Справа № 803/2399/14
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 р. № 876/223/15
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2014 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Захід Агропостач» до Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

встановив:

26.11.2014 ТОВ «Захід Агропостач» звернулося в суд із адміністративним позовом до Луцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області у якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.11.2014 № НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що за результатами проведеної позапланової виїзної перевірки позивача з питань здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «Аквен-Інтер» за період з 01.06.2014 по 31.07.2014, відповідач безпідставно дійшов висновку про нереальність цих господарських операцій. Позивач вказує, що його правочини з контрагентом носять реальний характер, що підтверджується: договорами, укладеними належним чином та у відповідній формі; видатковими та податковими накладними, платіжним дорученнями та товарно-транспортною накладною, а також первинними документами подальшої реалізації придбаного у ТОВ «Аквен-Інтер» товару.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 08.12.2014 позов задоволено повністю.

Із постановою суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що у процесі перевірки позивача використано акт про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Аквен-Інтер», з якого встановлено, що це підприємство відсутнє за місцезнаходженням, у нього відсутні трудові ресурси, виробничі потужності, транспортні засоби та устаткування, які необхідні для здійснення господарської діяльності. Позивачем на усні вимоги інспекторів податкового органу під час перевірки не було надано ТТН чи подорожніх листів, які б засвідчували транспортування товару. При цьому, суд першої інстанції прийнявши до уваги надану позивачем ТТН, не врахував того, що згідно п. 4.1 договору поставки від 16.06.2014 № 1606П, продавець зобовязується поставити товар покупцю. Однак, згідно представленої позивачем ТТН, замовником перевезення товару було ТОВ «Захід Агропостач», хоча доказів внесення змін до договору не надано. Також апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що згідно інформації Луцького МРЕВ ВДАІ УМВС у Волинській області, транспортні засоби за позивачем, ТОВ «Аквен-Інтер» та ФОП ОСОБА_4, який згідно ТТН виступав перевізником, не зареєстровані. Крім того вказує, що позивачем не доведено економічну вигоду від здійснення цих господарських операцій, оскільки прибуток, за наслідками реалізації придбаного товару, становить лише 4000 грн, мінус витрати на транспортування. Вказує, що позивач з ТОВ «Грандпостач», якому реалізовано товар, знаходяться за однією адресою, що може свідчити про те, що господарська операція була спрямована на формування податкового кредиту для ТОВ «Грандпостач» за рахунок ТОВ «Захід Агропостач».

Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 10.10.2014 по 16.10.2014 працівниками Луцької ОДПІ ГУ Міндоходів у Волинській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Захід Агропостач» з питань здійснення фінансово-господарських операцій із ТОВ «Аквен-Інтер» за період з 01.06.2014 по 31.07.2014 та використання в господарській діяльності товарів (робіт, послуг) придбаного у зазначеного СГД, результати якої оформлені актом від 23.10.2014 № 8606/22.1/35143982 (а.с. 11-23).

У зазначеному акті Луцькою ОДПІ встановлено, що фінансово-господарська діяльність ТОВ «Захід Агропостач» по взаємовідносинах з ТОВ «Аквен-Інтер» здійснювалась поза межами правового поля та з метою отримання ТОВ «Захід Агропостач» податкової вигоди у вигляді мінімізації сплати ПДВ до бюджету; позивачем не підтверджено факту отримання товарів (запасних частин) від ТОВ «Аквен-Інтер» за договором поставки від 16 червня 2014 року № 1606П на суму 398013,90 грн, в тому числі 66335,66 грн ПДВ, оскільки не надано для перевірки довіреностей на отримання товару від ТОВ «Аквен-Інтер» (журналу реєстрації довіреностей), сертифікатів якості на придбаний товар, актів приймання-передачі товару, а також товарно-транспортних накладних або подорожніх листів, які б засвідчували транспортування товару від продавця до покупця. Встановлені порушення: податкові зобовязання у відповідності до вимог пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188 ПК України підлягають коригуванню (зменшенню) на загальну суму 67005 грн., в тому числі за червень 2014 року - 67005 грн; податковий кредит у відповідності до вимог пункту 185.1 статті 185, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, статті 201 ПК України підлягає коригуванню (зменшенню) на загальну суму 66336 грн, в тому числі за червень 2014 року - 66336 грн (а.с. 23).

