Справа № 817/3215/15
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2015-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2015 року 11 год. 20 хв.Справа № 817/3215/15 м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Єрмошкіної Л.І.; позивача ОСОБА_1; представника позивача ОСОБА_2 (довіреність від 03 грудня 2013 року); представника відповідача 1 ОСОБА_3 (довіреність від 12 січня 2015 року); представника відповідача 2 ОСОБА_4 (довіреність від 16 жовтня 2015 року); розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області та УМВС України в Рівненській області про зобов'язання вчинення певних дій та стягнення середнього заробітку.

До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області (далі іменується відповідач), в якому позивач просить суд зобов'язати відповідача нарахувати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 441294,48 грн., грошове забезпечення без індексації за час вимушеного прогулу в період з 06.02.2012 по 31.10.2015 в розмірі 424227,20 грн., індексацію в період з 07.02.2012 по 22.10.2015 в сумі 39543,31 грн., компенсацію за невикористану відпустку в період за 2012, 2013, 2014, 2015 роки в сумі 38130,40 грн.; одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 41358,28; середній заробіток в період з 22.10.2015 по 27.11.2015 у розмірі 11689,92; та стягнути з відповідача вказані суми.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом керівника УМВС України в Рівненській області від 21.10.2015 №330 о/с «По особовому складу» ОСОБА_1 поновлено в органах внутрішніх справ у розпорядженні УМВС України в Рівненській області по посаді начальника Управління ДАІ УМВС, на виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі №2а/1770/1468/2012. Позивач зазначає, що оскільки його звільнення з органів внутрішніх справ було незаконним, тому на його користь підлягають стягненню суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інші належні йому виплати: одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки та інші.

Ухвалою судді від 19.10.2015 відкрито провадження в адміністративній справі, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 27.11.2015, позивач та його представник, підтримали заявлені позовні вимоги, та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Окрім того, позивачем надано суду у письмовому вигляді розрахунки сум, що підлягають стягненню.

До суду також прибув представник відповідача 1 та вказав, що в адміністративній справі №2а/1770/1468/2012, рішення якої набрало законної сили 09.09.2015 встановлено, що з 15.07.2011 по час звільнення ОСОБА_1 перебував у розпорядженні УМВС України в Рівненській області і не обіймав жодну посаду згідно з відповідною номенклатурою. Звільнений він був не з посади, а з органів внутрішніх справ. Колегія суддів ЖААС погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави поновити позивача на посаду начальника УДАІ УМВС, з якої оспореними наказами він не звільнявся і яку на час звільнення він не обіймав. Зазначеним вище рішенням, яке набрало законної сили, ОСОБА_1 поновлений в органах внутрішніх справ у розпорядженні УМВС України в Рівненській області по посаді начальника УДАІ УМВС. Таким чином, як зазначає відповідач 1, на момент звільнення позивач у будь яких службових (трудових) відносинах з УДАІ УМВС не повинен був перебувати та перебував. А від так, УДАІ УМВС будь-яких зобов'язань перед ОСОБА_1 не несе, а заявлені позивачем суми не підлягають стягненню саме з УДАІ УМВС.

Представник відповідача 2 вказав, що не заперечує той факт, що на користь позивача підлягають стягненню суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інші належні йому виплати: одноразова грошова допомога при звільненні, компенсація за невикористані відпустки та інші, однак відповідач 2 не погоджується із розрахунками позивача щодо розміру таких сум. Відповідачем 2 також надано суду письмові розрахунки щодо розміру сум, що підлягають стягненню. Також, відповідач 2 зазначив, що заявлені позивачем суми підлягають стягненню саме з УДАІ УМВС.

На підставі частини 3 статті 160 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 27.11.2015.

