Справа № 152/1420/15-а
Суддя: Строгий І. Л.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 152/1420/15-а
Провадження2-а/152/35/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря Палій М.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання протиправними рішень та їх скасування, визнання протиправною бездіяльність і стягнення витрат, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4,

у с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області (далі - відповідач) про визнання протиправними рішень та їх скасування, визнання протиправною бездіяльність і стягнення витрат, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4.

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 216) просить:

- визнати протиправним та скасувати пункт 2 рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 87 від 22 липня 2015 року про надання ОСОБА_4, як особі начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, яка стала інвалідом внаслідок каліцтва під час виконання службових обовязків, звільнену в запас Збройних Сил України за станом здоровя, інваліду ІІІ групи квартири № 14 (однокімнатна), загальною площею 38,8 м кв., вартістю 122 375,20 грн у 21-квартирному будинку за № 217 А по вул. Героїв Майдану (Леніна) у м. Шаргород Вінницької області;

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 92 від 22 липня 2015 року, яким ОСОБА_4 дозволено приватизувати однокімнатну квартиру № 14, загальною площею 38,8 м кв. у м. Шаргород Вінницької області по вул. Героїв Майдану (Леніна), 217 А та вирішено видати свідоцтво про право власності на житло;

- визнати протиправним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно (квартиру) № СТА 598505 від 31 липня 2015 року, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 92 від 22 липня 2015 року, яким посвідчено, що квартира № 14, розташована у м. Шаргород по вул. Героїв Майдану, 217 «А», дійсно належить ОСОБА_4;

- визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області при розгляді заяви позивача щодо надання йому квартири № 14 (однокімнатної), загальною площею 38,8 м кв., вартістю 122 375,20 грн у 21-квартирному будинку по вул. Героїв Майдану, 217 «А» у м. Шаргород Вінницької області;

- визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 112 від 19 серпня 2015 року «Про розгляд заяви ОСОБА_1П.».

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2 підтримали вимоги, викладені у позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні заявила клопотання (а.с. 237-239), у якому, посилаючись на те, що вимоги, заявлені ОСОБА_1, стосуються захисту житлових прав позивача, а отже повинні розглядатися в порядку цивільного судочинства, просила закрити провадження у цій справі.

Третя особа ОСОБА_4 у судовому засіданні погодився з позицією представника відповідача та просив закрити провадження у справі, зазначивши, зокрема, що оскільки він, на підставі свідоцтва про право власності, є власником квартири, з приводу якої виник спір, то справа не може розглядатися за правилами адміністративного судочинства, адже існує спір про цивільне право.

Суд, заслухавши думки учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, вирішуючи заявлене представником відповідача клопотання, виходить із такого.

Пунктом 2 рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 87 від 22 липня 2015 року, ОСОБА_4, як особі начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, яка стала інвалідом внаслідок каліцтва під час виконання службових обовязків, звільнену в запас Збройних Сил України за станом здоровя, інваліду ІІІ групи ухвалено надати квартиру № 14 (однокімнатна), загальною площею 38,8 м кв., вартістю 122 375,20 грн у 21-квартирному будинку за № 217 А по вул. Героїв Майдану (Леніна) у м. Шаргород Вінницької області (а.с. 8).

Пунктом 1 рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 92 від 22 липня 2015 року, ОСОБА_4 дозволено приватизувати однокімнатну квартиру № 14, загальною площею 38,8 м кв. у м. Шаргород Вінницької області по вул. Леніна, ОСОБА_5, 217 А та вирішено видати свідоцтво про право власності на житло (а.с. 9).

31 липня 2015 року, на підставі рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 92 від 22 липня 2015 року ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, із якого вбачається, що квартира № 14, розташована у м. Шаргород по вул. Героїв Майдану, 217 «А» дійсно належить ОСОБА_4 (а.с. 87).

