Справа № 823/5238/15
Суддя: В.В. Мишенко
Дата ухвалення: 2015-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2015 року справа № 823/5238/15

м. Черкаси

09 год. 47 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Мишенка В.В.,

при секретарі Гордієнку Ю.П.,

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 (особисто),

представника ДСА України ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи Державна казначейська служба України, Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі-позивач) до Апеляційного суду Черкаської області (далі-відповідач), в якій позивач просить: визнати протиправною відмову апеляційного суду Черкаської області у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку; зобовязати апеляційний суд Черкаської області здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що постановою Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014 він звільнений з посади судді Апеляційного суду Черкаської області відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 ОСОБА_3 України у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом голови Апеляційного суду Черкаської області від 05.01.2015 № 3, у зв'язку із звільненням з посади судді, виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану частину оплачуваної щорічної відпустки та проведено остаточний розрахунок. Згідно ч. 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2453-VI від 07.07.2010), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Проте, позивач наголошує, що йому відповідач у виплаті допомоги відмовив з посиланням на те, що на день прийняття Верховною Радою України постанови про його звільнення (25.12.2014 року) стаття 136 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010 втратила чинність відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII. З даного проводу, вказано, що Закон України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166-VII від 27.03.2014, яким скасовано статтю 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-VI від 07.07.2010, набрав чинності лише з 01.05.2014 року, тобто після припинення його повноважень як судді (11.02.2014), тому позбавлення його права на вихідну допомогу судді у зв'язку з відставкою відповідно до Закону, який діяв на день прийняття ВР України рішення є незаконним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, заперечень щодо позовної заяви не надав, проте просив розгляд справи провести без його участі.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання також не зявився, причини неявки суду не повідомив, хоча про місце, дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином.

Представник Державної судової адміністрації України в судовому засіданні щодо задоволення адміністративного позову заперечував з підстав викладених у письмових запереченях. Крім того, додатково пояснив, що постанова про звільнення з посади судді позивача у зв'язку з виходом у відставку прийнята Верховною Радою України 25.12.2014, на час прийняття цієї постанови стаття 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що регламентувала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, втратила свою чинність згідно з Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-YІІ. Враховуюче викладене представник вважає, що на час звільнення позивача у зв'язку з виходом у відставку, були відсутні нормативні підстави для здійснення йому виплати апеляційним судом Черкаської області вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив.

15 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради юстиції з заявою реєстраційний № 18/0/6-14 про звільнення з посади судді апеляційного суду Черкаської області у відставку.

11.02.2014 Вища рада юстиції прийняла позитивне рішення № 171/0/15-14 «Про внесення подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Черкаської області у звязку з поданням заяви про відставку», яким внесено подання до ВРУ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді.

В подальшому, ОСОБА_4 суддя апеляційного суду Черкаської області постановою Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014 був звільнений з посади судді апеляційного суду Черкаської області відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 ОСОБА_3 України у зв'язку з поданням заяви про відставку (загальний стаж роботи суддею станом на 05.01.2015 становить 26 років 10 місяців 12 днів).

Наказом голови апеляційного суду Черкаської області від 05.01.2015 № 3, винесеного на підставі постанови Верховної Ради України № 59-VIII від 25.12.2014 ОСОБА_1 був звільнений з посади судді апеляційного суду Черкаської області 05.01.2015 та виплачено компенсацію за невикористану частину оплачуваної щорічної відпустки і проведено остаточний розрахунок.

Також судом встановлено, що відповідач при звільненні ОСОБА_1 відмовив йому у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги у звязку з виходом у відставку, посилаючись на те, що в день прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (25.12.2014) стаття 136 Закону України № 2453-VI від 07.07.2010 втратила чинність відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 № 1166-VII.

Вважаючи бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат протиправною та такою, що порушує його права і інтереси, останній звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи усіх форм дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до положень ст.1 ОСОБА_3 України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Згідно ст. 8 ОСОБА_3 України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй.

ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

В той же час, положеннями ч. 1 ст. 22 ОСОБА_3 України визначено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією ОСОБА_3, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Разом з тим, ч. 2 ст. 22 ОСОБА_3 України визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас, відповідно до ст. 55 ОСОБА_3 України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Тобто, як вбачається з вищевикладеного конституційні права і свободи людини і громадянина безпосередньо гарантуються Основним законом, захищаються судом і не можуть бути звужені або скасовані навіть при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

При цьому, п. 14 ч. 1 ст. 92 ОСОБА_3 України визначено, що виключно законами України визначаються судоустрій, судочинство, статус суддів, засади судової експертизи, організація і діяльність прокуратури, органів дізнання і слідства, нотаріату, органів і установ виконання покарань; основи організації та діяльності адвокатури.

Так, нормативно-правовим актом, що визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав та законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, визначає систему судів загальної юрисдикції, статус професійного судді, народного засідателя, присяжного, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування і встановлює систему і загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулює інші питання судоустрою і статусу суддів є Закон № 2453.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 2453 (в редакції чинній на момент подання позивачем заяви про відставку та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції (січень-лютий 2014 р.)) суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі ОСОБА_3 і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Зокрема, ч. 1 ст. 126 ОСОБА_3 України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються ОСОБА_3 і законами України.

Частиною 4 ст. 47 Закону № 2453 визначено, що незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; недоторканністю та імунітетом судді; незмінюваністю судді; порядком здійснення судочинства, визначеним процесуальним законом, таємницею ухвалення судового рішення; забороною втручання у здійснення правосуддя; відповідальністю за неповагу до суду чи судді; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; функціонуванням органів суддівського самоврядування; визначеними законом засобами забезпечення особистої безпеки судді, членів його сім'ї, майна, а також іншими засобами їх правового захисту; правом судді на відставку.

В той же час, в ч. 5 ст. 47 Закону № 2453 зафіксовано, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

При цьому, ч.6 ст. 47 Закону № 2453 визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених ОСОБА_3 України гарантій незалежності судді.

Так, ч. 1 ст. 109 Закону № 2453 визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається ст. 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Частиною 3 ст. 109 Закону № 2453 визначено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

В ч. 4 ст. 109 Закону № 2453 зафіксовано, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку (ч. 5 ст. 109 Закону № 2453).

Разом з тим, в ч. 1 ст. 100 Закону № 2453 зафіксовано, що суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених ч. 5 ст. 126 ОСОБА_3 України, за поданням Вищої ради юстиції.

Зокрема, п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_3 України визначено, що суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з ч. 1 ст. 136 Закону № 2453 визначено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Тобто, як вбачається з вищевикладеного звільнення судді у зв'язку з поданням ним заяви про відставку відбувається за наявності двох взаємопов'язаних обов'язкових умов, а саме наявності у судді стажу роботи визначеного в ч. 1 ст. 109 Закону № 2453 та подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього й вільного, без стороннього впливу чи примусу, волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Так, в рішенні Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_3 України (конституційності) ст.ст. 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, пп.1 п.2 розділу XII «Прикінцеві положення», абз.4 п.3, абз.4 п.5 розділу XIIІ «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), Конституційний Суд України вказав, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Таким чином, враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

При цьому, суд критично ставиться до доводів відповідача щодо відсутності правових підстав для здійснення виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з тим, що станом на день прийняття Верховною Радою України постанови № 59-VIII від 25.12.2014 «Про звільнення суддів», якою, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_3 України у зв'язку з поданням заяви про відставку було звільнено ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Черкаської області, ст. 136 Закону № 2453 втратила чинність відповідно до Закону № 1166, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2014 позивачем було подано до Вищої ради юстиції заяву про відставку, в якій позивач просив, відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_3 України та ст.109 Закону № 2453 внести до Верховної Ради України подання про звільнення його з посади судді апеляційного суду Черкаської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Розглянувши подану позивачем заяву про відставку, 11.02.2014 Вищою радою юстиції було прийнято рішення № 171/0/15-14 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Черкаської області у зв'язку з поданням останнім заяви про відставку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 111 Закону № 2453 порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України.

Згідно ч. 4 Закону № 2453 рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України.

В той же час, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про Регламент Верховної ради України» (далі - Закон №1861) визначено, що Верховна Рада проводить свою роботу сесійно. Сесії є чергові та позачергові.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 1861 сесії Верховної Ради складаються із засідань Верховної Ради, засідань комітетів, тимчасових слідчих комісій і тимчасових спеціальних комісій, що проводяться у період між пленарними засіданнями, роботи народних депутатів у депутатських фракціях (депутатських групах) та з виборцями. Комітет, тимчасова спеціальна комісія чи тимчасова слідча комісія можуть проводити свої засідання одночасно з пленарними засіданнями Верховної Ради лише за процедурним рішенням Верховної Ради.

