Справа № 813/664/15
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Справа № 876/6957/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А,,

ОСОБА_1,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_2 та Головного управління Держземагентства у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2015 року у справі №813/664/15 за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держземагентства у Львівській області, третя особа Зубрянська сільська рада про визнання протиправними дій та зобовязання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

10.02.2015р. ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Головного управління Держземагентства у Львівській області, третя особа Зубрянська сільська рада, просила, з врахуванням поданих уточнень, визнати протиправними дії Головного управління Держземагентства у Львівській області (далі-Управління) щодо відмови у виділі ОСОБА_2 земельної частки паю розміром 2,22 умовно кадастрових гектара, зобовязати відповідача розглянути заяву і виділити позивачу земельну частку (пай) в розмірі 2,22 умовно кадастрових гектара.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 та Головне управління Держземагентства у Львівській області подали апеляційні скарги.

ОСОБА_2 просить змінити постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. в частині мотивів задоволення адміністративного позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що аналізуючи питання наявності земель запасу чи резервного фонду на території Зубрянської сільської ради для виділу позивачу земельної ділянки в натурі (на місцевості) і правомірності відмови відповідача у виділі паю через «відсутність вільних земель запасу та резервного фонду», суд мав оцінити в сукупності рішення Пустомитівського районного суду від 16.12.2011р. та представленні стороною позивача докази, які підтверджують наявність земель запасу та резервного фонду на території Зубрянської сільської ради, що не перебувають у власності та користуванні. Оцінці підлягають листи Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області №6/14-15-ПІ від 09.02.2015р. та №29-1315-0.6-1337/2-15 від 08.04.2015р. про те, що станом на 01.01.2015р. за межами населених пунктів на території Зубрянської сільської ради перебуває земель запасу не наданих у власність та користування сільськогосподарських угідь 7,5468 га та земель резервного фонду не наданих у власність та користування 16,9886 га сільськогосподарських угідь. Отже, на території Зубрянської сільської ради є достатня кількість земель запасу та резервного фонду за межами населеного пункту не наданих у власність та користування для виділу позивачу земельної частки (паю).

Головне управління Держземагентства у Львівській області просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03.06.2015р. та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що повноваження щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних часток (паїв) за межами населених пунктів належить до компетенції районних державних адміністрацій. За інформацією Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області на території Зубрянської сільської ради вільних земель запасу, резервного фонду за межами населеного пункту розміром 2,22 га ріллі немає. Управління здійснює свої повноваження відповідно до вимог чинного законодавства та не може виходити за його межі. Разом з тим, суд першої інстанції не може зобовязати Управління надати земельну ділянку позивачу, оскільки таким чином відбувається втручання у внутрішню діяльність субєкта владних управлінських функцій, а також підміняє його в супереч конституційного принципу розподілу влад.

В судовому засіданні представник позивача та Головного управління Держземагентства у Львівській області подані апеляційні скарги підтримали, представник третьої особи зазначив, що позов до задоволення не підлягає, оскільки вільних земель запасу, резервного фонду за межами населеного пункту розміром 2,22 га ріллі немає.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційних скарг в їх сукупності на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2011р. у цивільній справі №2-1316/160/11 за позовною заявою ОСОБА_2 про визнання права на земельну частку (пай) та зобовязання виділити земельну частку (пай) в натурі із земель резервного фонду позовні вимоги задоволено повністю, визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 право на земельну частку (пай) в розмірі 2,22 умовно кадастрових га, та встановлено спосіб реалізації права ОСОБА_2 на земельну частку (пай) шляхом виділення земельної ділянки із земель резервного фонду чи земель запасу Зубрянської сільської ради Пустомитівського району Львівської області. Рішення суду набрало чинності 20.12.2012 р. (а.с.8-10).

