Справа № 815/1962/15
Суддя: Кравченко М.М.
Дата ухвалення: 2015-12-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1962/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Кравченка М.М.;

розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом Дочірнього підприємства «Чабанка» до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 15.12.2014 року, -

СУТЬ СПОРУ:

Позивач звернувся з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області в якому просив суд скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 15.12.2014 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив наступне.

В період з 14.11.2014 року по 20.11.2014 року співробітник Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області провів документальну позапланову виїзну перевірку Дочірнього підприємства «Чабанка» з питань взаємовідносин з ПП «Буд-Системс» за липень 2014 року та ПП «Ін Кар» за серпень 2014 року.

За результатами цієї перевірки 27.11.2014 року відповідач склав акт № 117/22-213/33568185/6669, яким встановлені порушення позивачем:

- п.198.1, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, не підтверджено реальність здійснення фінансово-господарських операцій, отриманих від ПП «Буд-Системс» за липень 2014 року у сумі 5000,00 грн. ПДВ та ПП «Ін Кар» за серпень 2014 року у сумі 166083,34 грн. ПДВ.

На підставі цього акту перевірки відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення:

- від 15.12.2014 року № НОМЕР_1, яким позивачеві за порушення п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 171083,00 грн.

Позивач не погоджується з податковим повідомленням-рішенням відповідача № НОМЕР_1 від 15.12.2014 року та вважає, що його слід скасувати.

Оскільки в судовому засіданні, що було призначене на 01.12.2015 року, представник відповідача не заявляв клопотань про витребування додаткових письмових доказів, допиту свідків чи експертів, представник позивача до судового засідання не зявився, суд на підставі ст.122 та ст.128 КАС України вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить задовольнити. Свій висновок суд вмотивовує наступним чином. Так, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство «Чабанка» зареєстроване та перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області як платник податків з 30.05.2005 року за № 17618 (а.с.83).

На підставі направлення від 11.11.2014 року № 1666 (а.с.114) та наказу від 11.11.2014 року № 1660 (а.с.113) співробітник Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області провів документальну позапланову виїзну перевірку Дочірнього підприємства «Чабанка» з питань взаємовідносин з ПП «Буд-Системс» за липень 2014 року та ПП «Ін Кар» за серпень 2014 року.

За результатами цієї перевірки 27.11.2014 року відповідач склав акт № 117/22-213/33568185/6669 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки Дочірнє підприємство «Чабанка» з питань взаємовідносин з підприємством ПП «Буд-Системс» за липень 2014 року та з підприємством ПП «Ін Кар» за серпень 2014 року» (а.с.13-27).

В акті перевірки встановлені наступні порушення з боку позивача:

- п.198.1, п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, не підтверджено реальність здійснення фінансово-господарських операцій, отриманих від ПП «Буд-Системс» за липень 2014 року у сумі 5000,00 грн. ПДВ та ПП «Ін Кар» за серпень 2014 року у сумі 166083,34 грн. ПДВ.

Такі висновки відповідача обґрунтовані тим, що у звязку з отриманою податковою інформацією по відпрацюванню ПП «Буд-Системс» та ПП «Ін Кар», а також враховуючи наявні факти відсутності достатньої кількості робітників, основних фондів на підприємствах ПП «Буд-Системс» та ПП «Ін Кар» свідчать про нереальність здійснення фінансово-господарських операцій.

За наслідками перевірки позивача податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення:

- від 15.12.2014 року № НОМЕР_1, яким позивачеві за порушення п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України зменшено розмір відємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 171083,00 грн. (а.с.11).

Суд вважає, що вказані висновки про наявність зазначених порушень податкового законодавства позивачем є необґрунтованими.

Свій висновок суд вмотивовує наступним чином.

Впродовж судового розгляду справи суд встановив, що Дочірнє підприємство «Чабанка» (замовник) укладало з ПП «Буд-Системс» (підрядник) та ПП «Ін Кар» (підрядник) договори підряду від 30.06.2014 року № 17/П/14, від 10.07.2014 року № Б/Н, від 21.08.2014 року № 21/08/14 (а.с.28-31, 55-56, 67-68).

Відповідно до умов зазначених договорів замовник доручає, а підрядник зобовязується виконати передбачені даним договором роботи з обслуговування території та обєктів нерухомості, ремонтні роботи на території комплексу «Чабанка». Загальний зміст і вартість робіт визначені в кошторисах, що є невідємною частиною договору і підставою для проведення розрахунків.

На підтвердження реальності виконання зазначених договорів позивач надав до суду дефектні акти, підсумкові відомості ресурсів, довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати форми КБ-3, акти прийому виконаних робіт форми КБ-2в, зведені кошториси розрахунку вартості, локальні кошториси, оборотно-сальдові відомості по рахунку, платіжні доручення, податкові накладні, що свідчить про реальність здійснення господарських операцій (а.с.32-54, 57-66, 69-82).

