Справа № 826/8346/14
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Київ К/800/59718/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Іваненко Я.Л., Ліпського Д.В., Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, третя особа- ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Міністерства юстиції України, третя особа - ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначала, що наказ Міністерства юстиції України № 469/к від 21 березня 2014 року про звільнення її з посади директора Департаменту нотаріату та банкрутства Міністерства юстиції України є незаконним, оскільки нею було відізвано заяву про звільнення за власним бажанням в строк, визначений чинним законодавством. Тому посилаючись на вимоги Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) просила про задоволення позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2014 року позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

У відповідності з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як встановлено судами та підтверджується матеріалами справи 23 вересня 2013 року ОСОБА_4 призначена на посаду директора Департаменту нотаріату та банкрутства Міністерства юстиції України.

7 березня 2014 року на ім'я Міністра юстиції України позивачем подано заяву про звільнення за власним бажанням без зазначення дати звільнення.

Після чого, 21 березня 2014 року позивачем поштою направлено відповідачу заяву про відкликання попередньо поданої заяви про звільнення за власним бажанням від 7 березня 2014 року.

Крім того, у період з 21 березня 2014 року по 28 березня 2014 року ОСОБА_4 перебувала на лікарняному.

30 травня 2014 року ОСОБА_4 отримала лист за підписом директора Департаменту кадрової роботи та державної служби Міністерства юстиції України Грищука М.В. № 14-33/718 від 20 травня 2014 року з повідомленням про звільнення її з посади наказом Міністерства юстиції України № 469/к від 21 березня 2014 року на підставі статті 38 КЗпП України за власним бажанням.

Задовольняючи позовні вимоги суди попередніх інстанцій на підставі наявних у справі даних встановили і правильно виходили з того, що при звільненні позивача з вказаної посади за власним бажанням, відповідач не врахував факту відкликання позивачем своєї заяви про звільнення. Крім того, спірне звільнення відбулося під час тимчасової непрацездатності позивача.

Згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Відповідно до пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за статтею 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого статтею 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.

Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Таким чином, висновок судів попередніх інстанцій про те, що відповідач незаконно звільнив позивача за статтею 38 Кодексу законів про працю України, є обґрунтованим.

Згідно вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суди правильно встановили, що доказів у підтвердження своїх доводів і заперечень відповідач, всупереч вимогам статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, не представив, на відміну від позивача, який довів підставу своїх позовних вимог, а тому задоволення таких судами попередніх інстанції є законним і обґрунтованим.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, їх рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, а тому підстав для скасування судових рішень колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.Л. Іваненко

Д.В. Ліпський

М.І. Мойсюк