Як вбачається з матеріалів справи, 14 жовтня 2013 року розпорядженням Пустомитівської районної державної адміністрації №477 надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення площею 2,22 в умовних кадастрових гектарах для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Зубрянської сільської ради за межами населеного пункту, та запропоновано ОСОБА_2 звернутись в ліцензовану землевпорядну організацію за розробкою проекту землеустрою.

Згодом, за результатами розгляду заяви представника позивача щодо виділення земельної частки (паю) гр.ОСОБА_2 із земель резервного фонду чи земель запасу Зубрянської сільської ради, Пустомитівська РДА листом повідомила, що вирішення даного питання не входить до компетенції органів місцевої виконавчої влади та з метою належного виконання рішення Пустомитівського районного суду від 16.11.2011р. у справі №2-160/11, для вирішення порушеного питання рекомендовано звернутись до Головного управління Держземагентства у Львівській області або Зубрянської сільської ради (а.с.12).

15 липня 2014 року ОСОБА_4 на підставі довіреності звернувся в інтересах ОСОБА_2 до Управління із заявою, в якій просив забезпечити виконання рішення Пустомитівського районного суду від 16.12.2011р. і виділити ОСОБА_2 в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) в розмірі 2,22 у. к. га; цільове призначення земельної ділянки визначити для ведення особистого селянського господарства; визначити та погодити місце розташування земельної ділянки для передачі її у власність ОСОБА_2 (а.с.13).

Листом №П-176-418/6-14 від 30.07.2014р. Управління повідомлено позивача, що виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) здійснюється відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». На підставі цього Закону формування земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відбувається шляхом виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) за результатами приватизації земель колективних сільськогосподарських підприємств, а також внаслідок приватизації земель державних та комунальних сільськогосподарських підприємств. Також у відповіді зазначено, що на основі інформації наданої відділом Держземагенства у Пустомитівському районі (лист №01-14/06-2659 від 14.07.2014р.) на території Зубрянської сільської ради вільних земель запасу, резервного фонду за межами населеного пункту розміром 2,22 ріллі немає. На підставі ст.118 Земельного кодексу України, Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», Управління відмовило у виділенні земельної частки (паю) у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,22 умовних кадастрових га на території Зубрянської сільської ради (а.с.14).

Вважаючи відмову Головного управління Держземагентства у Львівській області незаконною, ОСОБА_2 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, в редакції чинній на момент звернення із заявою, (далі ЗК України) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно п.8 Перехідних положень ЗК України, члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств та працівники державних і комунальних закладів освіти, культури та охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонери з їх числа, які на час набрання чинності цим Кодексом не приватизували земельні ділянки шляхом оформлення права на земельну частку (пай), мають право на їх приватизацію в порядку, встановленому статтями 25 та 118 цього Кодексу. В сільськогосподарських акціонерних товариствах право на земельну частку (пай) мають лише їх члени, які працюють у товаристві, а також пенсіонери з їх числа.

Відповідно до ч.1 ст.25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю).

Відповідно до ч.2 та ч.3 ст.25 ЗК України рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Землі у приватну власність особам, зазначеним у частині першій цієї статті, передаються безоплатно.

Згідно з ч.5 ст.25 ЗК України, особи, зазначені у частині першій цієї статті, мають гарантоване право одержати свою земельну частку (пай), виділену в натурі (на місцевості).

Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012р. №5245-VI, з 1 січня 2013 року надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються щодо земель за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками, а, отже, районні державні адміністрації з 2013 року не наділенні такими повноваженнями.

Згідно до ч.4 ст.122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Частиною 7 ст.118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Колегія суддів вважає за необхідне вказати, що земельна частка (пай) не є земельною ділянкою у розумінні визначення, передбаченого частиною 1 статті 79 Земельного кодексу України, і, відповідно, не є обєктом нерухомого майна, речові права на який підлягають державній реєстрації, державна реєстрація прав можлива лише після виділення власникам земельних часток (паїв) в натурі (на місцевості). Виділення в натурі (на місцевості) є тим правовим інструментом, за допомогою якого право громадянина конкретизується та перетворюється на обєкт матеріального світу.