Суд встановив, що за виконані роботи (надані послуги) позивач зі своїми контрагентами розрахувався, тобто сторони договору зазнали зміни майнового стану.

Дані факти підтверджуються податковими накладними, які були включені позивачем у податкову звітність у періоді, що перевірявся, а також копіями відповідних документів про оплату вартості за виконані роботи (надані послуги), які є в матеріалах справи.

На підставі викладених обставин, суд вважає, що витрати за договорами укладеними з контрагентами позивач правомірно включив до складу витрат.

Відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України: «Витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником)».

Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті;

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно з п.138.2. ст.138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.138.4 цієї статті витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

З сукупного аналізу вказаних норм законів суд робить висновок, що до складу валових можуть бути віднесені будь-які витрати, здійснені (нараховані) як компенсація за отримані платником товари (послуги), повязані з його господарською діяльністю.

Суд не погоджується з доводами відповідача про відсутність будь-яких дозволів щодо перебування на території комплексу ДП «Чабанка» робітників, оскільки в матеріалах справи знаходяться накази № 17/3 від 01.07.2014 року, 17/4 від 10.07.2014 року та № 17/5 від 21.08.2014 року про доступ співробітників ПП «Буд-Системс» та ПП «Ін Кар» на територію ДП «Чабанка» (а.с.157-159).

З наданих позивачем первинних документів вбачається, що вказаними контрагентами позивачу надавалися послуги по виконанню робіт з обслуговування території та обєктів нерухомості, ремонтні роботи, а позивач в свою чергу здійснював оплату за ці роботи, що підтверджується матеріалами справи.

Крім цього, з огляду на матеріали справи суд встановив, що за наслідками цих господарських операцій вказані контрагенти видали податкові накладні, які були включені ним у податкову звітність у періоді, що перевірявся.

Також, суд звертає увагу, що згідно з пп.180.1.1 п.180.1 ст.180 Податкового кодексу України платником податку є будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.

Суд встановив, що позивач та його контрагент на момент здійснення вказаних господарських операцій були платниками податків.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Таким чином, відповідно до зазначених правових норм, з моменту отримання зазначених податкових накладних від контрагентів у позивача виникло право на віднесення ПДВ по операціях з цими контрагентами до складу свого податкового кредиту з ПДВ.

При цьому, факт виконання контрагентами позивача передбачених укладеними договорами робіт (послуг) підтверджується наданими до суду первинними документами, що знаходяться в матеріалах справи.

Відповідно п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до ПК) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 ПК на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу; б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 ПК на момент отримання контролюючим органом податкової декларації; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Більше того, позивач не повинен нести відповідальність за дії чи бездіяльність своїх контрагентів. Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення вартості отриманих послуг до складу валових витрат у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження їх розміру.

Таким чином, суд вважає, що позивач не порушував податкове законодавство.

Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 31.01.2011 року в адміністративній справі за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення.

Також, суд звертає увагу на рішення Європейського Суду з прав людини від 9 січня 2007 року, про порушення Україною статті 1 Першого протоколу у справі «Інтерсплав проти України».

Так, у п.37 рішення вказується: «Заявник стверджував, що він сплачував податки відповідно до Закону і ці платежі перевірялись декілька разів державними органами. Він зазначив, що він не несе відповідальності за діяльність інших компаній, у яких він купував металевий брухт, ціна на який включала ПДВ. Обов'язок сплачувати це ПДВ покладався на ці компанії, а не на заявника. Заявник підкреслив, що він не мав ні компетенції, ні можливості контролювати господарську діяльність інших підприємств і ситуація, на яку посилається Уряд, вказує на незадовільну діяльність податкових органів, за які заявник не повинен нести відповідальність. Він далі підкреслював, що численні перевірки його діяльності які здійснювалися податковими органами, не виявили порушень, на підставі яких останні могли б ґрунтувати свої відмови».

Відповідно до п.38 рішення зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів для запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б указували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань».

Під час розгляду справи відповідач не надав доказів, які б вказували про безпосереднє відношення позивача до зловживань у системі відшкодування ПДВ.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, враховуючи викладене вище, суд встановив, що відповідач всупереч нормам Податкового кодексу України безпідставно прийняв спірне податкове повідомлення-рішення.

Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Податковим кодексом України, ст.ст.2, 7, 8, 9, 11, 27, 69-71, 86, 94, 122, 128, 159-163 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області № НОМЕР_1 від 15.12.2014 року.

3. Судові витрати розподілити відповідно до ст.94 КАС України.

Порядок і строки оскарження постанови визначаються ст.ст.185, 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.254 КАС України.

Суддя М.М. Кравченко