Справа № 813/3260/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року Справа № 813/3260/15

15 год. 32 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та вимоги Миколаївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся Фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі позивач, ФОП ОСОБА_3М.) з адміністративним позовом до Миколаївської обєднаної державної податкової інспекції Державної фіскальної служби у Львівській області (далі відповідач, Миколаївська ОДПІ), в якому просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 29.04.2012 року та вимогу про сплату боргу № Ф від 14.04.2015 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що включення до складу валових витрат позивача вартості придбаних і використаних автомобільних шин було правомірним, оскільки заміна шин не належить ні до поточного ні до капітального ремонту транспортного засобу, а отже, і не відноситься до витрат на ремонт та поліпшення основних засобів. На переконання позивача, покликання відповідача на картку обліку пробігу шин та не ведення такої позивачем, та, як наслідок, відсутність у ФОП ОСОБА_3 підстав для нарахування витрат, є недоречними, оскільки норми передбачені Експлуатаційними нормами середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі призначені для застосування підприємствами, установами та організаціями, а не фізичними особами підприємцями. Вказані витрати зменшують чистий оподатковуваний дохід позивача від провадження основного виду економічної діяльності позивача та такі підтверджені належними первинними документами, застережень до яких не висловлено ні в ході перевірки, ні у судовому засіданні. З врахуванням викладеного, вважає, безпідставними наведені у акті перевірки доводи відповідача та правомірність відображення позивачем витрат на придбання та заміну шин у податковому обліку. Щодо правомірності відображення витрат по використанню дизпалива, що було придбане у ТОВ «Смарагда» на суму 21947,90 грн. повідомив, що висновки контролюючого органу викладені в акті перевірки сформовано переважно через виявлення сумнівних операцій контрагента позивача з третьою особою ТОВ «Антарес». Зазначив, що господарські операції з ТОВ «Смарагда» фактично відбулися і підтвердженні відповідною первинною документацією, зауважень до яких не висловлено, та долучено до справи. Витрати на придбання дизпалива, які підтверджені документально і безпосередньо повязані з отриманням доходу від провадження підприємницької діяльності позивача цілком обґрунтовано задекларовані в податковій звітності та знижують обєкт оподаткування з податку на доходи фізичних осіб. Таким чином, заниження обєкта оподаткування з податку на доходи фізичних осіб від провадження господарської діяльності не мало місця, сума зобовязання з цього податку задекларована та сплачена повністю. Оскільки заниження чистого доходу не мало місця, винесена податкова вимога є теж протиправною та також слід скасувати.

Представник позивача в судовому засіданні вказані вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у запереченні на адміністративний позов та доповненні до заперечення /а.с.153-155, 218/. По-перше, зазначив, що ФОП ОСОБА_3 не надано до перевірки актів списання, карток обліку пробігу (наробітку) пневматичних шин, актів передання-прийняття транспортних засобів, висновків комісії з питань обліку пробігу, наробітку, обігу і списання пневматичних шин, фактів списання та фактів експлуатації придбаних ним шин на загальну суму 110780,00 грн. (в т.ч. ПДВ 18463,34 грн.); не надано документів, які вказують на вартість придбаних шин, що не перевищує 10% сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року (ведення обліку основних засобів, нарахування амортизації, ін.); вказане мало наслідком зайве включення в поданих податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012 2014 роки до складу валових витрат вартість придбання шин на загальну суму 92318,69 грн. По-друге, позивачем включено до складу валових витрат за липень 2014 року вартість придбаного дизельного палива у ТОВ «Смарагда» в сумі 21947,90 грн. та відображено у декларації про доходи та майновий стан за 2014 рік та не представлено видаткові накладні та акти взаєморозрахунків з постачальниками; за результатами перевірки контрагента позивача ТОВ «Смарагда» встановлено, що постачальником вказаного контрагента було ТОВ «Антарес», яке має стан платника на податковому обліку « 9» - направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходження, у підприємства відсутні основні засоби, трудові ресурси, виробничі активи, кошти на ведення господарської діяльності, та не могло бути постачальником ТОВ «Смарагда». З врахуванням викладеного, вказане рішення контролюючого органу є підставним, правомірним та таким, що слід залишити в силі. Крім того, підстави для скасування податкової вимоги з огляду на викладене вище також відсутні, просив у задоволенні позову відмовити.

