Справа № 817/3074/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/3074/15

30 листопада 2015 року 13год. 22хв. м. Рівне
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б. за участю секретаря судового засідання Демчук І.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3 приватного підприємства фірми " Промсервіс"
до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
ВСТАНОВИВ:

Мале приватне підприємство фірма Промсервіс (далі МППФ Промсервіс) звернулося з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - ДПІ у м.Рівному) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 29.05.2015 року.

Позов обґрунтований тим, що висновки акта перевірки, на підставі якого прийнято оспорюване податкове повідомлення-рішення, є неправомірним та таким, що суперечить фактичним обставинам.

Представник позивача у судовому засіданні пояснила суду, що в декларації з податку на додану вартість за лютий 2015 року МППФ Промсервіс, було помилково завищено базу оподаткування, що призвело до завищення податкових зобовязань з податку на додану вартість. У відповідності до ст.50 Податкового кодексу України позивачем вказані помилки було виправлено, у квітні 2015 року подано до ДФС уточнюючий розрахунок податкових зобовязань з податку на додану вартість у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок за лютий 2015 року та сформовано розрахунки коригування до податкових накладних. Зауважила, що процедура коригування податкових зобовязань з ПДВ у випадку, коли платник податків помилково занизив базу оподаткування не прописана у Податковому кодексі України, тому позивач діяв керуючись ст.50 Податкового кодексу України та ч.2 п.192.1 ст.192 Податкового кодексу України. Вказувала, що в акті перевірки № 20/17-16-15-01/13981123 від 08.05.2015 року не вказано склад порушення платника податків. Стверджувала, що платник податків не повинен нести додаткове, не встановлене законодавством, податкове навантаження, у звязку із тим, що органи ДФС одноосібно звужують зміст норм Податкового кодексу України.

З таких підстав, просила суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача надала суду письмові заперечення на позовну заяву, позов не визнала (а.с.30-37). В обґрунтування заперечень пояснила суду, що позивачем у квітні 2015 року було подано уточнюючий розрахунок податкових зобовязань з податку на додану вартість у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок за лютий 2015 року. Крім того, платником податків було зареєстровано у єдиному реєстрі податкових накладних розрахунки коригування до податкових накладних за лютий 2015 року. Стверджувала, що такі дії МППФ Промсервіс суперечать п.192.1 ст.192 Податкового кодексу України, оскільки, при складанні розрахунків коригування до податкових накладних, результат перерахунку повинен був бути відображеним у складі податкової декларації за квітень 2015 року, а не в уточнюючому розрахунку. На підставі цього, відповідач прийшов до висновку, що позивачем занижено суми податкових зобовязань з ПДВ і прийняв оспорюване податкове повідомлення-рішення.

У звязку з наведеним, просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, судом встановлено наступне.

ДПІ у м.Рівному проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість МППФ Промсервіс за лютий 2015 року, по результатам якої складений акт № 20/17-16-15-01/13981123 від 08.05.2015 року (а.с.12-21).

У висновках акту перевірки вказано, що МППФ Промсервіс порушено п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку, що підлягає сплаті до Державного бюджету на суму ПДВ 55213 грн. по уточнюючому розрахунку податкових зобовязань з ПДВ за лютий 2015 року від 17.04.2015 р. № НОМЕР_1.

На підставі складеного акту перевірки прийняте податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 29 травня 2015 року, яким збільшено суму грошового зобовязання за податком на додану вартість в сумі 82819,50 грн., у тому числі: 55213,00 грн. за основним платежем, 27606,50 за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) позивачу.

Позивач на підставі ст.56 Податкового кодексу України звернувся із скаргою на названі податкові повідомлення-рішення в порядку адміністративного оскарження. Рішенням ДФС України про результати розгляду скарги № 18367/6/99-99-10-01-01-25 від 28.08.2015 року, скаргу залишено без задоволення (а.с.22-23).

Судом встановлено, що основним видом господарської діяльності позивача є роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами. Здійснення такої діяльності передбачає продаж товарів кінцевому споживачу.

З 01.01.2015 року вступили зміни до Податкового кодексу України, передбачені Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи № 71-VIII від 28 грудня 2014 року, якими, зокрема, запроваджено акцизний податок з роздрібного продажу підакцизних товарів.

Отже, МППФ Промсервіс є платником акцизного податку та включає в кінцеву ціну підакцизних товарів, які відчужує кінцевим споживачам, розмір акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів.

Відповідно до вимог п.13 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 957 від 22.09.2014 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.10.2014 року за № 1235/26012 (далі Порядок № 957), позивачем складалися податкові накладні у випадках, коли здійснювалося постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку на додану вартість), розрахунки за які проводяться через касу/реєстратори розрахункових операцій. Такі податкові накладні складалися на підставі даних реєстраторів розрахункових операцій (далі РРО) та Х-звітів до них.

Як встановлено з матеріалів справи та пояснень сторін, у лютому 2015 року, у чеках РРО не було передбачено окремого виводу акцизного податку з роздрібного продажу підакцизних товарів. Тому, формуючи суми ПДВ, на підставі чеків РРО, позивачем помилково включалося до бази оподаткування ПДВ і суми акцизного податку. Отже, позивач штучно завищував собі базу оподаткування ПДВ.

