Справа № 802/3782/15-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

02 грудня 2015 р. Справа № 802/3782/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд в складі

Головуючого судді Богоноса М.Б.,

Суддів: Бошкової Ю.М.

ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_2

до: прокуратури Вінницької області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4

про: визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулася позивач ОСОБА_2 із адміністративним позовом до відповідача прокуратури Вінницької області.

У позовній заяві позивач просить: визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Вінницької області № 1310к від 16.09.2015 року про звільнення її із посади заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області; поновити її на посаді заступника начальника управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 17.09.2015 року по день фактичного поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що наказом прокурора Вінницької області № 451к від 18.05.2015 року її призначено на посаду заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області.

Наказом Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області, в тому числі, управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді. Внаслідок проведених змін у структурі та штатній чисельності прокуратури Вінницької області, на підставі оскаржуваного наказу, ОСОБА_2 звільнено із займаної посади. Таке звільнення позивач вважає протиправним, оскільки його здійснено без законних на це підстав. Крім цього, відповідачем порушено передбачену Кодексом законів про працю України процедуру. Зокрема не враховано її переважне право на залишення на роботі та не запропоновано іншої роботи, незважаючи на те, що внаслідок проведених змін у структурі прокуратури, вакантними залишались 22 посади.

Позивач вважаючи своє звільнення із займаної посади незаконним просить, як наслідок, скасувати оскаржуваний наказ та поновити її на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити у повному обсязі. У наданих суду поясненнях акцентувала увагу на порушенні відповідачем передбаченої Кодексом законів про працю України процедури її звільнення.

Відповідач проти вимог адміністративного позову заперечив подавши письмові заперечення на позовну заяву у яких просив відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (а.с. 170-172, 209-210). В обґрунтування підстав заперечень зазначено, що пунктом 1 наказу Генерального прокурора України від 15.07.2015 року № 38ш у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області ліквідовано, у тому числі, управління представництва, захисту інтересів громадян та держави у суді. Пунктом 6 цього ж наказу у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області утворено управління представництва інтересів громадян і держави в суді. Таким чином, на думку відповідача, відбулася реорганізація прокуратури Вінницької області. При цьому, усі посади управління представництва, захисту інтересів громадян та держави у суді, у тому числі посаду заступника начальника управління, яку займала позивач, було скорочено.

Також відповідач не погодився із доводами позивача про неврахування її переважного права на залишенні на роботі, зазначивши, що переважне право на залишенні на роботі (ст. 42 КЗпП України) не тотожне переважному праву на працевлаштування на новій посаді.

У спростування доводів позивача про незаконність звільнення у звязку із не запропонуванням іншої посади у прокуратурі Вінницької області, відповідач зазначив, що на момент звільнення ОСОБА_2, а саме станом на 16.09.2015 року, в прокуратурі Вінницької області були відсутні вакантні посади, у звязку із чим, переведення її на іншу роботу було неможливим.

У наданих в судовому засіданні поясненнях, представник відповідача підстави заперечень обґрунтовував тим, що звільнення ОСОБА_2 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП було проведено за наявності для цього підстав та із дотриманням встановленого порядку. Зокрема пояснив, що позивач працювала на посаді заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області. Наказом Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді. Вказаний наказ зумовив зміни в організації праці, що згідно п. 1 ст. 40 КЗпП стало підставою для звільнення позивача. При цьому про звільнення на підставі наказу № 1310к від 16.09.2015 року позивач повідомлена 16 липня 2015 року.

У статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача судом залучено ОСОБА_4 (далі - третя особа, ОСОБА_4В.).

У наданих поясненнях ОСОБА_4 зазначив, що працює на посаді заступника начальника управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області. Вважає, що у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_2 її може бути поновлено на посаді яку він займає, чим будуть порушені його права та законні інтереси. Тому, просив відмовити у задоволенні позову в частині поновлення позивача на посаді заступника начальника управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області (а.с. 218-221).

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, надавши оцінку письмовим доказам, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення із таких мотивів.

Встановлено, що згідно наказу № 451к від 18 травня 2015 року ОСОБА_2 призначено на посаду заступника начальника управління представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області (а.с. 20).

Наказом Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року, ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області, в тому числі, управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді, у якому на посаді заступника начальника працювала позивач (а.с. 43-52).

