 3 883 672,00 грн. та 3 048 286,00 грн.; у другому кварталі 2008 року - 1 649 395,00 грн. та 921 719,00 грн.; у третьому кварталі 2008 року - 4 250 041,00 грн. та 3 202 654,00 грн. відповідно.

Таким чином, собівартість виготовленої продукції є більшою від одержаного доходу від її продажу на суму 2 998 518,00 грн., в т.ч. у четвертому кварталі 2007 року на суму 388 071, 00 грн., в першому кварталі 2008 року на суму 835 384,00 грн., у другому кварталі 2008 року на суму 727 676,00 грн., у третьому кварталі 2008 року на суму 047 387,00 грн.

Доводи позивача, сформовані на підставі аналізу даних декларації з податку на прибуток підприємства за рядками 01.1, 01.2 та 04.1. та 04.2 за період, що перевірявся, не спростовують даних висновків відповідача.

Позивач, не заперечуючи факт продажу товару за цінами, що менші собівартості вказує, що до складу ціни не включало суми амортизації, які нараховані на суму до оцінки основних засобів та понаднормові втрати та брак сировини, а валові витрати вищі від валового доходу за рахунок інших операційних витрат (за рахунок сплати відсотків по кредиту та перевищення витрат від переоцінки валюти над її доходами). Разом з тим, як вбачається з даних аналізу діяльності підприємства, такі витрати у розрахунок податковою інспекцією до уваги не бралися.

Згідно з п.1.32 ст.1 Закону № 283/97 господарська діяльність це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону №283/97-ВР валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів, які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Підпунктом 5.2.1 п.5.2 ст.5 цього Закону встановлено, що до складу валових витрат входять суми будь-яких витрат сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг).

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено поняття підприємництва, де підприємництво - це безпосередня, самостійна, систематична, на власний ризик діяльність по виробництву продукції, виконанню робіт, наданню послуг з метою отримання прибутку, яка здійснюються фізичними та юридичними особами, зареєстрованими підприємницької діяльності у порядку, встановленому законодавством.

Системний аналіз вказаних норм та встановлені обставини дають підстави для висновку, що здійснені підприємством операції з продажу продукції за цінами, нижчими від цін її виробництва, в частині перевищення сум витрат над сумою доходу, для отримання якої здійснювалися ці витрати, не відповідають вимогам господарської діяльності.

Валові витрати на виготовлення товару не можуть перевищувати валові доходи від реалізації, коли ця різниця є економічною та юридично не обґрунтованою. Внаслідок регулярного здійснення операцій з відчуження товару за цінами нижчими від собівартості у підприємства не виникала база оподаткування - прибуток. Операції з продажу власної продукції за ціною, нижчою від фактично понесених витрат, є збитковою і суперечить меті підприємницької діяльності - отриманню прибутку.

Відповідно до п.3 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку (П(С)БО) 3 «Звіт про фінансові результати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31березня 1999 року № 87 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21 червня 1999 року за № 397/3690, визначено, що дохід - збільшення економічних вигод у вигляді надходження активів або зменшення зобов'язань, які призводять до зростання власного капіталу.

Збільшення власного капіталу є обов'язковою вимогою для віднесення витрат до валових згідно з податковим обліком. Продаж зі свідомо значимим від'ємним фінансовим результатом впливає на прибутковість господарської діяльності товариства, яке не дотримує доходу та інших економічних вигод у своїй підприємницькій діяльності. Крім того, встановлено, що така діяльність товариства є тривалою та продовжувалася протягом року.

Як визначено статтею 44 Господарського кодексу України підприємницька діяльність здійснюється на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. Це означає, що здійснення господарських операцій суб'єктом підприємницької діяльності здійснюється з врахуванням комерційного інтересу, розумного співвідношення розміру понесених витрат та очікуваних доходів та передбачає досягнення певної ділової мети, економічної вигоди. При цьому презумується отримання вигоди у сфері господарювання, а відтак отримання вигоди у сфері оподаткування не може розцінюватися як самостійна ділова мета підприємницької діяльності.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Волинська фабрика гофротари» в результаті своєї діяльності не отримувало прибутку, так як виробництво було збитковим, а тому включення до валових витрат, витрат які не приймали участі у формуванні виробничої собівартості реалізованої продукції, є неправомірним, оскільки дані витрати були понесені не з метою отримання доходу, а отже не пов'язані з господарською діяльністю.

При цьому, суд критично оцінює довідку за вих.№28/12-15 від 01.12.2015 року, видану директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинська фабрика гофротари» та не бере її до уваги, як таку, що не знайшла свого підтвердження в матеріалах справи та не спростовує встановлені в ході судового розгляду обставини.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, суд вважає відповідач при прийнятті податкових повідомлень-рішень від 19.01.2010 року №/0813, від 26.02.2010 року №/1/13, від 30.04.2010 року №/2/13, від 22.07.2012 року №/3/13 діяв на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначений чинним законодавством, а тому вказані податкові повідомлення-рішення обґрунтовані та не підлягають скасуванню.

Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - субєкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, повязані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити.

Стягнути з позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Волинська фабрика гофротари" на користь Державного бюджету України судовий збір у сумі 2294 (дві тисячі двісті девяноста чотири) гривні 00 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд потягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частини постанови або прийняття постанови у письмовому провадженні, - протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кравчук Т.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 03 грудня 2015 року.