Як вбачається з податкових декларацій з акцизного податку за лютий 2015 року, МППФ Промсервіс задекларовано 348738,00 грн. акцизного податку за вказаний місяць 2015 року. У квітні 2015 року позивачем подано уточнюючі податкові декларації з акцизного податку на загальну суму 16607,00 грн. (55-77).

Отже, МППФ Промсервіс зайво включено до бази оподаткування ПДВ за лютий 2015 року акцизний податок на загальну суму 332131,00 грн. (348738,00 грн. 16607,00 грн.).

Судом встановлено, що позивачем в уточнюючому розрахунку податкових зобовязань з податку на додану вартість у звязку з виправленням самостійно виявлених помилок за лютий 2015 року було відображено зменшення податкових зобовязань на суму 55213 грн. (93-95).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.67 Конституції України, кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно п.п.14.1.178 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податок на додану вартість - непрямий податок, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу.

Відповідно до п.п.14.1.179 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді.

Згідно п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

У п.200.2 ст.200 Податкового кодексу України встановлено, що при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію податкової та митної політики, надсилає органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобовязань, перераховує суми податку до бюджету.

Згідно п.203.1 ст.203 Податкового кодексу України, податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

У п.46.1 ст.46 Податкового кодексу України, встановлено, зокрема, що податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов'язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

Відповідно до п.50.1 ст.50 Податкового кодексу України, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов'язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявлені.

З наведеної норми вбачається, що подання уточнюючого розрахунку (у випадках, коли платник податків самостійно виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації) є обовязком платника податків. При цьому, платник податків позбавляється такого обовязку лише у тому випадку, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період.

Тобто, у разі виявлення помилки, платнику податків надається право вибору: або надіслати уточнюючий розрахунок (при цьому, Податковим кодексом України, прерогатива надається саме надсиланню уточнюючого розрахунку), або зазначити відповідні уточнені показники у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період.

Органи ДФС не уповноважені на власний розсуд обмежувати право платника податків на вибір способу виправлення помилок попередніх періодів.

Разом із тим, у п.200-1.1 ст.200.1 Податкового кодексу України встановлено, що система електронного адміністрування податку на додану вартість забезпечує автоматичний облік в розрізі платників податку:

суми податку, що містяться у виданих та отриманих податкових накладних та розрахунках коригування, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних;

суми податку, сплачені платниками при ввезенні товару на митну територію України;

суми поповнення та залишку коштів на рахунках в системі електронного адміністрування податку на додану вартість;

суми податку, на яку платники мають право зареєструвати податкові накладні та розрахунки коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Порядок електронного адміністрування податку на додану вартість встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно п.п.14.1.60 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, Єдиний реєстр податкових накладних - реєстр відомостей щодо податкових накладних та розрахунків коригування, який ведеться центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику в електронному вигляді згідно з наданими платниками податку на додану вартість електронними документами.

Для того, щоб дані, задекларовані у податковій декларації та/або в уточнюючому розрахунку, узгоджувалися із даними Єдиного реєстру податкових накладних, платнику податків необхідно зареєструвати у такому реєстрі податкову накладну або розрахунок коригування до неї, що і було зроблено позивачем.

Відповідно до п.192.1 ст.192 Податкового кодексу України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов'язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Розрахунок коригування до податкової накладної складається також у випадку виправлення помилок, допущених при складанні податкової накладної, у тому числі не повязаних із зміною суми компенсації вартості товарів/послуг.

Згідно п.п.192.1.1 п.192.1 ст.192 Податкового кодексу України, якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то:

а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов'язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок, та надсилає отримувачу розрахунок коригування податку;

б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв'язку з отриманням таких товарів/послуг.

Оскільки покупцями позивача є кінцевий споживач фізичні особи, які не є платниками ПДВ, то розрахунки коригування не надсилалися отримувачам.

Зі змісту п.п.14.1.178 п.14.1 ст.14, ст.200 Податкового кодексу України вбачається, що платник податків повинен сплачувати до Державного бюджету суму ПДВ, яка визначена законодавством України. При цьому, необґрунтоване збільшення суми податкових зобовязань з ПДВ та вимога перерахувувати до бюджету суму більшу, ніж платник податків повинен згідно законодавства є порушенням матеріального права такого платника, захист якого гарантовано частиною першою ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Дана справа є майнового характеру, на підставі Рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі Щокін проти України, зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобовязань особи з податку на додану вартість, є втручанням до його майнових прав.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У звязку з викладеним, протиправне винесення Податковим органом спірного податкового повідомлення-рішення становить втручання у мирне володіння майном субєкта господарювання, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до частини другої статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Крім того, згідно частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 Рішення від 23 липня 2002 року у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції Суд визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління..

Відповідачем не було доведене, що прийняте ним податкове повідомлення-рішення відповідає вимогам чинного законодавства України, є правомірним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При розгляді справи, судом були досліджені первинні та звітні документи, що містять відомості про обставини, які є предметом доказування у цій справі, та повязані з визначення сум податкових зобовязань з податку на додану вартість. При зазначених обставинах, вимоги позивача правомірні, обґрунтовані і підлягають до повного задоволення, а заперечення відповідача суд відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

За даних обставин суд приходить до висновку про не відповідність нормам чинного законодавства України податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_2 від 29 травня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний прзов задовольнити.

Визнати протипаравним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2015 №.

Присудити на користь позивача ОСОБА_3 приватного підприємства фірми "Промсервіс" за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Державної податкової інспекції у м.Рівному Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір у розмірі 1218,00 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.