Справа № 815/5924/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5924/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року 12 год. 44 хв. м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд, розглянувши у письмовому проваджені в м. Одесі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 Наїм до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 607-15 від 07.09.2015 року та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 Наїм до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 607-15 від 07.09.2015 року та зобовязання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 05 жовтня 2015 року відкрито провадження по справі.

20.10.2015 року (вхід. № 26654/15) від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання 26.11.2015 року зявився, проти задоволення позовних вимог заперечував повністю, в тому числі посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях наданих суду раніше.

Заслухавши пояснення позивача, та дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Наїм, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_3, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт. За сімейним станом неодружений.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що позивач вибув з ОСОБА_3 у грудні 2009 року, авіареіїсом м. Кабул (ОСОБА_3) ОАЄ Москва (РФ), на підставі національного паспорту та візи до РФ. З Росії позивач виїхав нелегально в напрямку України. Кордон з Україною перетинав нелегально у січні 2010 року. На території РФ у м. Москві іноземець за захистом до органів міграційної служби не звертався. Державний кордон України позивач перетинав нелегально, без документів, поза пунктом пропуску.

Під час розгляду адміністративної справи, судом було встановлено, що відповідно то п 6 ч 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

Частина 22 статті 1 вказаного Закону дає визначення цього терміну - Третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту. Суд погоджується з позицією представника відповідача, що Російська Федерація підпадає під таке визначення третьої безпечної країни, оскільки: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (Російською Федерацією ратифіковано Конвенцію проти тортур та інших жорстоких, нелюдяних або принижуючих гідність видів поводження чи покарання); дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок (до чинного законодавства Російської Федерації належить ОСОБА_4 Російської Федерації "Про біженців" від 19.02.1993 № 4528-1) яким, окрім іншого, визначено порядок забезпечення особі ефективного захисту проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним.

Згідно матеріалів особової справи, після потрапляння на територію України позивач вже звертався за захистом до міграційної служби. За розглядом особової справи, відповідно до рішення ДКНР України № 635-10 від 09.12.2010 року, йому було відмовлено в наданні статусу біженця. Окрім того, в період перебування в Україні іноземець здійснив спробу нелегально виїхати до країн Європи, але був затриманий прикордонною службою Молдови. З 2011 по 2012 рр. позивач перебував у Молдові, де він звертався за міжнародним захистом та був документований посвідченням. Згідно особової справи, позивач пояснив, що документ він викинув, коли з Молдови знов нелегально повертався на Україну та зазначив, що йому не сподобалося в Молдові, у звязку із відсутністю роботи, оскільки, ту роботу, яку позивачу запропонувала держава (Молдова) його не влаштовувала через малу заробітну плату. Представник відповідача пояснив, що на момент проведення співбесіди шукач притулку повідомив, що всі його найближчі родичі, а саме: матір та батько наразі проживають в ОСОБА_3 у м. Кабул, інформація стосовно їхнього переслідування за матеріалами особової справи відсутня. Щодо причин звернення за захистом, позивач пояснив, що його двоюрідний брат по материнській лінії було викрадено та вбито. Після вбивства всю родину позивача переслідували Таліби, погрожували, знущалися. В 2009 році позивача було викрадено групуванням Талібан. Протягом двох тижнів він перебував у полоні. Своє викрадення позивач пов'язує з тим, що намаганням талібів здобути аудіо касети його брата ОСОБА_5. Батько позивача домовився з талібами щоб ті кого звільнили з полону. Представник відповідача зазначив, що проведеним аналізом наявних матеріалів особової справи відповідач дійшов висновку про сумнівність розповіді заявника, про що свідчить наступне: під час першого звернення до управління була надана історія, яка містить відмінності. Так, в протоколі співбесіди від 03.06.2010 року іноземець зазначив, що навчався в інституті «Ajeer» на економічному факультеті та на підтвердження своїх слів надав оригінал студентського квитка. При повторному зверненні іноземець в заяві-анкеті від 18.07.2014 року, зазначив що навчався в університеті «Ajeer» на журналістському факультеті. На підставі інформації з ІКП, інститут «Ajeer», надає кваліфікацію в галузі економіки, торгівлі, менеджменту, комп'ютерні науки, ESL, журналістська сфера відсутня; в матеріалах особової справи відсутні будь-які докази, які вказують на родинність заявника з журналістом ОСОБА_5. Разом з тим, надана заявником інформація, щодо викрадення та вбивства журналіста ОСОБА_5 не співпадає з інформацією по ІКП. Також спостерігаються протиріччя стосовно викрадення іноземця групуванням «Талібан» та розміру викупу за його звільнення. При першому зверненні (заява-анкета від 14.05.2010 року, позивач зазначив, що після його викрадення наступного дня його підкинули під будинок. За його викуп вимагали 100 тис. доларів, його батькові довелося здати будинок в оренду, щоб заплатити за свого сина викуп. В заяві - анкеті від 18.07.2014 р. позивач зазначив, що після викрадення його тримали 6 діб, а викуп таліби вимагали 50 тис. доларів, після чого батько продав будинок та виплатив талібам витребувану суму грошей. В протоколі співбесіди від 25.07.2014р., на зазначене питання іноземець відповів, що його тримали 2-3 доби.

25.07.2014 року позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 07.09.2015 р. № 607-15 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, яка потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Згідно особової справи позивача (№ 2014OD0169), в основу оскаржуваного рішення покладений висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 10.07.2015 року «Про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає оскаржуване рішення відповідача обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, у зв'язку з наступним.

Зі змісту покладеного в основу спірного рішення висновку вбачається, що співробітник міграційної служби вважав, що у позивача немає ознак особи, що може вважатися біженцем через відсутність побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не може довести існування загрози життю, безпеці чи свободі, передбачених п.13 ст.1 Закону, для надання додаткової форми захисту. У зв'язку із цим та через відсутність умов, передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», співробітник міграційної служби дійшов висновку про доцільність відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає ОСОБА_4 України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі ОСОБА_4).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_6 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Оцінюючи обставини вїзду позивача до України, відповідач надав перевагу тому, що позивач звернувся за захистом в Україні після виникнення необхідності легалізувати своє перебування на території України. При цьому відповідач дійшов висновку, що пояснення позивача не заслуговують на увагу, оскільки є надуманими та недостовірними.

Отже, до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй батьківщині надано не було. Позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в ОСОБА_3. Надана ним інформація при викладені причин неможливості повернутися до ОСОБА_3 є непослідовною, документів у підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви. Твердження позивача в заяві та позові щодо небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_3 особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя. Позивач не надав переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Вирішуючи справу, суд враховує, що позивач не володіє інформацією про повідомлені ним випадки переслідування, у зв'язку із чим суд погоджується із висновками міграційної служби щодо неправдоподібності покладених в основу заяви фактів.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В свою чергу, відповідач згідно ч.2 ст.71 КАС України, довів правомірність прийнятих ним рішень та необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що субєкт владних повноважень Державна міграційна служба України прийняв рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, які мають значень для прийняття рішення, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 Наїм до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення № 607-15 від 07.09.2015 року та зобовязання вчинити певні дії відмовити повністю.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови. Якщо рішення було прийняте у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії такого рішення. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі статтею 254 КАС України.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя К.О. Танцюра

Суддя О.Я. Бойко