Справа № 817/1261/15
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Сало А.Б.
Суддя-доповідач:Шевчук С.М.
ПОСТАНОВА

іменем України

"01" грудня 2015 р. Справа № 817/1261/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Майора Г.І.

Одемчука Є.В.,

при секретарі Витрикузі В.П. ,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління ДФС у Рівненській області на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "28" липня 2015 р. у справі за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління ДФС у Рівненській області визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 28.07.2015року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано:

- податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області форми "Р" від 12.12.2014 №00223/1700, в частині збільшення суми грошового зобов'язання за платежем "податок з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності" у розмірі 171 179грн. 93 коп. (в тому числі за основним платежем 136 943грн. 95 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями - 34 235грн. 98 коп.

- податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області форми "Р" від 12.12.2014 №00226/1712-1700,

- податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області форми "Р" від 12.12.2014 №00224/1700.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції в частині прийнятого рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказує, що судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема зазначає, що в порушення п. 44.6, п. 44.7 ст. 44 ПК України позивачем не було надано ні в ході перевірки, ні безпосередньо після її завершення первинних документів, які б підтверджували правомірність задекларованих позивачем показників податкової звітності. Окрім того вказує, що позивачем пропущено строк звернення до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог, що були задоволені про скасування податкових повідомлень - рішень, відповідач покликається на пропущення строку звернення до суду і з цієї підстави просить скасувати обумовлене судове рішення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачем застосовувалась процедура адміністративного оскарження, за наслідками якого 05.03.2015року позивачем отримано рішення центрального органу, що реалізує державну та податкову політику про відмову у задоволенні поданої ним скарги. До суду першої інстанції позивач з обумовленим адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень - рішень від 12.12.2014року, звернувся 30.04.2015року (в межах строку 1095днів).

Розглядаючи доводи апеляційної скарги щодо пропущення строку звернення до суду, клегією суддів враховано, що відповідно до ст. 56.18 ст. 56 Податкового кодексу України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Статтею ж 102 Податкового кодексу України передбачено строк давності тривалістю 1095 днів.

Водночас, п.56.19. ст. 56 Податкового кодексу України у разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Аналіз пунктів 56.18 та 56.19 статті 56 Податкового кодексу України свідчить про те, що ці норми по-різному регулюють питання строків судового оскарження рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання.

За таких обставин пункти 56.18 та 56.19 статті 56 Податкового кодексу України не можуть застосуватися судами одночасно, натомість перевагу повинно бути надано одній із цих законодавчих норм.

Відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України, у разі, коли норма цього Кодексу ( 2755-17 ) чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов'язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

З огляду на обумовлені положення законодавства, при прийнятті позовної заяви від позивача про оскарження податкових повідомлень-рішень про нарахування грошових зобов'язань застосуванню підлягає пункт 56.18 статті 56 Податкового кодексу України, який передбачає більш тривалий строк для звернення до суду (1095 днів), ніж пункт 56.19 цієї ж статті (один місяць).

За таких обставин, наведені відповідачем доводи щодо пропущення строків звернення до суду не можуть бути підставою для скасування обумовленого судового рішення.

Водночас, колегію суддів встановлено, окрім зазначеного вище доводу щодо пропущення строку, апеляційна скарга не містить інших доводів відповідача з приводу протиправності судового рішення у частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №00226/1712-1700 від 12.12.2014року про визначення штрафу у розмірі 18360грн за порушення позивачем п.п. 49.18.1 п. 49.18 ст. 49 Податкового Кодексу України, що полягають у неподанні декларації з ПДВ за січень-грудень 2011року, січень - грудень 2012року, січень - квітень 2013року.

Відтак, колегією суддів здійснено перегляд наведеної частини судового рішення в межах доводів апеляційної скарги. Доводами апеляційної скарги з приводу пропущення строків звернення до суду не спростовується правомірність судового рішення у частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №00226/1712-1700 від 12.12.2014року.