Частинами 9 та 10 ст.25 ЗК України встановлено, що органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2011р. у справі №2-1316/160/11 встановлено, що приватизація та паювання земель в ТзОВ «АПП «Львівське» було розпочато і не завершено у 01.01.2002р., приватизація земель здійснювалась відповідно до ст.25 ЗК України, який вступив в дію з 01.01.2002р. та Указу Президента України від 08.08.1995р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям». Земля у колективну власність ТзОВ «АПП «Львівське» з видачею підприємству державного акту, не передавалась. При цьому зазначено, що з листа ГУ Держкомзему у Львівській області від 30.09.2011р. №01-16/3-6885 судом зясовано, що на час розгляду справи Зубрянська сільська рада має сільськогосподарські угіддя, що перебувають у запасі та резервному фонді і не передані у власність та користування, що надає можливість виділити позивачу земельну частку (пай).

Як вбачається з рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 16.12.2011р. у справі №2-1316/160/11, на виконання п.9,п.10 ст.25 ЗК України, ТзОВ «Львівське» передано частину земель пайового фонду до земель резервного фонду сільських рад, на території яких розташовано господарство, зокрема, до Зубрянської сільської ради 58,0 га або 24 % пайового фонду, землі резервного фонду призначені для задоволення прав осіб, які помилково не були включені у список осіб, які мають право на отримання частки-паю та за якими може бути визнано право на земельну ділянку (пай).

Згідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до Указу Президента України від 08.04.2011р. №445/2011 Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону безпосередньо або через визначені в установленому порядку територіальні органи, земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб.

Згідно з п.4.32 Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012р. № 258, чинний на момент звернення із заявою, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

На підставі аналізу вказаних законодавчих положень, колегія суддів приходить до переконання, що у випадку визнання права на земельну частку (пай) за рішенням суду із земель державної власності, відповідні рішення уповноважене приймати територіальний орган центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, а тому суду першої інстанції дійшов вірного висновку, що Головне управління Держземагенства у Львівській області як територіальний орган Центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин, уповноважене на передачу земель запасу державної власності сільськогосподарського призначення, в тому числі і позивачу для ведення особистого селянського господарства.

Слід зауважити, що первинний облік показників, які характеризують кількісний стан земель в межах України, здійснюється на місцевому рівні (району в розрізі адміністративно-територіальних одиниць, міст обласного значення). На регіональному (на рівні Автономної Республіки Крим, області) та загальнодержавному (по Україні в цілому) звітність з кількісного обліку земель являє собою зведення даних місцевого рівня.

Відповідно до Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми №№ 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем), затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 05.11.98 №377, зареєстрованої в Міністерстві юстиції 14.12.99р. за № 788/3228, у звітах вказують площі земель і розподіл їх за власниками землі, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності в межах територій, які входять до адміністративно-територіальних одиниць, у тому числі окремо в межах населених пунктів, зрошувані та осушені землі, розподіл земель за формами власності.

Згідно з п.3 та п.4 Положення про Управління (Відділ) Держземагентства у районі, затверджене Наказ Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012р. № 258, чинний на момент подання заяви, завданням Управління (Відділу) є реалізація повноважень Держземагентства України на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Управління (Відділ) відповідно до покладених на нього завдань: здійснює ведення державного земельного кадастру та отримує інформацію про відведення земельних ділянок; здійснює ведення Поземельних книг та їх зберігання; організовує здійснення на відповідній території робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру; здійснює відповідно до законодавства регулювання у сфері планування територій, здійснення топографо-геодезичної і картографічної діяльності; здійснює заходи щодо вдосконалення порядку ведення обліку і підготовки звітності з регулювання земельних відносин, використання та охорони земель, формування екомережі, здійснення топографо-геодезичної і картографічної діяльності.

Відповідно до п.7 Положення про Головне управління Держземагентства в області Головне управління здійснює свої повноваження як безпосередньо, так і через територіальні органи Держземагентства України нижчого рівня та контролює їх діяльність.