16 липня 2015 року позивач, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України отримала повідомлення про звільнення із займаної посади у звязку із ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі апарату прокуратури області (а.с. 54). У повідомленні, з поміж іншого зазначено, що при наявності вакантної посади позивачу буде запропоновано працевлаштування, а у разі відмови у переведенні на іншу посаду звільнено за скороченням штатів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

На підставі наказу Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року, у звязку із скороченням у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області, Наказом № 1310к від 16 вересня 2015 року згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_2 звільнено з 16 вересня 2015 року із посади заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді (а.с. 13).

Вважаючи наказ № 1310к від 16 вересня 2015 року протиправним, позивач звернулась до суду із позовом про його скасування.

Надаючи правову оцінку наказу № 1310к від 16 вересня 2015 року, який став предметом оскарження та визначаючись щодо інших позовних вимог, суд виходить із наступного.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Загальні підстави звільнення працівників визначені Кодексом законів про працю України (далі КЗпП України).

В силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення (п. 19).

Тому, необхідно звернути увагу на те, що правомірним може вважатися звільнення, яке проведено як за наявності для цього законних підстав (передбачених п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України), так із дотриманням визначеної Кодексом законів про працю України процедури звільнення.

Аналіз норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України дає підстави для висновку, що підставою для розірвання трудового договору за ініціативи власника або уповноваженого ним органу є зміни в організації виробництва і праці, які у свою чергу можуть мати місце у випадках ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тому, під змінами в організації виробництва і праці, які можуть бути підставою для розірвання трудового договору слід розуміти, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників, що призводить до скорочення займаної працівником посади та зумовлює його звільнення у випадку неможливості переведення працівника на іншу посаду.

Надаючи оцінку фактичній підставі для прийняття Наказу № 1310к від 16 вересня 2015 року, яким звільнено позивача, суд зазначає, що такою став Наказ Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року, яким у звязку із набранням чинності 15 липня 2015 року Закону України «Про прокуратуру» ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді (п.1) та утворено у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області управління представництва інтересів громадян і держави в суді (п. 6).

Визначаючись, щодо того, чи можна вважати Наказ Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року достатньою підставою для звільнення позивача суд враховує наступне.

Ліквідоване Наказом № 38ш від 15 липня 2015 року управління (у якому працювала позивач) утворено відповідно до наказу Генеральної прокурори України № 170ш від 30.12.2014 року. Вказане управління утворено у складі 4 відділів зі штатною чисельністю 25 одиниць, у тому числі:

начальник управління (1),

відділ представництва інтересів громадян і держави в суді у складі:

заступник начальника управління начальник відділу (1);

Заступник начальника відділу (1);

Старший прокурор відділу (6);

Прокурор відділу (4).

Відділ організації представництва та захисту інтересів громадян або держави у складі:

Начальник відділу (1);

Заступник начальника відділу (1);

Старший прокурор відділу (4);

Прокурор відділу (2).

Відділ представництва при виконанні судових рішень у складі:

Начальник відділу (1);

Старший прокурор відділу (1).

Організаційно-методичний відділ у складі:

Начальник відділу (1)

Старший прокурор відділу (1).

Наказом Генеральної прокурори України № 26 ш від 15 травня 2015 року з метою удосконалення роботи у штатному розписі управління представництва інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області встановлено посаду «заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді» (а.с. 18).

Наказом прокуратури Вінницької області № 451 к від 18 травня 2015 року ОСОБА_2 призначено на посаду заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області (а.с. 20).

Слід зазначити, що утворене Наказом № 38ш від 15 липня 2015 року управління представництва інтересів громадян і держави в суді у складі трьох відділів із штатною чисельністю 22 одиниці:

Начальник управління (1);

Заступник начальника управління (1);

Відділ організації позовної роботи, у складі:

Начальник відділу (1);

Заступника начальника відділу (1);

Прокурора відділу (6);

Відділ представництва органів прокуратури в суді, у складі:

Начальник відділу (1);

Заступник начальника відділу (1);

Прокурора відділу (7).

Відділ представництва при виконанні судових рішень, у складі:

Начальник відділу (1);

Прокурор відділу (1).

Аналізуючи структуру та штатний розпис ліквідованого Наказом № 38ш від 15 липня 2015 року «управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді» та утворено цим же наказом у структурі прокуратури Вінницької області «управління представництва інтересів громадян і держави в суді» суд робить висновок, що зміни в організації виробництва і праці, у звязку із скороченням чисельності або штату працівників мали місце.

Проте, необхідно звернути увагу на те, що такі зміни не мали жодного відношення до посади заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді яку займала позивач.