Стосовно ж решти судового рішення у частині, що стосується про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень рішень №00224/1700, №00223/1700 від 12.12.2014р, то окрім зазначеної вище підстави відповідач зазначає, що в порушення п. 44.6, п. 44.7 ст. 44 ПК України позивачем не було надано ні в ході перевірки, ні безпосередньо після її завершення первинні документи, які б підтверджували правомірність задекларованих позивачем показників податкової звітності.

З матеріалів справи вбачається, що податковим повідомленням - рішенням №00224/1700 від 12.12.2014р застосовано до позивача штраф у розмірі 510грн, за порушення п.44.1, п.44.3 ст. 44, п. 177.10 ст.177 ПК України, що полягає у незабезпеченні зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів та /або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю.

Водночас, податковим повідомленням - рішенням №00223/1700 від 12.12.2014р., донараховано позивачу податок з доходів фізичних осіб в розмірі 140813,95грн та штрафну санкцію у розмірі 35203,48грн. Підставою для винесення названого рішення стали висновки акту перевірки №00208/1712-1700/НОМЕР_1 від 28.11.2014р. про завищення суми витрат за 2011-2013рр. у розмірі 714099,00грн. у зв'язку з ненаданням позивачем в ході перевірки первинних бухгалтерських документів, що підтверджують задекларовані позивачем показники витрат за період 2011-2013років та документів, що підтверджували залишки ТМЦ у період з 2011 - 2013рр та заниження позивачем валового доходу на 144074,85 грн.

Стосовно обставин, щодо заниження витрат (у розмірі 1800грн. за 2011 рік; за 2012рік -17060грн; за 2013рік -695239грн), то з акту документальної перевірки та пояснень представників відповідача вбачається, що підставою для такого висновку слугували обставини щодо ненадання позивачем в ході перевірки первинних бухгалтерських документів, що підтверджують задекларовані позивачем показники витрат за період 2011-2013років та документів, що підтверджували залишки ТМЦ у період з 2011 - 2013рр., а частково надані первинні документи на постачання ФОП ОСОБА_5 для позивача цегли, паливних брикетів, твердопаливних котлів на загальну суму 158750грн. не підтверджували обставини щодо фактичного надходження таких ТМЦ від названого контрагента, оскільки до перевірки не було надано: доказів щодо наявності складських приміщень, як власних так і орендованих; доказів переміщення таких товарів від постачальника до позивача; доказів складування; проведення вантажо - розвантажувальних робіт; доказів наявності трудових ресурсів, транспортних засобів, складських або інших приміщень, території (як власних так і орендованих або залучених на підставі інших цивільно-правових угод у користування) достатніх для виконання такої господарської операції.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ДПІ у Рівненському районі Рівненської області листом від 10.11.2014року №6948/17.238 було витребувано від позивача: первинні документи (бухгалтерського та податкового обліку), пов'язані з господарською діяльністю, що підтверджують дані звітів та розрахунків по податках і зборах; інформацію про власні або орендовані складські, виробничі приміщення; банківські виписки за період 2011-2013рр; структуру витрат (а.с.2 т.4). Обумовлений лист вручено позивачу 10.11.2014року, про що свідчить його підпис (а.с.7 т.4).

Відповідно до положень пунктів 44.1- 44.7 ст. 44 Податкового кодексу України показники, відображені платниками податків у податковій звітності, повинні бути підтверджені первинними документами (які підлягають зберіганню не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності). У разі ненадання таких документів до перевірки незалежно від причин такого ненадання, або не залежно від причин неврахування таких документів в ході перевірки, платник податків має право протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу документи, які підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності. У такому випадку такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення.

Однак, у разі якщо до закінчення перевірки або протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності (п. 44.6 ст. 44 ПК України).

Натомість, як слідує з пояснень представників сторін, акту перевірки та переліку документів, що були надані до перевірки позивачем, складеним за підписом позивача (а.с. 195 т.2) вбачається, що позивачем не було надано ні в ході перевірки, ні безпосередньо після її завершення (у строки встановлені п. 44.7 ст. 44 ПК України) витребуваних первинних бухгалтерських документів, що підтверджують задекларовані позивачем показники витрат за період 2011-2013рр.