Суд заслухав пояснення представників сторін, зясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та обєктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

Субєкт підприємницької діяльності ОСОБА_3 зареєстрований в Миколаївській райдержадміністрації 16.06.2005 року отримав свідоцтво про державну реєстрацію; РНОКПП /а.с.14/.

Миколаївською ОДПІ проведено документальну планову виїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року по 31.12.2014 року, про що складено акт № 82/13-21-17-02-16/НОМЕР_2 від 14.04.2015 року /а.с.13-53/.

Вказаним актом зафіксовано наступні порушення:

- підп. 16.1.2 п. 16.1 ст. 16, ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкових зобовязань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності всього на загальну суму 17139,98 грн., в т.ч. за 2012 рік в сумі 3150,30 грн., за 2013 рік в сумі 5537,50 грн., за 2014 рік в сумі 8452,18 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування всього на загальну суму 36074,83 грн., в т.ч. за 2012 рік в сумі 7287,01 грн., за 2013 рік в сумі 11306,42 грн., за 2014 рік в сумі 17481,40 грн.;

- підп. 129.1.1 п. 129 ст. 129 Податкового кодексу України, в результаті чого не нарахована пеня при самостійному нарахуванні суми грошового зобовязання платником податків /а.с.52/.

Позивач не погоджуючись із висновками викладеними в акті перевірки подав заперечення на такий Миколаївській ОДПІ /а.с.54-58/.

Відповідно до листа № 3353/13-21-17-02-12/1340 від 24.04.2015 року про надання відповіді на заперечення до акту документальної планової перевірки повідомлено, що розглянувши акт перевірки і заперечення щодо зауважень, викладених в акті, аргументи, вказані в запереченні не спростовують наявність правомірних висновків зроблених та описаних порушень в акті перевірки /а.с.59-63/.

14.04.2015 року контролюючим органом виставлено позивачу податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) форми «Ф» № НОМЕР_3 зі сплати єдиного внеску на суму 36074,83 грн. /а.с.65/

Так, контролюючим органом 29.04.2015 року винесено податкове повідомлення-рішення форми «Р» № НОМЕР_1 за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 21424,97 грн. (в т.ч. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 4284,99 грн.) /а.с.64/.

Позивач вважаючи вказане рішення протиправним звернувся із скаргою до ГУ ДФС у Львівській області /а.с.67-71/.

Відповідно до рішення про результати розгляду скарги № 2715/10/13-01-10-07-05 від 27.05.2015 року без змін, а скаргу без задоволення /а.с.72-76/.

Позивач вважаючи вказані рішення контролюючого органу протиправними, безпідставними та такими, що слід скасувати, звернувся із адміністративним позовом до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України (далі ПК України) № 2755-VI від 02.12.2010 р. платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Предметом доказування відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Судом встановлено, що згідно наданих до перевірки первинних документів (накладних податкових накладних, книг обліку доходів і витрат) ФОП ОСОБА_3 до складу валових витрат включив вартість придбання автомобільних шин на загальну суму 92318,69 грн. Вказане зафіксовано і у акті перевірки /а.с.25-28/.

Крім того, відображення відповідних сум в поданих податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012 -2014 роки ФОП ОСОБА_3 у складі валових витрат вартість придбання шин за 2012 рік 21002,02 грн.; 2013 рік 36916,67 грн., 2014 рік 34400,00 грн. на загальну суму 92318,69 грн. сторонами не оспорено.

Представник відповідача пояснив, що позивач в порушення п. 7.1 Експлуатаційних норм середнього ресурсу пневматичних шин колісних транспортних засобів і спеціальних машин, виконаних на колісних шасі не надано до перевірки актів списання, карток обліку пробігу (наробітку) пневматичних шин, актів передання-приймання транспортних засобів, висновків комісії з питань обліку пробігу (наробітку), обігу і списання пневматичних шин, фактів списання і фактів експлуатації придбаних ним шин. Окрім того, покликався на п. 146.12 ст. 146 ПК України відповідно до якого сума витрат, що повязана з ремонтом та поліпшенням обєктів основних засобів, в тому числі орендованих або отриманих у концесію чи створення (збудованих) концесіонером у розмірі, що не перевищує 10% сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року, відноситься платником податку до складу витрат. ФОП ОСОБА_3 не надано документів, які вказують, що вартість придбаних товарів шин, що не перевищує 10% сукупної балансової вартості всіх груп основних засобів на початок звітного року (ведення обліку основних засобів, нарахуванням амортизації, ін.).