В контексті цього необхідно зазначити, посада - це визначена структурою і штатним розкладом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

Як видно із структури управління представництва інтересів громадян і держави в суді, яке утворено Наказом № 38ш від 15 липня 2015 року, у штаті такого також передбачена одна посада заступника начальника управління (а.с. 49).

Тому, внаслідок прийняття Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року змін зазнала назва структурного підрозділу у якому працювала позивач.

Судом із метою перевірки можливої зміни трудової функції «заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді» у порівнянні із трудовою функцією «заступника начальника управління представництва інтересів громадян та держави в суді» витребувано у відповідача ОСОБА_5 про управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області (затверджене наказом прокурора Вінницької області № 48 від 16 квітня 2015 року) (а.с. 132 151) та ОСОБА_5 про управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області (затверджене наказом прокурора Вінницької області № 115 від 31 серпня 2015 року) (а.с. 122-131).

Аналіз окремих розділів ОСОБА_5, якими окреслено загальні засади діяльності вказаних структурних підрозділів, їх завдання та функції, основні напрямки діяльності дає підстави вважати, що правовий статус ліквідованого та утвореного Наказом № 38ш від 15 липня 2015 року управління фактично змін не зазнав. При цьому як встановлено із змісту Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року, необхідність його прийняття, та внесення змін у штатний розпис прокуратури Вінницької області обумовлена набранням чинності нової редакції Закону України «Про прокуратуру».

При цьому, ОСОБА_5 про управління представництва інтересів громадян і держави в суді (що затверджене наказом прокурора Вінницької області № 115 від 31 серпня 2015 року) чітко визначені обовязки та повноваження заступника начальника управління (розділ 5.2).

На відміну від вказаного, ОСОБА_5 про управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області (що затверджене наказом прокурора Вінницької області № 48 від 16 квітня 2015 року) не містило окремих розділів, які б окреслювали повноваження заступника начальника управління.

Проте, той факт, що у ОСОБА_5 яке затверджено наказом № 48 від 16 квітня 2015 року відсутній окремий розділ який би врегульовував правовий статус заступника начальника управління не може служити підставою для висновку про те, що трудова функція заступника начальника у ліквідованому та новоутвореному управлінні різняться.

Підсумовуючи зазначене, суд вважає, що Наказ Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року, є юридичним фактом, який зумовив зміни в організації праці у прокуратурі Вінницької області, проте виходячи із змісту таких змін, суд зазначає, що такі не призвели до скорочення посади «заступника начальника управління» яку займала позивач оскільки у новоутвореному управлінні така посада також існує.

Тому, виходячи із правової природи змін в організації праці прокуратури Вінницької області (у частині, що стосується позивача), такі зміни не можуть вважатися законною підставою для звільнення позивача, оскільки фактично змінився лише структурний підрозділ у якому працювала ОСОБА_2 (із «управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді» на «управління представництва інтересів громадян і держави в суді»). При цьому, як зазначалося, правовий статус таких підрозділів не змінився, крім того у штаті як ліквідованого так і новоутвореного управління існувала аналогічна посада «заступника начальника управління» яку займала позивач до її звільнення.

Отже, звільнення ОСОБА_2 із посади заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді, на переконання суду, є безпідставним та ґрунтується на помилковому застосуванні норм п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що свідчить про його незаконність, оскільки фактично займана позивачем посада скорочення не зазнала.

Такий висновок узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України (Ухвала від 30.09. 2015 року у справі № К/800/20490/15, від 18.02.2014 року у справі № К/800/40453/13). Зміст висновків суду касаційної інстанції полягає у тому, що у випадку коли ліквідовується один структурний підрозділ юридичної особи публічного права із створенням іншого, на який покладено такі ж функції, і у складі якого є така ж посада яку займала звільнена особа, таке звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вважається безпідставним.

Крім того, з поміж відсутності правових підстав для звільнення позивача, суд вважає, що відповідач звільнивши ОСОБА_2 порушив ще й процедуру звільнення.

Як зазначалося, відповідач при звільненні позивача із займаної посади, як нормативну підставу для звільнення зазначив п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Разом із тим, прокуратурою Вінницької області залишено поза увагою, приписи частини 2 статті 40 КЗпП України якими передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За загальним правилом, таке переведення повинно забезпечуватися на іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обовязки).

