Справа № 2а-4119/12/1070
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-12-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" грудня 2015 р. м. Київ К/800/1732/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Рокитнянський спецкар'єр»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року

у справі № 2а-4119/12/1070

за позовом Публічного акціонерного товариства «Рокитнянський спецкар'єр»

до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення- рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Рокитнянський спецкар'єр», правонаступником якого є Товариство з додатковою відповідальністю «Рокитнянський спецкар'єр» (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (надалі - відповідач, податковий орган) про скасування податкового повідомлення-рішення від 15 червня 2012 року № .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року адміністративний позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року апеляційну скаргу податкового органу задоволено. Постанову Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року та залишити в силі постанову Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі відсутності клопотань усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю.

У зв'язку із неподанням клопотань особами, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю, колегія суддів розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства щодо взаємовідносин з ТОВ "Ніка Актів" за період з 01 травня 2011 року по 31 травня 2011 року та ПП "Дніпрорембудсервіс" за період з 01 червня 2011 року по 30 червня 2011 року. За результатами вказаної перевірки складено акт перевірки від 15 березня 2012 року № 5/230/05408680.

Перевіркою встановлено порушення позивачем вимог: абз. "а", "в" п. 198.1, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до завищення податкового кредиту з податку на додану вартість на 484000,00 грн.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки позивачем винесено податкове повідомлення-рішення від 03 квітня 2012 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 484002,00 грн.

Підставою для вказаних висновків податкового органу, з якими погодився суд апеляційної інстанції, стала відсутність реального виконання господарських операцій позивача з контрагентами.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірки, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного суду України, викладеній у постанові від 27 жовтня 2015 року у справі № 21-1539а15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивачем укладено договори про надання послуг з капітального ремонту та технічного обслуговування технологічного транспорту з: ТОВ "Ніка Актів" і ПП "Дніпрорембудсервіс".

На підтвердження виконання умов вищезгаданих правочинів позивачем надано: податкові накладні, акти прийому-передачі, розшифровки до актів прийому-передачі виконаних послуг, акти приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, банківські виписки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції посилався на акти перевірок контрагентів позивача, якими встановлено відсутність необхідних трудових та виробничих ресурсів для виконання укладених з позивачем правочинів.

Крім того, апеляційний суд встановлюючи безтоварність здійснених позивачем з контрагентами господарських операцій посилався на постанову слідчого ОВС СУ ДПС у м. Києві від 02 березня 2012 року про порушення кримінальної справи № 50-6270 за фактом фіктивного підприємства шляхом створення (придбання) невстановленими слідством особами підприємств, зокрема, і контрагентів позивача.

Колегія суддів не погоджується із вищезазначеною позицією суду апеляційної інстанції, оскільки вирок у вказаній кримінальній справі, що набрав законної сили, та яким встановлювалася б відсутність реального виконання правочинів, укладених позивачем з контрагентами, відсутній.

Крім того, відсутність власних трудових чи виробничих ресурсів не позбавляє суб'єкта господарювання права залучати до виконання відповідних зобов'язань третіх осіб.

Водночас, фактичне виконання господарських зобов'язань підтверджується первинними документами, які належним чином досліджено судом першої інстанції, укладені правочини відповідають економічному змісту та діловій меті, отримані блага використані позивачем у власній господарській діяльності, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі його активів.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи недоведеність відповідачем правомірності винесення оскарженого податкового повідомлення-рішення, а також помилковість висновків суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції було порушено норми матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 226 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 222, 223, 226, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Рокитнянський спецкар'єр» задовольнити.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року у справі № 2а-4119/12/1070 скасувати.

3. Постанову Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2012 року у справі № 2а-4119/12/1070 залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна