Справа № 2а/2470/2013/12
Суддя: Маренич Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2013-03-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2013 року м. Чернівці Справа № 2а/2470/2013/12

Чернівецький окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді - Маренича І.В.

секретаря судового засідання - Столяра О.О.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1;

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним Державної фінансової інспекції в Чернівецькій області до Сторожинецької районної державної адміністрації, -

ВСТАНОВИВ:

Державна фінансова інспекція в Чернівецькій області (даліПозивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Сторожинецької районної державної адміністрації (даліВідповідач) про виконання вимог.

Позов обґрунтовується тим, що відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.12.2011 року та постанови старшого слідчого ОВС прокуратури Чернівецької області від 29.12.2011 року, ревізійною групою Державної фінансової інспекції в Чернівецькій області проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області (далі - Сторожинецька РДА) за 2009-2011 роки.

За результатами проведеної ревізії Сторожинецької РДА, встановлено порушення, які зафіксовані в акті ревізії від 13.02.2012 року №24-07/76, зокрема надання Сторожинецькою РДА з порушенням законодавства у приватну власність земельних ділянок лісового фонду, які перебували у постійному користуванні ДП „Берегометське ЛМГ", внаслідок чого державі нанесено збитків на загальну суму 3376314,00 грн.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити та надав пояснення аналогічні викладеним у запереченнях проти позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не належить до задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29.12.2011 року та постанови старшого слідчого ОВС прокуратури Чернівецької області від 29.12.2011 року, ревізійною групою Державної фінансової інспекції в Чернівецькій області проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області за 2009-2011 роки.

За результатами проведеної ревізії Сторожинецької РДА встановлено ряд фінансових порушень, які зафіксовані в акті ревізії №24-07/76 від 13.02.2012 року.

21.02.2012 року відповідачем подано заперечення на акт позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області за 2009-2011 роки № 24-07/76 від 13.02.2012 року.

07.03.2012 року позивачем на адресу відповідача направлено висновки на заперечення до акту позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Сторожинецької районної державної адміністрації Чернівецької області за 2009-2011 роки № 24-07/76 від 13.02.2012 року.

Також, згідно ревізії позивач направив відповідачеві вимоги про усунення виявлених ревізією порушень чинного законодавства від 07.03.2012 № 24-07-15-15/2061. Однак, відповідачем не забезпечено виконання вимог Державної фінансової інспекції в Чернівецькій області в зазначеній частині, при тому, що згідно із ч.2 ст.15 Закону України від 26.01.1993 року №2939-ХП «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» (далі - Закон) законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що ревізуються.

Щодо вимоги скасування розпоряджень Сторожинецької РДА від 10.08.2009 року №503, від 16.11.2009 року №668, 675, від 15.11.2010 року №567, від 03.12.2010 року №597 то вона є безпідставною, оскільки питання скасування вказаних вище розпоряджень розглянуто та про результати розгляду повідомлено позивача у встановлений термін листом від 06.04.2012 № 214901-12.

Зокрема, за результатами розгляду питання про скасування розпоряджень було повідомлено позивача про те, що порядок оскарження, зупинення дії та скасування актів місцевих державних адміністрацій визначено ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації». Згідно із вказаною нормою, акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Розпорядження голови районної державної адміністрації, які є предметом вимоги, стосуються передачі у приватну власність громадянам земельних ділянок, розташованих в адмінмежах Красноїльської селищної ради.

Стаття 14 Конституції України закріплює норми про те, що право власності на землю гарантується.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Згідно ч. 1 ст. 153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків передбачених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 378 Цивільного кодексу України право власності на земельні ділянки може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатися у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов'язки чи обмеження.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування несуть відповідальність за шкоду, заподіяну їх неправомірним втручанням у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою.

У відповідності до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян та юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Щодо вимоги зобовязання Сторожинецької РДА забезпечити відшкодування до державного бюджету за рахунок винних осіб матеріальної шкоди на загальну суму 3376314,00 грн. від незаконної передачі у приватну власність земельних ділянок або повернення в державну власність вказаних земельних ділянок суд зазначає, що до компетенції Сторожинецької РДА зазначені повноваження не належать.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державна фінансова інспекція є органом державної влади і, відповідно, її діяльність має підпорядковуватись вимогам наведеної норми Конституції України та аналогічним вимогам Закону України "Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні".