Крім того, згідно із ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Як зазначалося, Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 19), розяснив, що судам необхідно надавати оцінку і тому, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом з метою перевірки законності процедури звільнення позивача досліджено повідомлення про звільнення із займаної посади у звязку із ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі апарату прокуратури області, яке отримано позивачем 16 липня 2015 року відповідно до ст. 49-2 КЗпП України (а.с. 54).

У повідомленні, з поміж іншого зазначено, що при наявності вакантної посади позивачу буде запропоновано працевлаштування, а у разі відмови у переведенні на іншу посаду звільнено за скороченням штатів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Проте, судом встановлено, що Наказом Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року, у звязку із набранням чинності 15 липня 2015 року Закону України «Про прокуратуру» ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області один структурний підрозділ - управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді (п.1) та утворено у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області інший структурний підрозділ - управління представництва інтересів громадян і держави в суді (п. 6).

Як безспірно встановлено, Наказ Генеральної прокуратури України № 38ш від 15 липня 2015 року є юридичним фактом із настанням якого ліквідовано одне управління із усіма посадами, які до нього входили, так і одночасно утворено інше управління із встановленням у ньому 22 одиниць вакантних посад (а.с. 49).

Тому, відповідач одночасно із попередженням про звільнення позивача, повинен був та міг запропонувати позивачу іншу посаду за цією ж трудовою функцією (спеціальність, кваліфікація, виконувані обовязки), якою як зазначалося вище, є посада заступника начальника у новоутвореному управлінні.

При цьому, суд критично оцінює доводи відповідача про те, що на момент звільнення позивача (16.09.2015 року) таких вакансій у новоутвореному управлінні не було, оскільки в силу ст. 49-2 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці.

Тобто, саме на момент повідомлення позивача (16.07.2015 року), про звільнення із займаної посади у звязку із ліквідацією та скороченням у структурі та штатному розписі апарату прокуратури області, а не на момент звільнення, відповідач повинен був і міг запропонувати ОСОБА_2 іншу роботу, чого зроблено не було.

Про існування вакансій в новоутвореному управлінні в період із 16.07.2015 року по 18.08.2015 року свідчить і надана відповідачем інформація про хронологію заповнення вакантних посад у новоутвореному управлінні (а.с. 117-120). Із вказаної інформації видно, що посада заступник начальника управління, яка є тотожною тій на які працювала позивач, була заповнена лише 18.08.2015 року.

Таким чином, звільнивши позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідач не вжив жодних заходів з метою працевлаштування позивача на відповідній посаді у новоутвореному управлінні, що свідчить про порушення встановленого порядку її звільнення. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою у постанові від 01.04.2015 року та із висновком Вищого адміністративного суду України який міститься в ухвалі від 20.11.2014 року у справі № К/800/23885/13.

Водночас суд не погоджується із доводами позивача про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин норм ст. 42 КЗпП України (Переважне право на залишенні на роботі при вивільненні у звязку із змінами в організації виробництва і праці), оскільки згідно норм вказаної статті, коло працівників серед яких визначаються особи, що мають переважне право на залишенні на роботі стосується всіх працівників, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу (п. 60 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ).

Разом із тим, суд критично оцінює доводи відповідача, що у звязку із прийняттям Генеральною прокуратурою України Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року (яким ліквідовано у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області окремі управління та відділи і частково змінено їх штат) відбулась реорганізація прокуратури Вінницької області. Доводи сторони відповідача у цій частині спростовуються наступним.

Безспірним є те, що прокуратура Вінницької області () носить статус юридичної особи публічного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦК України, юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Частинами 1-2 ст. 104 ЦК України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Тому, реорганізація юридичною особи, про що зазначала сторона відповідача, є однією із підстав для припинення юридичної особи, відомості про що, підлягають внесенні до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців. Судом, з метою перевірки вказаних обставин оглянуто витяг із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців у якому інформація про реорганізацію юридичної особи прокуратури Вінницької області відсутня. Отже, доводи відповідача цій частині є необґрунтованими.

В контексті зазначеного вище, суд звертає увагу на те, що ліквідація управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді та утворення у структурі та штатному розписі прокуратури Вінницької області управління представництва інтересів громадян і держави в суді згідно Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року свідчить лише про зміну внутрішньої структури юридичної особи, а не її реорганізацію, про що зазначив відповідач.

Підсумовуючи зазначене, суд доходить висновку, що звільнення ОСОБА_2 є незаконним, оскільки проведене роботодавцем (прокуратурою Вінницької області) як без визначених законом підстав так і в порушення встановленої процедури, а тому наказ прокурора Вінницької області № 1310к від 16.09.2015 року підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо позовної вимоги про поновлення позивача на роботі, то суд розглядаючи її бере до уваги наступне.

Визначаючись щодо посади, на якій підлягає поновленню позивач, суд зважає, що у звязку із прийняттям Наказу № 38ш від 15 липня 2015 року фактично змінилася назва структурного підрозділу у якому працювала ОСОБА_2 (із «управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді» на «управління представництва інтересів громадян і держави в суді»), частково змінився його штат. При цьому зміни штату мали місце у частині, що не стосується посади яку займала позивач. Як зазначалося, правовий статус таких підрозділів (їх основні завдання, функції) не змінився. Крім того у штаті як у ліквідованого так і новоутвореного управління існувала аналогічна посада «заступника начальника управління» яку займала позивач до її звільнення.

Отже, незаконно звільнена із займаної посади ОСОБА_2 підлягає поновленню на посаді аналогічній із посадою з якої її звільнено яка існує на даний момент, а саме на посаді заступника начальника управління представництва інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області. Такий висновок узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України (Ухвала від 30.09. 2015 року у справі № К/800/20490/15, від 18.02.2014 року у справі № К/800/40453/13).

При цьому, неможливість поновлення позивача на посаді «заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області» (найменування посади із якої незаконно звільнено позивача) обумовлена тим, що на момент прийняття рішення судом, така посада у штатному розписі прокуратури Вінницької області відсутня. Тому, позивач підлягає поновленню на такі й ж посаді в управлінні представництва інтересів громадян і держави в суді, яке за своїм правовим статусом є аналогічним ліквідованому управлінню.

Згідно абзацу 10 п. 10.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов'язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Враховуючи зазначену рекомендацію Пленуму при прийнятті рішення у даній адміністративній справі, суд виходить із того, що останній робочий день позивача припадав на 16.09.2015 року. Саме вказана дата зазначена в Наказі прокуратури Вінницької області № 1310 к від 16.09.2015 року як день із якого позивача звільнено із посади і 16.09.2015 року у трудову книжку позивача зроблено запис про звільнення (а.с. 29 зворот).

Відповідно до ч. 1 та 5 ст. 241-1 КЗпП України, строки виникнення і припинення трудових прав та обовязків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Отже, виходячи із того, що в наказі про звільнення зазначено «звільнити з 16 вересня 2015 року», позивач вважатиметься звільненим з наступного дня, а саме із 17 вересня, а 16 вересня 2015 року вважається останнім робочим днем позивача. При цьому, 17 вересня 2015 року є першим днем вимушеного прогулу позивача.

Цей висновок повністю узгоджується із п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, у якому прямо зазначається, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд бере до уваги наступне.

У абзаці 5 п. 10.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Визначаючи розмір середнього заробітку втраченого позивачем у звязку із вимушеним прогулом, суд виходить із того, що період вимушеного прогулу становить 54 робочих дні із 17.09.2015 року по 02.12.2015 року (день прийняття постанови суду).

Згідно довідки № 18 Ф-192 від 30.11.2015 року, виданої прокуратурою Вінницької області, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становить 418 грн. 79 коп., а середній місячний заробіток 9632 грн. 10 коп.

У зв'язку з чим з прокуратури Вінницької області підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22614 грн. 66 коп. Вказана сума утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу на розмір середньоденного заробітку (418,79 грн. х 54 = 22614,66 грн.).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує в тому числі чи є підстави допустити негайне виконання постанови.

Згідно п. 2-3 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Враховуючи наведені норми процесуального закону, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення в його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць 9632,10 грн. слід допустити до негайного виконання.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд не встановив їх понесення сторонами у справі.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати наказ прокурора Вінницької області № 1310 к від 16.09.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян та держави в суді прокуратури Вінницької області.

Поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області із 17.09.2015 року.

Стягнути із прокуратури Вінницької області () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 17.09.2015 року по 02.12.2015 року в сумі 22614 грн. 66 коп. (двадцять дві тисячі шістсот чотирнадцять гривень шістдесят шість копійок).

Постанову в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління представництва, захисту інтересів громадян і держави в суді прокуратури Вінницької області допустити до негайного виконання.

Постанову в частині стягнення із Прокуратури Вінницької області () на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць, а саме 9632 грн. 10 коп. (девять тисяч шістсот тридцять дві гривні десять копійок) допустити до негайного виконання.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя ОСОБА_6

Судді: ОСОБА_7

ОСОБА_1