Суд не може погодиться з такою позицією відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 177.2 ст. 172 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до ст.177.4. ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу «Податок на прибуток підприємств».

Пунктом 138.1 ПК України визначено, що до витрат операційної діяльності відносяться витрати визначені згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Пункт «г» п.138.8.5 ПК України прямо передбачає, що до загальновиробничих витрат, входять витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів.

Таким чином, витрати на утримання, експлуатацію та ремонт основних засобів є витратами операційної діяльності та можуть бути віднесені фізичною особою-підприємцем до витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Судом встановлено, що основним видом економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт, клас професійного ризику виробництва 33 (код 49.41) /а.с.14/.

Перелік транспортних засобів як власних, так і орендованих перелічено у акті перевірки /а.с.16-17/. Крім того до матеріалів справи долучено довідку про транспортні засоби, які використовувались у ході господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 за період 01.01.2012 року 31.12.2014 року від 18.09.2015 року /а.с.197/

Крім того, на переконання суду, контролюючим органом невірно ототожнюються витрати на поточний ремонт та утримання автомобіля з витратами на реконструкцію, модернізацію або інше поліпшення основних засобів. Модернізація автомобіля та його поточний ремонт зовсім різні поняття.

Відповідно до п. 14 та п. 15 П(С)БО 7 «Основні засоби» та розділом шостим Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку основних засобів, затверджених наказом МФ України від 30.09.2003 р. № 561 під поняттям модернізації розуміють поліпшення технічних параметрів устаткування з метою збільшення строку корисної експлуатації або виробничої потужності.

Поточний ремонт - ремонт, який виконується для забезпечення або відновлення роботоздатності виробу і полягає в заміні та (або) відновленні окремих частин.

Відмінність поточного ремонту від модернізації (іншого поліпшення) в тому, що під час нього не поліпшуються значним чином виробничі можливості основного засобу, що має в свою чергу наслідком отримання більшого економічного ефекту від нього, а лише підтримується належний технічний стан для збереження існуючих потужностей.

Надані в судовому засіданні позивачем документи, а саме: довідка про вартість встановлених шин у ході господарських шин за період 01-01-2012 року 31.12.2014 року; податкові накладні, видаткові накладні, рахунки на оплату /а.с.85-104, 123-141/, а також акти заміни шин /а.с.199-214/ свідчать, що позивачем купувались та замінювались автошини, що ніяким чином не може бути визнано модернізацією або іншим поліпшенням основних засобів, а є лише поточним ремонтом.

Крім того, згідно п. 3.19 «Положення про технічне обслуговування і ремонт дорожніх транспортних засобів автомобільного транспорту», затвердженого наказом Мінтрансу України від 30.03.98 року № 102, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 28 квітня 1998 року за № 268/2708, операції щодо заміни на ДТЗ шин та акумуляторних батарей не належать до реконструкції, модернізації, технічного переозброєння та інших видів поліпшення ДТЗ. Оскільки, фактична заміна шин не є ремонтом транспортного засобу, такий вид витрат не підлягає амортизації, а придбання підприємством шин для заміни старих є витратами на утримання автомобіля.

Таким чином покликання на порушення п. 146.12 ст. 146 ПК України суд залишає поза увагою.

Представник позивача пояснив, що з врахуванням основного виду економічної діяльності позивача, договорами оренди транспортних засобів обов'язок ремонту транспорту покладено саме на орендаря, суд вважає, що він цілком обґрунтовано врахував ці витрати під час визначення оподаткованого доходу.

Щодо покликання відповідача на відсутність у позивача ОСОБА_4 обліку використання автомобільних покришок (шин) суд зазначає, що зі змісту Експлуатаційних норм передбачено, що такі картки підтверджують право платника податків на списання шини пневматичної, а не право платника податків на віднесення до складу витрат та податкового кредиту вартості придбаних шин.

