Справа № 230/4428/12
Суддя: Строгий І. Л.
Дата ухвалення: 2013-11-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 230/4428/12
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 листопада 2013 року Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря - Палій М.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

представників третіх осіб - ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Шаргороді у залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Відділ Держземагенства у Шаргородському районі Вінницької області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання протиправними рішень та їх скасування і стягнення витрат,

в с т а н о в и в:

у жовтні 2012 року до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовом звернулися ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання протиправними рішень та їх скасування і стягнення витрат. У обґрунтування позову зазначено, що кожен із позивачів набув право власності у порядку спадкування по 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться в с. Рахни-Лісові Шаргородського району по вул. Зарічна, 27. У звязку з набуттям права власності на житловий будинок, вони неодноразово звертались у 2010 та 2011 роках до відповідача, з проханням надати кожному із них у власність присадибну земельну ділянку, яка знаходиться в с. Рахни-Лісові Шаргородського району по вул. Зарічна, 27. На їхні звернення належного рішення чи відповіді вони не отримали. У 2012 році вони дізнались, що їхні спадкові частини житлового будинку стоять на присадибній ділянці, яку у 2010 році приватизовано на ОСОБА_9, який певний час був просто мешканцем даного будинку. Отже, оскільки позивачі є співвласниками житлового будинку, то відповідач незаконно провів приватизацію присадибної земельної ділянки на особу, яка не мала у власності жодної будівлі за даною адресою вул. Зарічна, 27 чи 29 у с. Рахни-Лісові.

Дана земельна ділянка рахувалась за ОСОБА_10, ОСОБА_9 жив з останньою у цивільному шлюбі і ніякого відношення до її власності не мав, і не міг мати після її смерті. Тож позивачі вважають, що прийнятті відповідачем рішення про передачу у власність земельної ділянки по вул. Зарічна, 29, що мається на увазі по вул. Зарічна, 27 у с. Рахни-Лісові є незаконним.

Окрім того, позивачі зазначили, що строк звернення до суду з позовом про оскарженням рішень відповідача, вони пропустили через те, що не знали про такі рішення до тих пір, поки не отримали у 2012 році копій державних актів ОСОБА_9

Просять визнати причину пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, поважними, визнати протиправними та скасувати:

- рішення від 25.12.1999 року 12-ї сесії 23 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області про безоплатну передачу у приватну власність присадибних земельних ділянок громадянам у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області;

- рішення 22 сесії 5 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 19.03.2010 року про затвердження матеріалів по видачі державного акта на право власності на земельну ділянку Свириди Миколи Семеновича вул. Зарічна, 29.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 16.01.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_7 залишені без розгляду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 155 КАС України (т.1 а.с.148,149).

Ухвалою суду від 16.01.2013 року, позовну заяву ОСОБА_8 залишено без розгляду на підставі ст. 100 КАС України, у звязку із пропуском позивачем строку звернення до суду (т.1 а.с.152,153).

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 року, ухвалу Шаргородського районного суду Вінницької області від 16.01.2013 року, якою позовну заяву ОСОБА_8 залишено без розгляду, скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т.1 а.с.184,185).

Ухвалою суду від 12.09.2013 року, зупинялось провадження у справі до встановлення правонаступника ОСОБА_8, оскільки остання померла 05.07.2013 року (т.2 а.с.7).

Ухвалою суду від 29.10.2013 року, провадження у справі поновлено (т.2 а.с.29).

Ухвалою суду від 13.11.2013 року, ОСОБА_1 залучено як правонаступника померлого позивача ОСОБА_8, постановлено ОСОБА_1 вважати позивачем у даній справі (т.2 а.с.46).

У судовому засіданні позивач - ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2, підтримали позовні вимоги, викладенні у позовній заяві, просили суд, позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись, зокрема, на протиправність оскаржуваних рішень.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні, заперечував проти позову, вважаючи його безпідставним, оскільки на його думку оскаржувані рішення відповідачем ухвалено відповідно до вимог закону.

Представники третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на те, що оскаржувані рішення відповідача є законними.

Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представників третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.

