Справа № 818/3518/15
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 р. Справа № 818/3518/15

Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Соп`яненка О.В. ,
суддів - Павлічек В.О., Прилипчука О.А.,
за участю секретаря судового засідання - Усенко І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом, який підтримав у судовому засіданні та мотивує тим, що він є громадянином Сирійської арабської республіки, проживає в Україні з 2012 року та не може повернутися на батьківщину через те, що в країні тривають сутички між урядовими військами та опозиційними силами. У разі призову його до служби в армії буде змушений вбивати своїх співгромадян та сам може загинути. Звернувся до Державної міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням від 07 вересня 2015 року йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішення позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Відповідачем не вивчалась належним чином ситуація в Сирії та надані ним пояснення. Просить визнати протиправним рішення від 07 вересня 2015 року № 576-15 та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала, зазначила, що на території провінції Аль - Хасаке на даний час відносно спокійно, а в рідному селі позивача - Таль Тішрін за твердженням позивача, бойові дії не велись. Побоювання позивача відносно можливості призову його до лав армії або затримання його у зв`язку з ухиленням від призову є необгрунтованим, оскільки він безперешкодно покинув Сирію, а на території Сирії проживають два його рідні брати, які, за законодавством, повинні бути призвані до урядової армії, однак вони, не переховуючись, проживають разом із батьками. Побоювання переслідування або факт ухилення від призову не підставою для визнання його переслідуваним за політичні переконання. Факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Просила у задоволенні позову відмовити.
Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що позивач легально прибув на територію України 20 грудня 2012 року з метою навчання в Луганському університеті, однак навчання так і не розпочав.
У квітні 2015 року звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.33-37). На момент звернення із заявою перебував в Україні нелегально близько двох років. Підставою звернення позивача за захистом в Україні стало те, що на території Сирії йдуть військові дії. Він не хоче брати участь у цій війні. Його можуть призвати до армії, курдських збройних формувань або до терористичного угрупування Ісламська Держава.
Наказом УДМС в Сумській області від 02.04.2015 р. № 74 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.38).
23 червня.2015 року завідувачем сектору у справах біженців та соціальної інтеграції складено висновок, відповідно до якого встановлено відсутність достовірних фактів, що в разі повернення до Сирії буде існувати загроза життю, безпеці, свободі та фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини. Не надано достатньої аргументації, що його побоювання ґрунтуються на реальних подіях та відповідають вимогам абзацу 1, 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". У зв`язку з цим рекомендовано відмовити позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 51-56). 07 вересня 2015 року Державною міграційною службою України прийнято рішення № 576-15 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.64). Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного.
Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Відповідно до п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань
Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.
Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.
Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п.14 ч.1 ст.1, ч.1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.
Під час проведення співбесіди та в судовому засіданні позивач зазначив, що його можуть призвати до урядової армії, курдських збройних угруповань або терористичного угруповання Ісламська Держава. Однак при цьому ж повідомив, що в Сирії знаходяться два його брати, не переховуючись, проживають разом з батьками. Згідно інформації по країні походження в Сирії військовозобов`язані в умовах конфлікту можуть бути призваними до участі у збройному конфлікті та заарештованими від ухилення військової служби. Позивач в липні 2011 року безперешкодно в`їхав на територію Сирії. За твердженням позивача, під час виїзду у 2011 року з Сирії його було затримано, оскільки його прізвище значиться в базі осіб, що ухиляються від проходження військової служби, знаходився у в`язниці 6 місяців, після чого його за хабар відпустили. Офіційно оформив новий паспорт на своє ім`я та безперешкодно залишив Сирію, перетнувши кордон з Ліваном.
Відповідно до пунктів 164,167,169,170,172 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особи, які вимушені покинути країну походження через внутрішні і міжнародні конфлікти зазвичай не кваліфікуються як біженці. У країнах, де військова служба обов`язкова, факт ухилення від цього обов`язку є правопорушенням. Побоювання переслідування або покарання за дезертирство або ухилення від призову не є обґрунтованим побоюванням стати жертвою переслідування. Може набути статусу біженця дезертир, або особа, яка ухиляється від призову, якщо зможе довести, що за вчинення військового правопорушення вони були б віддані занадто тяжкому покаранню з огляду на їх расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання; якщо особа зможе довести, що несення військової служби вимагає її участі у військових діях, що суперечить його релігійним або моральним переконанням або обґрунтованим міркуванням сумління.
Відповідно до пункту 28 Рекомендацій УВКБ ООН з питань міжнародного захисту стосовно осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку особи, які, зокрема, ухиляються від призову не можуть потребувати міжнародного захисту в розумінні Конвенції 1951 року.
З огляду на викладене, небажання позивача служити в армії не може бути визнаним його переслідуванням за політичні переконання та бути підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, позивач нелегально перебував на території України протягом двох років, під час звернення до Державної міграційної служби приховав той факт, що у 2011 році йому було відмовлено у визнанні біженцем та депортовано до Сирії. За даними з країни походження ситуація в місцевості, де проживав позивач відносно спокійна. Його родина проживає разом в селі ОСОБА_2 , має власний бізнес. До країни можна дістатись як наземним транспортом , так і повітряним.
Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. У даному випадку позивач перебував Лівані, згодом на території Білоруської Республіки.
Згідно з даними, що містяться в заяві про визнання біженцем, протоколі співбесіди, та наданими поясненнями в судовому засіданні позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності. Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції.
З аналізу зазначених норм законодавства та беручи до уваги, що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув її територію, не звертався за захистом до органів влади безпечних для позивача країн, до яких потрапив, де відповідно до пояснень позивача, наведених в протоколах позивача, його ніхто не переслідував, позивач не підпадає під ознаки поняття "біженець", встановлені п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а письмовий висновок відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наказ УДМС в Сумській області від 07.09.2015 р. № 576-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування та зобов`язання переглянути рішення у суду не вбачається.
Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення № 576-15 від 07 вересня 2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовити в зв`язку з необгрунтованістю.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя О.В. Соп`яненко

судді В.О. Павлічек

О.А. Прилипчук

З оригіналом згідно

Суддя О.В. Соп`яненко