За таких обставин, при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення відповідач правомірно виходив з положень п. 44.6 ст. 44 ПК України та прийняв до уваги, що показники витрат, відображені позивачем у податковій звітності на час складання такої звітності, на час проведення перевірки та безпосередньо після її проведення (у строк встановлений п. 44.7 ст. 44 ПК України) не були підтверджені первинними документами. Отож, названі обставини на час прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення були підставою для зменшення позивачу витрат та визначення у зв'язку із зазначеним грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб.

Відтак, наявними у справі доказами підтверджуються обставини щодо порушення позивачем п.44.1, п.44.3 ст. 44, п. 177.10 ст.177 ПК України, що полягає у незабезпеченні зберігання первинних документів, облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів та /або ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів чи їх копій при здійсненні податкового контролю, а як наслідок підтверджується правомірність зменшення обумовлених витрат позивача та правомірність винесення податкового повідомлення -рішення №00224/1700 від 12.12.2014р. про застосовання до позивача штрафу у розмірі 510грн.

Стосовно частково наданих позивачем до перевірки видаткових та податкових накладних за переліком відображеним у акті перевірки (стор.17-18, а.с. 155-156 т.2) з приводу часткової поставки ФОП ОСОБА_5 у 2013році для позивача цегли, паливних брикетів, твердопаливних котлів на загальну суму 158750грн. та решти видаткових, податкових накладних, прибуткових касових ордерів на проведення готівкових розрахунків, які були надані лише в суд першої інстанції на постачання решти ТМЦ названим вище контрагентом, то колегія суддів погоджується з доводами відповідача проте, що наведені у акті перевірки документи не підтверджують обставини щодо фактичного здійснення господарської операції ФОП ОСОБА_5 з позивачем.

За змістом пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Положеннями п. 138.2 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Проведення господарських операцій суб'єкта господарювання, за змістом статті 9 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Згідно частини 2 статті 3 Закону України „Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" на даних бухгалтерського обліку базується фінансова, податкова, статистична та інша звітність. Таким чином первинні документи по відображенню господарських операцій є основою для податкового обліку.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання послуг, товарів та робіт з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції.

Колегією суддів встановлено, що предметом поставки для позивача у продовж 2011-2013років є великогабаритні ТМЦ (вугілля, брикети, цегла, котли).

З наявних у справі договорів купівлі -продажу, названих ТМЦ (а.с.139,142, 145,148), вбачається, що перелічені договори не містять умов щодо порядку доставки ТМЦ, не визначають відповідальної особи за таку доставку, не містять адреси за якою такі цінності поставляються або отримуються позивачем. Стосовно ж договору купівлі - продажу цегли від 01.05.2013року, то вказаний договір хоч і містить положення про те, що постачання продукції здійснюється з доставкою, однак не визначає пункту такої доставки та не визначає на яку особу покладена подальша поставка із зазначеного пункту до площ належних позивачу. Отож, висновок суду першої інстанції про те, що відповідальним (за транспортне переміщення товару від постачальника до площ позивача) є постачальник, не відповідає наявним у справі доказам.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що до перевірки ні безпосередньо після її завершення, позивачем не було надано: доказів транспортного переміщення таких товарів від ФОП ОСОБА_5 до позивача; доказів складування, зберігання; проведення вантажо - розвантажувальних та зважувальних робіт під час приймання та відпуску; доказів наявності трудових ресурсів, транспортних засобів, автонавантажувачів; доказів наявності складських або виробничих приміщень, територій, як власних так і орендованих достатніх для виконання такої господарської операції.