Відповідно до п. 10 ст. 10 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» від 26.01.1993 року №2939-ХІІ органам Державної фінансової інспекції надається право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Виходячи із змісту вказаних норм, ДФІ в Чернівецькій області як суб'єкт владних повноважень, має право звертатися до суду з позовом, спрямованим на виконання своїх управлінських функцій, право на яке передбачене ч. 10 ст. 10 Закону.

До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення закону та робить висновки по суті спору.

Статус державної контрольно-ревізійної служби в Україні, її функції та правові основи діяльності визначаються Законом України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» від 26.01.1993 року №2939-ХІІ (далі Закон № 2939-ХІІ).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобовязань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у субєктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Права державної контрольно-ревізійної служби визначено в ст. 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з пунктами 7, 8, 10 якої органам контрольно-ревізійної служби надано право: предявляти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, одержані підконтрольними установами за незаконними угодами, без встановлених законом підстав та з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Відповідно до ст. 15 Закону № 2939-ХІІ законні вимоги службових осіб державної контрольно-ревізійної служби є обовязковими для виконання службовими особами обєктів, що ревізуються.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Викладене свідчить про те, що суд, як орган судової влади, повинен діяти у відповідності до Конституції та законів України і захищати порушене право в спосіб, установлений законом.

Зокрема, п. 8 ст. 10 Закону № 2939-ХІІ визначено підстави, з яких контрольно-ревізійна служба має право звертатися до суду, а саме у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Отже, способом захисту порушеного права держави в контексті зазначеної норми Закону є звернення органу Контрольно-ревізійної служби до суду в інтересах держави з відповідним позовом до керівників та інших службових осіб підконтрольних установ, які безпідставно отримали та використали державні активи (кошти).

Пунктом 7 цієї статті Закону № 2939-ХІІ передбачено право КРУ ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства (зокрема, й у разі неправильного їх використання під час здійснення господарської діяльності).

Так, п. 9 ст. 10 Закону № 2939-ХІІ передбачено право контрольно-ревізійної служби накладати у випадках, передбачених законодавчими актами, на керівників та інших службових осіб підконтрольних установ адміністративні стягнення.

Наказом Головного контрольно-ревізійного управління України від 03.03.2008 р. № 113 визначено методичні рекомендації щодо реалізації матеріалів ревізії по окремих видах порушень, виявлених в ході перевірок та встановлено, що органи КРУ мають право застосовувати до порушника фінансові санкції, притягати посадових осіб до дисциплінарної та адміністративної відповідальності, за наявності підстав для порушення кримінальної справи проти винних осіб, передавати матеріали ревізії до правоохоронних органів, звертатися до суду в інтересах держави в порядку, визначеному п.10 ст. 10 № 2939-ХІІ з позовною заявою, зокрема, про стягнення з підконтрольної установи в дохід відповідного бюджету належної до перерахування суми орендної плати за оренду державного та комунального майна та про зобовязання внести відповідні зміни до договору оренди нерухомого майна.

З наведених норм закону слідує, що позивач виявивши факти порушення повинен встановити винних осіб у вчиненні цього порушення. При цьому вирішуючи даний спір, позивачем не надано доказів про виявлення, або ж притягнення до відповідальності таких осіб, в разі виявлення зафіксованих в акті перевірки порушень.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. Органів місцевого самоврядування" їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Звертаючись з адміністративним позовом до суду позивачем не доведено правомірність прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З врахуванням встановлених обставин, аналізу вимог законів та підзаконних актів, що регулюють спірні правовідносини суд вважає за необґрунтовані, та такі, що не відповідають вимогам діючих норм обставин на які посилається позивач.

Суд вважає, що при складанні акту та при винесенні вимог позивач діяв в порушення вимог ст. 19 Конституції України, а тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про державну контрольно-ревізійну службу України» і статтями 11, 14, 50, 70, 71, 79, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. В позові відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

У судовому засіданні 19 березня 2013 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову виготовлено в повному обсязі 25 березня 2013 року (24 березня 2013 року вихідний день - неділя).

Суддя Маренич І.В.