Отже, суд вважає, що рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 87 від 22 липня 2015 року та № 92 від 22 липня 2015 року за своєю правовою природою не є нормативно-правовими актами, а є актами індивідуальної дії одноразового застосування, за приписами яких виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією суб'єктами цих правовідносин певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Ці акти вичерпали свою дію фактом їх виконання, а саме видачею ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на квартиру.

Водночас, за змістом статей 177, 179, 181, 317, 382 Цивільного кодексу України квартира є об'єктом цивільних прав. Отримавши квартиру у власність, ОСОБА_4 набув право власності на неї, та йому як власникові цієї квартири належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження.

Відповідно до ст. 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її право, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Цю норму слід розуміти в системному зв'язку з частиною першою тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав та інтересів фізичних й юридичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Частиною 2 ст. 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності особи, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється, на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, посадових та службових осіб.

Пунктом 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства, зокрема справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із житлових відносин.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЖК УРСР житлові відносини регулюються, в основному, цим Кодексом.

При цьому, як вбачається з ЖК УРСР предметом його регулювання є відносини між уповноваженими державними органами, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами тощо: 1) виникнення, здійснення і припинення права власності на жилі будинки, квартири, а також кімнати у квартирах, їх частини; 2) обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов; 3) забезпечення громадян жилими приміщеннями; 4) реалізації прав власників житла і визначення їх обов'язків; 5) забезпечення збереження, обслуговування та ремонту жилого фонду; 6) оплати житлово-комунальних послуг; 7) здійснення місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, профспілковими та іншими громадськими об'єднаннями нагляду і контролю за забезпеченням реалізації права громадян України на житло, додержанням Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями та їх утримання; 8) обміну та бронювання житла; 9) приватизації державного житлового фонду.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» надано розяснення, згідно з яким у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків») тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Zand v. Austria» від 12.10.1978 вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних судах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Отже, суд який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатись «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Із позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, він, зокрема посилається на ст. 9 Житлового кодексу України, а у судовому засіданні, позивач та його представник пояснили, що метою подання цього позову є захист житлових прав позивача, шляхом оспорювання правомірності набуття права власності на квартиру ОСОБА_4

Отже, у цій справі оспорюється обґрунтованість набуття у власність ОСОБА_4 квартири та наявність у нього взагалі права отримати квартиру № 14, розташовану у м. Шаргород по вул. Героїв Майдану, 217 «А», що свідчить про виникнення спору у житлових відносинах.

Оскільки позивач звернувся до суду за захистом прав, що виникли з житлових правовідносин, цей спір не є публічно-правовим і для нього встановлений інший цивільний порядок судового вирішення, а тому ця справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, що відповідно до пункту 1 ч. 1 ст. 157 КАС України є підставою для закриття провадження у справі.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Судових палат в адміністративних та цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у постанові від 2 грудня 2014 року у справі № 21-530а14, яка на підставі ст. 244-2 КАС України є обовязковою для застосування і суд не вбачає обґрунтованих підстав для відступу від цієї позиції.

Варто також зазначити, що аналогічної позиції притримується також і Вищий адміністративний суд України, що вбачається з його ухвал, зокрема: від 7 жовтня 2015 року К/800/15836/15, К/9991/73819/11; від 8 жовтня 2015 року К/800/10304/15, К/800/9729/15, К/800/33346/13; від 15 жовтня 2015 року К/800/32512/13, К/800/34322/14; від 12 листопада 2015 року К/800/11699/15, К/800/52172/13.

Ураховуючи усе вище викладене, суд вважає, що провадження у цій справі слід закрити, розяснивши позивачу, що з подібними вимогами він вправі звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Оскільки суд ухвалив закрити провадження у справі, клопотання ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи не вирішується.

Керуючись статтями 2-4, 17, 104, 157, 160, 244-2 КАС України, суд

у х в а л и в:

Провадження у адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання протиправними рішень та їх скасування, визнання протиправною бездіяльність і стягнення витрат, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 закрити.

Розяснити ОСОБА_1, що з цими вимогами він вправі звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом пяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.Л.Строгий