13 листопада 2014 року Луцькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 про зменшення ТОВ «Захід Агропостач» суми грошового зобовязання за платежем податок на додану вартість за основним платежем на 669 грн (а.с.28).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки реальність господарських операцій позивача з ТОВ «Аквен-Інтер» про придбання запасних частин підтверджується наявними у справі первинними документами, які належним чином оформлені та були надані для перевірки, а саме: договором поставки, видатковими та податковими накладними, платіжними документами, товарно-транспортною накладною. Відомості про цього контрагента були внесені до ЄДРЮОФО та такий був зареєстрований платником ПДВ, а отже позивач правомірно сплачені у ціні придбаного товару суми ПДВ відніс до податкового кредиту з цього податку. При цьому, суд першої інстанції відхилив доводи податкового органу, які викладені у акті перевірки та стали підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки в силу індивідуальної відповідальності, порушення допущені одним платником податків, не можуть впливати на права та обовязки іншого платника.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Порядок нарахування та сплати податку на додану вартість, а також порядок формування податкового кредиту з цього податку за правовідносинами, які виникли після 01.01.2011, врегульовані Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

Пунктом 200.1 статті 200 ПК України визначено, що сума податку, яка підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

У підпункті 14.1.181 пункту 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит визначено як сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 цієї статті, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 Кодексу, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі Закон № 996-XIV) визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З аналізу наведених вище норм вбачається, що визначальною ознакою віднесення платником податку сплачених у ціні придбаного товару сум ПДВ є наявність у платника податків виданої йому продавцем товару податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог ст. 201 ПК України, а також підтвердження реальності господарської операції належним чином оформленими первинними документами.

Із матеріалів справи суд апеляційної інстанції вбачає, що 16.06.2014 між ТОВ «Аквен-Інтер» (Постачальник) та ТОВ «Захід Агропостач» (Покупець) укладено договір постачання № 1606П (а.с. 29), згідно якого Постачальник зобовязується у червні 2014 року передати у власність покупця товар (запасні частини), найменування, кількість, асортимент та ціни якого узгоджуються додатково в рахунках та накладних, а Покупець у свою чергу зобовязується прийняти та оплатити вартість товару.

На виконання цього договору ТОВ «Аквен-Інтер» відпустило позивачу запасні частини на загальну суму 398013,94 грн, в тому числі ПДВ 66335,66 грн, за результатами чого позивачем у червні 2014 року сформовано податковий кредит.

На підтвердження реальності здійснення господарських операцій, позивачем до перевірки було надано видаткові накладні № АІ-0000369 і № АІ-0000370 від 16 червня 2014 року на загальну суму 398 013,94 грн, в тому числі ПДВ 66335,66 грн (а.с. 30-31, 33-35)

У звязку придбання вказаного вище товару, ТОВ «Аквен-Інтер» виписало позивачу податкові накладні № 165 і № 166 від 16 червня 2014 року, які зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних (а.с. 32, 36-37, 41, 42, 68 зворот, 69 зворот).

Позивачем товар оплачений повністю, що підтверджується платіжними дорученнями № 47 від 02 липня 2014 року і № 56 від 14 липня 2014 року (а.с. 38, 39).

Факт транспортування товару підтверджується наявною у справі копією товарно-транспортної накладної від 16.06.2015 (а.с. 40).

При цьому, безпідставним є посилання апелянта на те, що позивачем вказану ТТН не було надано на усну вимогу працівників податкового органу, оскільки згідно абз. 2 п. 44.7 ст. 44 ПК України, протягом трьох днів для отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи визначені в акті перевірки як відсутні.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач, отримавши акт перевірки, подав на нього заперечення від 03.11.2014 № 18 до якого долучено згадану вище ТТН (а.с. 24-25). Однак, вказані заперечення податковим органом відхилено (а.с. 27).