Згідно свідоцтв на право особистої власності на жилий будинок від 27.08.1998 року, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 мали у власності по 1/2 жилого будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в с. Рахни-Лісові по вул. Зарічна, 27 (т.2 а.с.67,68).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29.08.1998 року, ОСОБА_7 успадкувала по заповіту після померлої ОСОБА_10 1/2 частину будинку з відповідною частиною надвірних споруд, який розташований у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області по вул. Зарічна, 27 (т.2 а.с.44).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2010 року, ОСОБА_8 успадкувала по закону після померлого ОСОБА_11 1/2 частину будинку, який розташований у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області по вул. Зарічна, 27 (т.2 а.с.43).

Отже, зазначене вище свідчить, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 набули у порядку спадкування право власності на будинок, розташований у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області по вул. Зарічна, 27, у якому кожній із них належить 1/2 частина будинку.

Рішенням 12 сесії 23 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 25.12.1999 року «Про безоплатну передачу у приватну власність земельних присадибних ділянок», вирішено передати безоплатно у приватну власність присадибну земельну ділянку, зокрема, ОСОБА_9 за адресою вул. Зарічна, для обслуговування житлового будинку 0,25 га, для ведення особистого господарства 0,01 га (т.1 а.с.28,29).

Рішенням 22 сесії 5 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 19.03.2010 року «Про затвердження матеріалів по видачі державного акта на право власності на земельну ділянку Свириди Миколи Семеновича вул. Зарічна, 29», затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 Вирішено передати у власність земельну ділянку ОСОБА_9 загальною площею 0,2837 га, з них: 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, 0,037 га для ведення особистого селянського господарства (т.1 а.с.30).

Згідно державних актів Серія ЯЛ № 254166 та Серія ЯЛ № 254165, ОСОБА_9 є власником земельних ділянок 0,0337 га та 0,2500 га відповідно, розташованих Вінницька область, Шаргородський район, с. Рахни-Лісові, вул. Зарічна, 29 (т.1 а.с.119,120).

29 червня 2010 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_12 1-АМ № 177319 (т.1 а.с.52), а спадщину після його смерті, у т.ч. зазначені вище земельні ділянки оформила по заповіту тертя особа ОСОБА_6 (т.1 а.с.48-85).

З огляду на встановлені обставини, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із такого.

Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтями 1, 2 та 3 ЗК України встановлено, що, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження відповідача у сфері земельних правовідносин визначені у ст. 12 Земельного кодексу України, згідно з якою до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Отже, згідно з положеннями ст. 12 Земельного кодексу України, Рахнівсько-Лісова сільська рада Шаргородського району Вінницької області є єдиним органом, якому надано право розпоряджатися землями територіальної громади та надавати їх у користування, власність та оренду.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Таке рішення є підставою для оформлення у встановленому порядку відповідних правовстановлюючих документів на земельну ділянку.

Згідно норм, встановлених ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни після отримання згоди на передачу земельної ділянки у власність розробляють проект відведення земельної ділянки.

Статтею 50 Закону України «Про землеустрій» передбачено, що проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_9 на підставі рішення 22 сесії 5 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 19.03.2010 року отримав державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,0337 га та 0,2500 га відповідно, розташовані за адресою: Вінницька область, Шаргородський район, с. Рахни-Лісові, вул. Зарічна, 29, цільове призначення земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства.

Представники відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_13, яка була присутня у попередніх судових засіданнях, а також позивач і його представник та представник третьої особи - ОСОБА_6, визнали той факт, що такої адреси як вул. Зарічна, 29 у с. Рахни-Лісові не існує, земельна ділянка, передана у власність ОСОБА_9 насправді знаходиться по вул. Зарічна, 27.

Зазначений факт підтверджується також і листом Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 7 від 09.01.2013 року, у якому зазначено, що згідно рішення Шаргородської районної ради № 123 від 21.05.1987 року власниками будинку по вул. Зарічна, 27 є ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Погосподарський номер по вул. Зарічна, 29 не значиться. Номерація будинків по вул. Зарічна з 1987 року не змінювалась (т.1 а.с.138).

Із сторінки книги номерації у с. Рахни-Лісові вбачається, що по вул. Зарічна значаться, зокрема, номери 27 та 29/1, номер 29 відсутній (т.1 а.с.147).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що земельна ділянка, надана відповідачем у власність ОСОБА_9, насправді знаходиться за адресою: с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, вул. Зарічна, 27.