На підтвердження обставин, щодо наявності складських приміщень позивачем надано суду акти приймання - передачі та договори оренди позивачем у ПП "ОСОБА_7" (керівником якого є також ОСОБА_5.) піднавісу в с. Слобідка, Острозького району, Рівненської області у ПП "ОСОБА_7" (а.с. 135, 137 т. 1). На підтвердження обставин щодо фактичної поставки позивачу ФОП ОСОБА_5 ТМЦ суду апеляційної інстанції надано копій товаро-транспортних накладних, актів здачі -прийняття послуг (а.с. 264-311 т.3). Дослідивши зазначені документи, колегією суддів встановлено, що вугілля ФОП ОСОБА_5 придбавалось у м. Нововолинську та доставлялось для ФОП ОСОБА_5 до м. Дубровиця, с. Залужжя, с. Силець, с. Верба. При цьому, зазначені акти та ТТН не містять жодних доказів щодо транспортного переміщення ТМЦ від ФОП ОСОБА_5 до позивача за адресою знаходження зазначеного піднавісу в с. Слобідка, Острозького району, Рівненської області або за іншою належною позивачу адресою. Жодних доказів приймання, зважування ТМЦ, складування, зберігання чи доставки ТМЦ за обумовленою позивачем адресою (та за іншими, що могли б належати позивачу) на вимогу суду апеляційної інстанції не надано.

В ході розгляду апеляційної скарги, представник позивача також не зміг суду пояснити яким чином перелічені ТМЦ потрапили за адресою знаходження зазначеного піднавісу в с. Слобідка, Острозького району, Рівненської області. За рахунок, яких ресурсів проводилося транспортне переміщення, зважування при передачі ТМЦ від ФОП ОСОБА_5 до позивача, за рахунок яких ресурсів забезпечувалося розвантаження, складування, зберігання, виконання робіт навантаженню, зваженню та подальшого відпуску названих ТМЦ.

На неодноразові ухвали суду проголошені в ході слухання апеляційної скарги про надання позивачем додаткових доказів (щодо: транспортного переміщення ТМЦ від ФОП ОСОБА_5 до позивача та/або за адресою знаходження піднавісу в с. Слобідка, Острозького району, Рівненської області; доказів складування; зберігання; проведення вантажо - розвантажувальних робіт; робіт по зважуванню ТМЦ під час їх прийняття та відпуску; наявності трудових ресурсів, транспортних засобів, автонавантажувачів; доказів щодо придбання позивачем необхідних послуг або залучення необхідних ресурсів від інших суб'єктів господарювання для фактичного виконання господарських операцій з придбання та продажу великогабаритних ТМЦ) позивачем не надано ні відповідних доказів, ні жодних логічних та обґрунтованих пояснень з даного приводу.

Щодо наявних у справі первинних документів, щодо подальшої реалізації позивачем названих вище ТМЦ іншим суб'єктам та копій листів таких субєктів, то наявність таких документів не підтверджує обставин щодо здійснення фактичного руху ТМЦ від ФОП ОСОБА_5 до позивача. Названі документи не підтверджують обставин щодо проведення позивачем або за його дорученням іншими суб'єктами робіт по складуванню, зберіганню, зважуванню, навантаженню та розвантаженню, транспортному переміщенні ТМЦ від ФОП ОСОБА_5 до позивача та від позивача до інших суб'єктів. Окрім того, представник позивача не зміг пояснити суду обставин, яким за рахунок яких ресурсів відбувалося зберігання ТМЦ, навантаження, зважування, подальший відпуск та транспортне переміщення.

З акту перевірки позивача, пояснень представників сторін, витягів з електронної бази даних податкового органу (а.с.3-6 т.4) вбачається, що позивач не володів (в тому числі і залученими на підставі інших угод) трудовими, господарськими, виробничими потужностями, транспортними ресурсами достатніми для здійснення операцій з поставки, переміщення, складування, зберігання, транспортування великогабаритних ТМЦ проведення вантажо -розвантажувальних та зважувальних робіт.