Відповідно до статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного зясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та зясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 (а.с. 55) у справі №2а/1770/1468/2012 адміністративній позов ОСОБА_1 задоволено частково: визнано протиправним та скасовано Свідоцтво про хворобу Військово-лікарської комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області відносно ОСОБА_1 від 16.09.2011 №522; визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області від 29.12.2011 №272 о/с про звільнення з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил (з постановленням на військовий облік) за пунктом 64 «б» (через хворобу) підполковника міліції ОСОБА_1, який перебуває у розпорядженні УМВС по посаді начальника Управління ДАІ УМВС; визнано протиправним та скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області від 06.02.2012 №27 о/с про внесення часткових змін до наказу УМВС від 29.12.2011 №272 о/с у частині звільнення з органів внутрішніх справ підполковника міліції ОСОБА_1, який перебував у розпорядженні УМВС за посадою начальника Управління ДАІ УМВС, яким встановлено дату звільнення 06.02.2012; поновлено підполковника міліції ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ у розпорядженні УМВС України в Рівненській області по посаді начальника Управління ДАІ УМВС; у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено; допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 в органах внутрішніх справ.

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2015 (а.с. 33) апеляційні скарги ОСОБА_1 та Управління МВС України в Рівненській області залишено без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 без змін.

Відповідно до частини 1 статті 254 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі (частина 5 статті 254 КАС України).

Відповідно до частини 2 статті 14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

Постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду по справі набрала законної сили 09.09.2015, а відтак є обов'язковою до виконання на всій території України.

Постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін (стаття 255 КАС України).

Наказом керівника УМВС України в Рівненській області від 21.10.2015 №330 о/с «По особовому складу» (а.с. 104) ОСОБА_1 поновлено в органах внутрішніх справ у розпорядженні УМВС України в Рівненській області по посаді начальника Управління ДАІ УМВС, на виконання постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 26.06.2015 у справі №2а/1770/1468/2012.

З матеріалів справи вбачається, що не зважаючи на необхідність негайного поновлення позивача в органах внутрішніх справ на виконання рішення суду, наказ про його поновлення був винесений відповідачем 2 лише 21.10.2015.

Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами частини другої статті 235 зазначеного Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред'явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Частиною другою статті 257 КАС України, встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

При цьому, пунктом 3 частини першої статті 256 КАС передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Частиною четвертою статті 257 КАС України законодавець обумовив питання примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому Законом України від 21 квітня 1999 року №606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі іменується Закон України №606-ХІV).

Цим підкреслюється винятковість саме примусового виконання рішення адміністративного суду.

Відповідно до статті 2 Закону України №606-ХІV, примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Отже, правова природа діяльності органів державної виконавчої служби та її основне призначення полягає саме в примусовому виконанні рішень суду, в тому числі постанов судів про поновлення на посадах у відносинах публічної служби, які набрали законної сили, що і є підставою для негайного їх виконання. Добровільне виконання рішення суду боржником - це його законодавчо встановлений обов'язок. Зокрема, зазначений обов'язок не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі. В таких випадках держава в особі органу державної виконавчої служби несе відповідальність за виконання остаточних судових рішень.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Враховуючи те, що постанова Житомирського апеляційного адміністративного суду від 09.09.2015 в частині поновлення позивача в органах внутрішніх справ добровільно виконана шляхом прийняття наказу лише 21.10.2015, суд дійшов висновку, що позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП України на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Правова позиція щодо даного питання викладена в Постанові Верховного Суду України від 23.06.2015 у справі 2а-3138/10/0370.

Відповідно до частини 1 статті 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідачами не заперечується та обставина, що на користь позивача підлягають стягненню сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інші виплати, однак відповідачі оспорюють саме визначені позивачем у позові суми, що підлягають стягненню.

Щодо стягнення на користь позивача суми грошового забезпечення (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2012 по 22.10.2015 у розмірі 424181 грн. 87 коп., суд зазначає наступне.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.04.2015 у справі №817/4257/14, стягнуто з Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області (код 08807297) на користь ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_1): грошове забезпечення за період з 01.12.2011 по 06.02.2012 в сумі 22215,60 грн. (двадцять двi тисячi двісті п'ятнадцять грн. 60 коп.); одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 73691,60 грн. (сімдесят три тисячi шістсот дев'яносто одна грн. 60 коп.) (а.с. 19).