У той же час, відповідно до ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За правилами положень ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула права власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Як зазначалось вище, судом установлено, що ОСОБА_8 є власником 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться у с. Рахни-Лісові Шаргородського району по вул. Зарічна, 27, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.09.2010 року, зареєстрованому в реєстрі за № 1-1785.

Із погосподарських книг за 1986 1990 роки та за 1991 1995 роки вбачається, що головою двору за адресою с. Рахни-Лісові вул. Зарічна, 27 була ОСОБА_10, за якою була закріплена земельна ділянка, площею 0,26 га, у т.ч. 0,01 га під будівлями, що також підтверджується довідкою Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 131 від 06.04.2011 року (т.1 а.с.24,25,117).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися його смертю.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Зважаючи на зазначені вище обставини, суд уважає, що згідно рішення 22 сесії 5 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 19.03.2010 року ОСОБА_9 передано у безоплатну власність земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства, на яких знаходиться житловий будинок, який по 1/2 належить на праві власності ОСОБА_8, спадкоємцем якої є позивач ОСОБА_1 та третій особі - ОСОБА_7

Таким чином, на переконання суду, орган місцевого самоврядування не мав права передавати земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомості, у власність чи користування будь-якій іншій особі, попередньо не узгодивши це питання із власниками нерухомості, шляхом зобов'язання їх або оформити належним чином землекористування або звільнити земельну ділянку.

За таких обставин, спірне рішення 22 сесії 5 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 19.03.2010 року про затвердження матеріалів по видачі державного акта на право власності на земельну ділянку Свириди Миколи Семеновича вул. Зарічна, 29, слід визнати протиправним та скасувати, оскільки у протилежному випадку буде порушено право позивача, регламентоване ст. 120 ЗК України та ст.ст. 377, 1225 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги у цій частині, суд бере до уваги також те, що згідно ч. 1 ст. 193 ЗК України, державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Державний земельний кадастр включає: а) кадастрове зонування; б) кадастрові зйомки; в) бонітування ґрунтів; г) економічну оцінку земель; ґ) грошову оцінку земельних ділянок; д) державну реєстрацію земельних ділянок; е) облік кількості та якості земель (ст. 196 ЗК України).

Статтею 198 ЗК України передбачено, що кадастрові зйомки - це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок. Кадастрова зйомка включає: а) геодезичне встановлення меж земельної ділянки; б) погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами; в) відновлення меж земельної ділянки на місцевості; г) встановлення меж частин земельної ділянки, які містять обтяження та обмеження щодо використання землі; ґ) виготовлення кадастрового плану.

Згідно ч. 3 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Таким чином, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами є обовязковою складовою технічної документації на конкретну земельну ділянку і без такого погодження, технічна документації не може бути затверджена, зокрема, органом місцевого самоврядування.

Проте, затверджуючи технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 вул. Зарічна, 29, відповідач належним чином не перевірила технічну документацію, що є однією із причин ухвалення протиправного рішення.

Таке твердження суду ґрунтується на тому, що як убачається із протоколу погодження та закріплення меж земельної ділянки від 03.07.2009 року, який міститься у технічній документації із землеустрою щодо земельної ділянки ОСОБА_9, погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами відбувалось не щодо земельної ділянки, розташованої по вул. Зарічна, 27 у с. Рахни-Лісові, а щодо земельної ділянки, за адресою с. Рахни-Лісові вул. Зарічна, 31 (т.2 а.с.59).

Зазначений факт підтверджується також тим, що у кадастровому плані земельної ділянки допущено виправлення з вул. Зарічна, 31 на 29, і таке виправлення ніким не засвідчено (т.2 а.с.60), а у заяві ОСОБА_9 про надання послуг по виготовленню техдокументації, останній повідомив, що земельна ділянка знаходиться за адресою с. Рахни-Лісові вул. Зарічна, 22, проте і цю адресу у заяві виправлено на вул. Зарічна, 29 без будь-якого застереження (т.2 а.с.51).