Як зазначає апелянт, вказана ТТН не може бути прийнята до уваги, оскільки за її змістом замовником транспортних послуг виступав позивач, а згідно п. 4.1 договору поставки від 16.06.2014 № 1606П, постачання товару зобовязується здійснювати продавець.

Однак, такі посилання є безпідставними, оскільки у вказаному договорі, зокрема, і у п. 4.1 не обумовлено, хто буде здійснювати доставку товару.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, а згідно ч. 2 ст. 664 ЦК України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обовязок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обовязок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації звязку для доставки покупцеві.

Враховуючи те, що у договорі поставки сторони не обумовили обовязок Постачальника доставити товар, виходячи з положень ст.ст. 664, 712 ЦК України, позивач повинен був самостійно організувати транспортування товару, а обовязок продавця щодо передачі (поставки) товару вважається виконаним в момент його передачі транспортній організації.

Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано прийнято до уваги надану позивачем копію ТТН, яка узгоджується з обставинами справи в взаємозвязку з іншими доказами.

Не може бути прийняті до уваги і посилання апелянта на те, що відповідно до листа Центру надання послуг повязаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Луцька, Луцького, Ківерцівського, Рожищенського районів від 09.12.2014 № 2192, за ФОП ОСОБА_4, який здійснював транспортування товару згідно ТТН, не зареєстровані транспортні засоби, оскільки відсутність транспортних засобів у цього субєкта господарювання, не може однозначно свідчити про неможливість надання послуг з перевезення, оскільки транспортні засоби можуть залучатись у інших осіб на підставі цивільно-правих договорів. Крім цього, податковим органом не здійснювалась звірка по вказаному субєкту господарювання на предмет надання послуг з транспортування.

Як вірно зазначив суд першої інстанції реальність спірних господарських операцій підтверджується і тим, що придбані у ТОВ «Аквен Інтер» товари позивачем продано на підставі договору поставки від 24 квітня 2014 року № 240412/1 ТОВ «Грандпостач» за 402031,50 грн, в тому числі 67005,24 грн ПДВ, що також підтверджено відповідними первинними документами (а.с. 80-81, 44-47, 50).

При цьому, необґрунтованими є посилання апелянта на те, що внаслідок таких господарських операцій, прибуток позивача становить лише 4 тис. грн плюс витрати на доставку, оскільки незважаючи на суму доходу, такі господарські операції принесли позивачу економічний ефект.

Крім того, згідно із підпунктом 14.1.56 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України доходи - загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами.

Тобто, поняття «дохід» для цілей податкового законодавства охоплює всі види надходжень, які набуваються платником податку у власність чи на його користь і мають вартісне вираження. При цьому здійснення господарської діяльності не пов'язується з фактом перевищення надходжень до такого платника податків над його витратами.

Відповідно до статті 190 Господарського кодексу України вільні ціни визначаються суб'єктами господарювання на всі види продукції (робіт, послуг) самостійно за згодою сторін, а у внутрішньогосподарських відносинах - також за рішенням суб'єкта господарювання. Виняток становлять види продукції (робіт, послуг), щодо яких встановлено державні ціни.

Згідно підпункту 14.1.71 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Податковим органом не надано доказів вчинення дій, спрямованих на встановлення рівня звичайних цін у господарських операціях позивача.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта на те, що позивач разом із ТОВ «Грандпостач», якому ним реалізовано придбаний у ТОВ «Аквен-Інтер» товар, знаходиться за однією адресою, оскільки оцінюватися при дослідженні факту здійснення господарської операції у цій справі повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї господарської операції, на підставі якої сформовано дані податкового обліку, тобто в даному випадку між позивачем та ТОВ «Аквен-Інтер».

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставним збільшення позивачу податкового зобовязання з ПДВ з посиланням на висновки викладені у акті про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Аквен-Інтер», оскільки встановлення порушень податкового законодавства контрагентом не може бути підставою для позбавлення платника податку (позивача) права на відшкодування податку на додану вартість, оскільки останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання податкового законодавства іншими субєктами господарювання.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 31.01.2011 № 21-47а10.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправними, а тому підлягає скасуванню.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу Луцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 8 грудня 2014 року у справі № 803/2399/14 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

ОСОБА_5

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 30.11.2015.