Засідання Верховної Ради можуть бути пленарними, урочистими, а також можуть проводитися у формі парламентських слухань (ч. 5ст. 9 Закону № 1861).

Водночас, в ч. 1 ст. 19 Закону № 1861 зафіксовано, що за звичайних обставин перший і третій тижні кожного календарного місяця впродовж сесії відводяться для пленарних засідань Верховної Ради, другий - для роботи в комітетах, тимчасових спеціальних комісіях і тимчасових слідчих комісіях, депутатських фракціях (депутатських групах), четвертий - для роботи народних депутатів з виборцями.

Порядок денний сесії Верховної Ради затверджується Верховною Радою на кожну чергову сесію (ч. 1 ст. 20 Закону № 1861).

Пунктом 4 ч. 4 ст. 20 Закону № 1861 визначено, що до порядку денного сесії Верховної Ради включаються позачергово без голосування питання про складення присяги, питання про призначення, обрання на посади, звільнення з посад, надання згоди на призначення і звільнення з посад, а також питання щодо здійснення парламентського контролю, розгляд яких є виключним правом Верховної Ради у випадках, передбачених ОСОБА_3 України та законами України.

Як вбачається з матеріалів справи, що не заперечується сторонами, проекти постанов Верховної Ради України про звільнення суддів, в тому числі й ОСОБА_1 неодноразово виносилися на розгляд Верховної Ради України, однак з незалежних від позивача причин, постанову №59-VIII «Про звільнення суддів», якою у зв'язку з поданням заяви про відставку, було звільнено ОСОБА_1 з посади судді апеляційного суду Черкаської області Верховною Радою України було прийнято лише 25.12.2014.

Відповідно до положень ст. 19 ОСОБА_3 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Так, суд критично ставиться до доводів відповідача, на рахунок того, що станом на момент винесення наказу № 3, яким було звільнено та відраховано ОСОБА_1 зі штату апеляційного суду Черкаської області, позивач не мав права на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку тому, що ст. 136 Закону № 2453, зокрема якою була передбачена виплата вихідної допомоги, з 01.04.2014 була виключена на підставі Закону № 1166, оскільки як встановлено судом під час розгляду адміністративної справи, позивачем були виконані всі, передбачені чинним на той час законодавством, вимоги щодо порядку подання заяви про відставку.

Більше того, суд погоджується з доводами позивача на рахунок того, що тривалий період його звільнення Верховною Радою України не залежав від його дій чи бездіяльності.

Таким чином, з врахуванням вищевикладеного суд вважає за необхідне зазначити, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відповідно до ст. 136 Закону № 2453, який діяв на момент подання ОСОБА_1 заяви про відставку від 15.01.2014 та розгляду такої заяви Вищою радою юстиції є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями ст. 22 ОСОБА_3 України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

В той же час, суд приймає до уваги рішення Конституційного Суду України №1-2/2013 від 03.06.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_3 України (конституційності) окремих положень ст.2, абз.2 п.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), в якому Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені ОСОБА_3 та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

В рішенні № 6 від 05.02.2015 при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до ст. 127 ОСОБА_3 України, а також ст. 53 Закону № 2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Так, суд вважає за необхідне зазначити, що підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи вищевикладене, а також приймаючи до уваги, що за суддею, який перебуває у відставці зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, суд погоджується з доводами позивача на рахунок того, що скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів передбачених ОСОБА_3 України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивач реалізував до набрання чинності Законом № 1166, яким було виключено ст. 136 Закону № 2453, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову позивача та зобов'язання відповідача, відповідно до ст. 136 Закону № 2453 в редакції чинній на січень 2014 року, вчинити дії щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Частиною 1 ст. 11 КАС України, визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У ч. 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

Крім того, в ч. 2 ст.72 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 159 КАС України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст.11,14,70,71,89,94,159 163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною відмову апеляційного суду Черкаської області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Зобовязати апеляційний суд Черкаської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд в порядку ст. 185-187 КАС України.

Суддя В.В. Мишенко

Повний текст постанови виготовлено 02.12.2015