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 18.08.2015 у вказаній справі, рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 28).

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2014 у справі №2а/1770/3823/2011, стягнуто з Відділу Державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області (ідентифікаційний код 08807297) на користь ОСОБА_1 недоотриману суму грошового забезпечення за період з жовтня 2010 року по листопад 2011 року у розмірі 80274,72 (вісімдесят тисяч двісті сімдесят чотири гривні 72 копійки) грн. (а.с. 47).

Ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 16.07.2014 у вказаній справі, рішення суду першої інстанції залишено без змін (а.с. 42).

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що розмір грошового забезпечення позивача становить 9532 грн. 60 коп. без індексації.

Відповідач 2 вказує, що грошове забезпечення позивача становило 9502 грн. 50 коп. без індексації. Проте, жодного документального підтвердження щодо даної суми відповідачами не надано.

Таким чином, при стягненні на користь позивача суми грошового забезпечення (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу суд виходить із суми, яка вказана у судових рішеннях, що набрали законної сили 9532 грн. 60 коп.

Законодавець урегулював питання, повязані з прийняттям громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби спеціальними законами, в даному випадку, Законом України «Про державну службу», Законом України «Про оплату праці» та Законом України «Про міліцію».

При цьому, слід зазначити, що наявність спеціального закону не виключає можливості застосування до правовідносин, повязаних із проходженням громадянами публічної служби, окремих норм інших законів та норм трудового законодавства у випадках, передбачених спеціальним законом. Про це свідчить і судова практика. З цього приводу Верховний суд України висловив свою позицію у постанові від 05 березня 2013 року зазначаючи, що «Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі».

Так, відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Випливає, що спір пов'язаний із оспорюванням особою протиправних дій суб'єкту владних повноважень щодо невиплати заробітної плати службовця, є спором щодо недотримання законодавства про оплату праці, відтак при вирішенні такого спору субсидіарному застосуванню підлягають положення, частини 2 статті 233 КЗпП України, щодо строків звернення до суду, оскільки вказана норма є спеціальною.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Відповідно до Закону України «Про оплату праці» (стаття 1), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці», основна заробітна плата, це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Суд зазначає, що поняття «заробітна плата» та «середній заробіток за час вимушеного прогулу» не є тотожними.

Отже, при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягає включенню індексація, оскільки така проводиться тільки з виплат, які законодавчо визначені як обєкти виплат, що підлягають індексації.

Таким чином, стягненню з відповідача 1 підлягає сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2012 по 22.10.2015 у розмірі 424181 грн. 87 коп.: за 23 дні лютого 2012 року 7536 грн. 46 коп. + (9532 грн. 60 коп. х 10 місяців 2012 року) = 102862 грн. 46 коп.; за 2013 рік 9532 грн. 60 коп. х 12 місяців = 114391 грн. 20 коп.; за 2014 рік 9532 грн. 60 коп. х 12 місяців = 114391 грн. 20 коп.; за 2015 рік (9532 грн. 60 коп. х 9 місяців) + 6743 грн. 61 коп. (по 22.10.2015) = 92537 грн. 01 коп.; Разом: 102862 грн. 46 коп. + 114391 грн. 20 коп. + 114391 грн. 20 коп. + 92537 грн. 01 коп. = 424181 грн. 87 коп.

Суд зазначає, що позовна вимога про зобов'язання відповідача 1 нарахувати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 441294,48 грн. та стягнення даної суми, та позовна вимога про зобовязання відповідача 1 нарахувати грошове забезпечення без індексації за час вимушеного прогулу в період з 06.02.2012 по 31.10.2015 в розмірі 424227,20 грн. та стягнення даної суми, є фактично одним і тим же стягненням.