Крім того, представником позивача справедливо зазначено, що згідно з преамбулою Експлуатаційних правил, такі призначено для застосування підприємствами й організаціями, які експлуатують, утримують: колісні транспортні засоби, спеціальні машини, виконані на колісних шасі, що пересуваються вулично-дорожньою мережею загального користування та в особливих умовах експлуатації, а не для застосування ФОП. Таким чином, ведення таких карток позивачем не здійснювалось, проте до матеріалів справи долучено акти заміни шин з метою засвідчення відповідних фактів. Акцентовано, що такі не є первинним документом в розумінні бухгалтерського обліку, на підставі яких формується витрати, для визначення обєкта оподаткування податком на прибуток, а тому не могли бути надані контролюючому органу до перевірки.

Таким чином, на переконання суду, позивачем правомірно в поданих податкових деклараціях про майновий стан і доходи за 2012 -2014 роки у складі валових витрат відображено вартість придбання шин на загальну суму 92318,69 грн.; в т.ч. за 2012 рік 21002,02 грн.; 2013 рік 36916,67 грн., 2014 рік 34400,00 грн.

Щодо факту включення позивачем до валових витрат вартості придбаного дизельного палива у ТОВ «Смарагда» судом встановлено наступне.

В акті перевірки позивача зафіксовано, що всього за 2014 рік позивачем придбано у ТОВ «Смарагда» дизельне паливо на суму 26337,48 грн. (в т.ч. ПДВ). Включено до валових витрат у поданій декларації про доходи та майновий стан за 2014 рік 21947,90 грн. /а.с.33/

На підтвердження факту реальності господарських операцій між позивач та вказаним контрагентом до матеріалів справи долучено копії податкових накладних, а також копії фіскальних чеків про оплату відповідного дизельного палива /а.с.107-122/.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом з матеріалів адміністративної справи встановлено, що одними із аргументів, на які покликається представник відповідача щодо нереального характеру господарських операцій, що відбулися між позивачем та його контрагентами, є акт ДПІ у Шевченківському районі м. Львова «Про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ «Смарагда» з питань правильності формування податкових зобовязань та податкового кредиту по взаєморозрахунках із ТОВ «Антарес» за липень 2014 року та їх вплив на формування доходів та витрат за відповідний період» № 436/337/13-07-22-01-10/37362529 від 29.09.2014 року /а.с.219-227/.

Зокрема, на підставі такого акту, а також враховуючи результати проведеного аналізу даних АІС «Податковий блок», «Система співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПС України», встановлено, що ТОВ «Смарагда» відобразило у бухгалтерському обліку господарські операції, щодо продажу ТМЦ підприємствам-покупцям, придбаних від ТОВ «Антарес» за липень 2014 року, які фактично не відбувались, без реального здійснення господарських операцій у звязку із тим, що первинні документи, отримані від вказаних підприємств та видані покупцем є недостовірними.

Однак, зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на прибуток, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру витрат, оскільки податкове законодавство України не ставить право платника податку на формування таких в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо.

Суд відхиляє покликання відповідача на порушення контрагентами позивача податкового законодавства, оскільки платник податків не несе і не може нести відповідальності за іншого платника, навіть, якщо вони перебували між собою у господарських взаємовідносинах. Висновки контролюючого органу прямо суперечать практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

У п. 38 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 року Суд вказав на те, що якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Таким чином, позивач не може нести відповідальність ані за несплату податків своїми контрагентами та ведення ними податкового обліку, ані за можливу недостовірність відомостей про них, за умови необізнаності щодо неї, як і не може нести відповідальність за інші дії контрагента, а тим більше за дії контрагентів контрагента.

Відповідність господарських операцій з вказаними контрагентами меті діяльності позивача підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, не мають дефектів форми, змісту або походження, які в силу статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 44, статті 201 Податкового кодексу України, пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості.

Суд не бере до уваги покликання представника позивача на відсутність видаткових накладних та актів взаєморозрахунків з постачальниками, з огляду на те, що видаткова накладна призначені для оформлення операцій, пов'язаних з відпуском товарів зі складу оптом при оформленні торговельної діяльності, пов'язаної з продажем товарів чи необхідності постаки такого, а у даному випадку дизельне паливо придбавалося на АЗС контрагента, де зразу ж і проведено відповідні розрахунки згідно з фіскальними чеками.