Відтак, висновок суду першої інстанції щодо факту поставки позивачу товарів зроблений без врахування обставин, на які посилається ДПІ, доводячи безтоварність операцій з поставки, а обґрунтований тим, що задекларовані позивачем суми витрат по названих господарських операціях підтверджені податковими накладними, видатковими накладними, документами щодо подальшої реалізації позивачем цих товарів. Суд першої інстанції не звернув увагу на вище зазначені недоліки та відсутність у позивача документів що підтверджували фактичний рух активів (транспортне переміщення ТМЦ до площ належних позивачу; їх приймання за кількістю та об'ємом в т. ч. і зважування ТМЦ під час їх прийняття, проведення робіт по розвантаженню та навантаженню ТМЦ, виконання робіт по складуванню, зберіганню), тощо, хоча з врахуванням обставин, на які посилається ДПІ та з врахуванням правової позиції Верховного Суду України це має значення для правильного вирішення спору.

Так, Верховним Судом України, у постанові від 27.03.2012 у справі за позовом Приватного підприємства "Ангара" до ДПІ у Печерському районі м. Києва про скасування податкового повідомлення-рішення було висловлено, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться постачальником послуг, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; відсутність первинних документів обліку.

Згідно зі статтею 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З огляду на зазначене, оцінку судом першої інстанції доказів у справі не можна вважати такою, що відповідає вимогам ст. 86 КАС України, а відтак і зробити висновок, що суд першої інстанції правильно встановив обставини у справі.

З врахуванням відсутності відомостей щодо фактичного переміщення ТМЦ, відсутності відомостей щодо місцезнаходження їх зберігання/складування, відсутності відомостей щодо проведення вантажо-розвантажувальних та зважувальних робіт, відсутності іншого майна (технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів, автонавантажувачів, зважувальних пристроїв), колегія суддів приходить до висновку про неможливість реального здійснення позивачем зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності.

За таких обставин, наявними у справі доказами підтверджуються обставини щодо виявленого порушення щодо заниження позивачем валових витрат 714099,00грн. за 2011-2013рр. (у розмірі 1800грн. за 2011 рік; за 2012рік -17060грн; за 2013рік -695239грн).

Дослідивши зібрані у справі докази колегією суддів встановлено, що відображені у акті перевірки обставини з приводу заниження валового доходу виникли у зв'язку з не включенням ФОП ОСОБА_4 до валового доходу всієї суми коштів, що надійшли на його розрахунковий рахунок та готівкових коштів за товари.

Так, з декларацій позивача за 2011, 2012, 2013рр.(а.с. 13 -27т.2), книги обліку доходів і витрат (а.с. 87-102 т.2) та банківських виписок вбачається таке.

За 2011рік позивачем задекларовано дохід у розмірі 2800грн, в той час за даними банківських виписок та книги обліку доходів і витрат за цей період сума фактичної виручки складає - 57850грн. Водночас, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у звітному місяці надходження коштів від ФГ "Веприк" у розмірі 29250грн. мало місце повернення позивачем названої суми коштів обумовленому контрагенту, відповідно до видаткових касових ордерів від 08.06.2011р. №1, від 12.06.2011р. №2 та від 27.06.2011р. №3. Отож, сума коштів, що надійшла від ФГ "Веприк" у розмірі 29250грн. протиправно включена відповідачем до складу доходу позивача за 2011рік. З врахування зазначених обставин, сума фактично отриманого позивачем доходу у період 2011року складає 28600грн. (сума виручки у розмірі 578850грн- сума коштів повернутих коштів у розмірі 29250грн). Відтак, наявними у справі доказами підтверджено заниження доходу позивача за 2011рік лише у розмірі 25800грн (фактично отриманий дохід у розмірі 28600-2800 задекларованого позивачем доходу).

Сума задекларованого позивачем доходу за 2012рік становить -18200грн, сума фактично отриманої виручки за даними банківських виписок та книги обліку доходів і витрат за цей період складає - 34720грн. Водночас, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у звітному місяці надходження коштів від ФОП ОСОБА_6 у розмірі 16520грн. мало місце повернення позивачем названої суми коштів обумовленому контрагенту, відповідно до товарних чеків від 01.11.2012р. №1 та від 02.11.2012р. №2. Отож, сума коштів, що надійшла від ФОП ОСОБА_6 у розмірі 16520грн протиправно включена відповідачем до складу доходу позивача за 2012рік. З урахування зазначених обставин, сума фактично отриманого позивачем доходу у період 2012року за даними зазначених доказів складає - 18200грн. (сума виручки у розмірі 34720грн.- сума коштів повернутих коштів у розмірі 16520грн). Відтак, наявними у справі доказами не підтверджується заниження доходу позивача за 2012рік.