Як вбачається з матеріалів справи, при розгляді заяви позивача та наданні відмови від 30.07.2014р. Управління покликалось на лист Відділу Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області від 24.07.2014р. №01-14/06-2659, згідно з яким за межами населених пунктів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розпорядником землі являється Пустомитівська РДА, на території Зубрянської сільської ради вільних земель запасу, резервного фонду за межами населеного пункту розміром 2,22 га ріллі немає (а.с.38).

Проте, листом Відділу Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області від 09.02.2015р. №6/14-15-ПІ, адресованим Головному управлінню Держземагенства у Львівській області, повідомлено, що площі угідь в складі земель запасу ненаданих у власність та користування станом на 01.01.2015р. на території Зубрянської сільської ради 7,5468 га, площі сільськогосподарських угідь в складі земель резервного фонду ненаданих у власність та користування станом на 01.01.2015р. на території Зубрянської сільської ради 16,9886 га.(а.с.29).

Згідно листа Відділу Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області від 08.04.2015р. №29-1315-0.6-1337/2-15, адресованого директору юридичної фірми «Земельна колегія» вбачається, що всі землі запасу та резервного фонду, відображені в листі від 09.02.2015р. №6/14-15-ПІ, розташовані за межами населених пунктів (а.с.47).

Враховуючи норми чинного законодавства та викладені обставини колегія суддів приходить до переконання, що Головне управління Держземагенства у Львівській області, на підставі наданих повноважень щодо здійснення координації діяльності та контролю за діяльністю територіальних органів Держземагентства України нижчого рівня, відмовляючи у задоволенні заяви позивача від 15.07.2014р. не перевірило інформації, викладеної у листі Відділу Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області від 24.07.2014р. №01-14/06-2659 щодо відсутності вільних земель запасу, резервного фонду за межами населеного пункту, що є протиправним.

Слід зауважити, що Європейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Заява № 29979/04) у п.70 підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер'їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

На підставі вказаного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність дій Головного управління Держземагенства у Львівській області щодо відмови у виділі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,22 у. к. га для ведення особистого селянського господарства, що є наслідком зобовязати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 15.07.2014р.

Водночас, з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу державної влади.

Адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатись у дискрецію (вільний розсуд) субєкта владних повноважень, а тому вимоги позивача про зобовязання відповідача виділити позивачу земельну частку (пай) в розмірі 2,22 умовно кадастрових гектара до задоволення не підлягають.

Аналогічне бачення щодо дискреції субєкта владних повноважень висловлює у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини у справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» (Заява № 55723/00), Страсбург, від 9 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» (Заява № 33348/96), Страсбург, від 17 грудня 2004 року, «Єрузалем проти Австрії», (Заява № 26958/95), Страсбург, від 27 лютого 2001 року, «Реквеньї проти Угорщини», (Case of Rekvenyi v. Hungary), (Заява № 25390/94), Страсбург, від 20 травня 1999 року зазначаючи, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, тобто суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, у п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994р. Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що при прийнятті рішення судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та є підставою постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Щодо судових витрат, то у відповідності до вимог ст.94 КАС України, з врахуванням часткового задоволення позовних вимог, слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача 36,54 грн. (тридцять шість гривень пятдесят чотири копійки) судового збору.

Керуючись ст.ст. 94, 160, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Головного управління Держземагентства у Львівській області задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 03 червня 2015 року у справі №813/664/15 скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держземагенства у Львівській області щодо відмови у виділі ОСОБА_2 земельної частки (паю) розміром 2,22 у. к. га.

Зобовязати Головне управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 15.07.2014р. щодо виділення в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) в розмірі 2,22 у. к. га.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 36,54 грн. (тридцять шість гривень пятдесят чотири копійки) судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

ОСОБА_1

Повний текст Постанови виготовлено 03.12.2015р.