Оскільки, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу не є заробітною платою, тобто оплатою його праці, та не є виплатою, яка була йому нарахована, але не виплачена, тому позовна вимога про зобов'язання відповідача нарахувати середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 441294,48 грн., та про стягнення на користь позивача даної суми, не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про нарахування та стягнення суми компенсації за невикористані відпустки в періоди 2012, 2013, 2014 та 2015 років у розмірі 38130 грн. 40 коп., суд зазначає, що дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 56 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ №114 від 29.07.1991, особам середнього, старшого і вищого начальницького складу, звільненим із органів внутрішніх справ за віком, через хворобу, обмежений стан здоров'я чи скорочення штатів, у році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої визначається відповідно до пункту 51 цього Положення.

Особам рядового і начальницького складу, які звільняються з органів внутрішніх справ, за невикористану в році звільнення відпустку виплачується грошова компенсація відповідно до законодавства.

Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що особи начальницького складу органів внутрішніх справ, у випадку звільнення із органів внутрішніх справ, мають право на грошову компенсацію за невикористану відпустку лише за один рік.

Таким чином, стягненню на користь позивача підлягає сума компенсації за невикористану відпустку у розмірі 17707 грн. 71 коп.

Щодо позовної вимоги про зобовязання нарахувати та стягнути суму одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 20133 грн. 00 коп., суд зазначає, що така позовна вимога підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 10 Положення №114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Згідно з частиною 1 статті 116 Кодексу адміністративного судочинства України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Крім того, відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-XII, особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Позивачем надано суду розрахунок суми одноразової грошової допомоги при звільненні, з яким суд погоджується, та відповідно до якого: 9532 грн. 60 коп. сума грошового забезпечення (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу (розмір встановлений відповідно до судового рішення); 120797 грн. 64 коп. сума одноразової грошової допомоги; 100664 грн. 60 коп. виплачена одноразова грошова допомога; 120797 грн. 64 коп. 100664 грн. 60 коп. = 20133 грн. 04 коп.

Також задоволенню підлягає позовна вимога про зобовязання нарахувати та стягнути на користь позивача суми середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період з 22.10.2015 по 27.10.2015 у розмірі 11689 грн. 92 коп., оскільки на час розгляду справи, як пояснив представник відповідача 2, така сума не була виплачена позивачу.

До твердження представника УДАІ УМВС України про те, що УДАІ УМВС України в Рівненській області є неналежним відповідачем, суд ставиться критично у звязку з тим, що представник частково визнав позовні вимоги, та зазначив у судовому засіданні, що УДАІ УМВС України в Рівненській області фактично не виконали наказ про виведення ОСОБА_1 в розпорядження та незважаючи на існування цього наказу надалі здійснювали оплату праці позивача, а також проводили з ним розрахунок при звільненні та виплачували вихідну допомогу.

Крім того, зі змісту Постанови Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2014 у справі №2а/1770/3823/2011, яка набрала законної сили, вбачається що судом стягнуто на користь ОСОБА_1 недоотриману суму грошового забезпечення саме з ДАІ УМВС України в Рівненській області.

За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи допустимі та належні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись статтями 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративній позов задовольнити частково.

Зобовязати Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області здійснити нарахування ОСОБА_1: грошового забезпечення (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2012 по 22.10.2015 у розмірі 424181 грн. 87 коп.; компенсації за невикористану відпустку в період 2015 року у розмірі 17707 грн. 71 коп.; одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 20133 грн. 00 коп.; середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період з 22.10.2015 по 27.10.2015 у розмірі 11689 грн. 92 коп.

Стягнути з Управління Державної автомобільної інспекції УМВС України в Рівненській області на користь ОСОБА_1 суму грошового забезпечення (середнього заробітку) за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2012 по 22.10.2015 у розмірі 424181 грн. 87 коп.; суму компенсації за невикористану відпустку в період 2015 року у розмірі 17707 грн. 71 коп.; суму одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 20133 грн. 00 коп.; суму середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні за період з 22.10.2015 по 27.10.2015 у розмірі 11689 грн. 92 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня отримання копії постанови, складеної у повному обсязі, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Суддя К.М. Недашківська