Незважаючи на вказані вище розбіжності у адресах місця розташування земельної ділянки, відповідач затвердив технічну документацію ОСОБА_9

У той же час, на переконання суду порушення прав позивача можна було б уникнути, за умови якби відповідач належним чином здійснив підготовку до її затвердження, зокрема перевірив би правильність технічної документації, достовірності внесених до неї даних.

Оскільки ретельна перевірка техдокументації виявила б, що насправді погоджувались межі не тієї земельної ділянки, яка була передана у власність ОСОБА_9 та у затвердженні технічної документації слід було б відмовити.

Що стосується вимог позивача про визнання протиправним та скасування рішення від 25.12.1999 року 12-ї сесії 23 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області про безоплатну передачу у приватну власність присадибних земельних ділянок громадянам у с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, суд виходить із такого.

Враховуючи практику застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції, можна зробити висновок, що правовий акт це офіційний письмовий документ, що породжує певні правові наслідки, створює юридичний стан і спрямований на регулювання суспільних відносин. Правові акти поділяються на нормативні акти, які встановлюють норми права, що регулюють певну сферу суспільних відносин, та індивідуальні акти, що породжують конкретні права та обов'язки для конкретних суб'єктів права. Правовий акт індивідуальної дії - виданий суб'єктом владних повноважень документ, прийнятий з метою реалізації положень нормативно-правового акту (актів) щодо конкретної життєвої ситуації, не містить загальнообов'язкових правил поведінки, стосується прав і обов'язків чітко визначеного суб'єкта (суб'єктів), якому він адресований.

Із зазначеного вище рішення відповідача вбачається, що ОСОБА_9 вирішено передати безоплатно у приватну власність присадибну земельну ділянку по вул. Зарічна у с. Рахни-Лісові, для обслуговування житлового будинку 0,25 га, для ведення особистого господарства 0,01 га.

Водночас, із рішення прямо не випливає, що земельна ділянка має бути надана саме за адресою вул. Зарічна, 27 у с. Рахни-Лісові, відтак позивач не довів факт застосування саме до нього оскаржуваного рішення або того, що він є субєктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього рішення.

Отже, суд приходить до висновку про те, що рішенням від 25.12.1999 року 12-ї сесії 23 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області права та законні інтереси позивача жодним чином не порушені, а відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Щодо прохання позивача визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частинами 1 та 2 ст. 99 КАС України встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Таким чином, підставою залишення адміністративного позову без розгляду є його подання після закінчення строків, установлених законом.

Разом із тим, згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.03.2013 року, позивач оскаржує рішення, яким затверджено технічну документацію по виготовленню двох державних актів на імя ОСОБА_9, про яке дізналася тільки у серпні-жовтні 2012 року, коли отримала копії державних актів зі справи Жашківського районного суду по справі 2-а-703/2001 (т.1 а.с.184,185).

Частиною 1 ст. 72 КАС України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, апеляційним судом установлено, що ОСОБА_8 про існування оспорюваних рішень дізналася лише у серпні-жовтні 2012 року, а відтак зважаючи на преюдиційну силу обставин, встановлених апеляційним судом та зважаючи на дату подання ОСОБА_8 позовної заяви до суду 30 жовтня 2012 року, суд вважає, що у даному випадку адміністративний позов подано в межах строку звернення до адміністративного суду.

Згідно із частиною 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В силу частини 2 ст. 72 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач в порушення положень частини 2 ст. 71 КАС України не довів належними та допустимими доказами правомірності свого рішення від 10.03.2010 року.

На підставі вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 94 КАС України, у звязку із частковим задоволення позову підлягають відшкодуванню із місцевого бюджету.

Керуючись статтями 2, 11, 69-72, 79, 86, 94, 99, 100, 158-163, 167 КАС України, суд

п о с т а н о в и в:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення 22 сесії 5 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 19.03.2010 року про затвердження матеріалів по видачі державного акта на право власності на земельну ділянку Свириди Миколи Семеновича вул. Зарічна, 29.

У іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з місцевого бюджету Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької на користь ОСОБА_1 32 (тридцять дві гривні) 19 копійок.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 КАС України.

Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 18.11.2013 року.

Суддя І.Л.Строгий