За даними декларації позивача за 2013рік розмір задекларованого доходу становить - 696527,43грн, за даними банківських виписок та книги обліку доходів сума фактичної виручки і витрат у цей період становить - 769032,28грн. Відтак, наявними у справі доказами підтверджуються обставин щодо заниження позивачем доходу за 2013рік лише на суму 72504,85грн. (фактично отриманий дохід у розмірі 769032,28грн.-696527,43грн задекларований дохід).

За таких обставин, наявними у справі доказами підтверджуються обставини щодо виявленого порушення щодо заниження позивачем валового доходу за 2011-2013рр. на 98304,85грн. (з якої : 25800грн за 2011рік та 72504,85грн. за 2013рік).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права. За таких обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Водночас, колегія суддів враховує покликання позивача на Постанови Верховного Суду від 07.09.2012року (справа 21-242а12), від 15.04.2014року (справа №21-11а14) у яких Верховний суд висловлює правову позицію, згідно з якою постановляючи рішення яким повністю або частково визначаються грошові зобов'язання, визначення яких віднесено до виключної компетенції контролюючих органів, суд не вправі підміняти такий орган державної влади.

Відповідно до пункту 54.3 ст. 54 Податкового Кодексу України за наявності визначених Законом підстав, обов'язок щодо визначення суми грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків покладено на контролюючі органи о яких належить відповідач.

Отож, встановивши обставини, що відповідачем при визначенні грошового зобов'язання з основного платежу та штрафної санкції за податковим повідомленням- рішенням від 12.12.2014 №00223/1700 безпідставно враховано у складі доходів суми 29250грн за 2011рік та 16520грн за 2012рік, суд не вправі перебирати функції контролюючого органу та визначати яка сума грошового зобов'язання з основного платежу та штрафної санкції припадає на такі безпідставно нараховані відповідачем доходи.

Відповідач суду апеляційної інстанції розрахунку сум основного зобов'язання та штрафної санкції, нарахованої на зазначені доходи спірним податковим повідомленням рішення не надав.

З огляду на обумовлені обставини, відповідач, як контролюючий орган зобов'язаний здійснити обрахунок та зменшення суми грошового зобов'язання, визначеного податковим повідомленням- рішенням №00223/1700 від 12.12.2014р., у частині що стосується, визначеного відповідачем, основного платежу "податок з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності" та штрафної санкції, нарахованої внаслідок безпідставного збільшення позивачу доходу за 2011рік у розмірі 29250 грн. та за 2012 рік у розмірі 16520грн.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління ДФС у Рівненській області задовольнити частково, постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "28" липня 2015 р. скасувати у частині прийнятого рішення про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області №00224/1700 та №00223/1700 від 12.12.2014року.

Прийняти у названій частині нове рішення, яким визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Рівненському районі Головного управління Міндоходів у Рівненській області від 12.12.2014 №00223/1700 у частині, що стосується визначеного грошового зобов'язання за платежем "податок з доходів фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності" та штрафної санкції нарахованої внаслідок безпідставного збільшення ФОП ОСОБА_4 доходу за 2011рік у розмірі 29250 грн та за 2012 рік у розмірі 16520грн.

У задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення №00224/1700 від 12.12.2014року- відмовити.

У решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: Г.І. Майор

Є.В.Одемчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Фізична особа - підприємець ОСОБА_4 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Державна податкова інспекція у Рівненському районі Головного управління ДФС у Рівненській області вул.Відінська,8,м.Рівне,33023

4-представник позивача ОСОБА_3 - АДРЕСА_2