У акті перевірки також зафіксовано, що перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з суми доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7%, задекларованого ФОП ОСОБА_3 знижено його значення всього на суму 36074,83 грн., в т.ч. за 2012 рік - 7287,01 грн., за 2013 рік 11306,42 грн., за 2014 рік 17481,40 грн. /а.с.46/

ФОП ОСОБА_3 за період з 2011-2014 рік задекларовано єдиного внеску який підлягає сплаті в сумі 37466,70 грн., в т.ч. за 2011 в сумі 5217,85 грн., за 2012 рік в сумі 5683,92 грн., за 2013 рік в сумі 11574,53 грн., за 2014 року в сумі 14990,40 грн. /а.с.45/ Вказане позивачем не оспорено.

Відносини з приводу нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування регулюються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 р.(далі - Закон № 2464-VI).

За змістом ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) це - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є: роботодавці: фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців).

Відповідно до ст. 5 Закону № 2464-VI взяття на облік здійснюється органом доходів і зборів шляхом внесення відповідних відомостей до реєстру страхувальників.

Судом встановлено, що фізична особа - підприємець ОСОБА_5 є платником єдиного внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 34,7% суми доходів (прибутків), отриманих від її діяльності на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2464-VI /а.с.45/.

Згідно абз. 1 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.п. 1 (крім абз. 7), 2, 3, 6, 7 і 8 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, - на суму нарахованої заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 2 ст. 9 Закону № 2464-VI передбачено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно п. 2.1 Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого наказом Наказ Міністерства доходів і зборів України № 454 від 09.09.2013 № 454, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 вересня 2013 р. за № 1628/24160 (втратив чинність, однак був чинним на момент виникнення спірних правовідносин), звіт до органів доходів і зборів подається страхувальником або відповідальною особою страхувальника за місцем взяття на облік в органах доходів і зборів.

Відповідно до ч. 8, 12 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізовує державну податкову та митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату (ч. 4 ст. 24 Закону № 2464-VI).

Відповідно до ст. 25 Закону № 2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов'язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції - за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа органу доходів і зборів у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску.

Актом перевірки зафіксовано, що встановлені контролюючим органом порушення податкового законодавства вплинули на визначення суми доходу позивача, в результаті чого, на думку відповідача, відбулось заниження єдиного внеску, що підлягає сплаті, на загальну суму 36074,83 грн.

Так, відповідачем на підставі висновків акту перевірки направлено позивачу вимогу від 14.04.2015 року № Ф НОМЕР_3 про сплату боргу (недоїмки) єдиного внеску на суму 36074,83 грн. та надано відповідний розрахунок пені /а.с.65,66/.

Оскільки позивачем у судовому засіданні спростовано порушення ним податкового законодавства, що зафіксовані у акті перевірки ФОП ОСОБА_3, заниження чистого оподатковуваного доходу не мало місця, відтак заниження єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до сплати позивачем не відбулося.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2. ст. 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами довів реальність понесених ним витрат на придбання автомобільних шин та дизельного палива, а відтак ним правильно здійснено відображення відповідних показників з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування. На думку суду, вищевказані первинні документи в повній мірі відображають зміст, обсяги та вартісні показники операцій позивача, що мали наслідком формування відповідних показників у таких деклараціях.

Натомість відповідач не довів суду обґрунтованості висновку про не підтвердження реальності витрат позивача на купівлю автошин, а також дизельного палива у ТОВ «Смарагда», як це зазначено в акті перевірки; не підтверджено факту заниження чистого доходу та зменшення належної до сплати єдиного внеску.

Таким чином, сукупність вищенаведених встановлених обставин підтверджено документально, що дає суду підстави визнати позовні вимоги обґрунтованими, доведеними матеріалами справи, і такими, що підлягають задоволенню, а саме визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення та вимогу Миколаївської ОДПІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Миколаївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області № НОМЕР_1 від 29.04.2015 року.

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Миколаївської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області № Ф- від 14.04.2015 року.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (Львівська область, м. Миколаїв, вул. Я. Мудрого, 1/38; РНОКПП НОМЕР_2) судовий збір у сумі 255 (двісті пятдесят пять) грн. 78 коп.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 30.11.2015 року.

Суддя Кравців О.Р.