Справа № 0909/5623/12
Суддя: Донець О.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" листопада 2015 р. м. Київ К/800/61269/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Донця О.Є.,

суддів: Логвиненка А.О.,

Мороза В.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.12.2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.12.2012 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без задоволення, а постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.12.2012 року без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на допущені судами порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.12.2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року та ухвалити нову постанову. якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи, рішення судів першої та апеляційної інстанції щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач (прізвище на той час ОСОБА_2 ), 1953 року народження з 16.04.1976 року проходив службу в органах МВС України, остання посада дільничний інспектор у справах неповнолітніх лінійного відділу внутрішніх справ на ст. Коломия ЛВВС на ст.Івано-Франківськ, звідки був звільнений 22.09.1988 року на підставі статті 67 пункту «е» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (у зв`язку з переходом на роботу в інше Міністерство).

У жовтні 1988 року Коломийським об`єднаним міським військовим комісаріатом позивача було призвано для проходження надстрокової служби, після чого, починаючи з 28.10.1988 року, позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (м. Мончегорськ Мурманської області), звідки 05.08.1992 року був звільнений в запас. За заявою від 15.07.1993 року позивачу було призначено пенсію згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вислуга позивача на час звільнення 20 років (із яких календарних 19).

У лютому та квітні 2012 року позивач звертався до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області із заявами про переведення його на пенсію по лінії МВС та здійснення перерахунку пенсії як колишньому співробітнику органів внутрішніх справ.

Листами від 03.03.2012 року № 195/К 15 та від 11.05.2012 року № 548/К 15 Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області відмовило позивачу у задоволенні заяв з тих підстав, що для проведення такого перерахунку немає законних підстав, оскільки позивач був звільнений із органів МВС не у зв`язку з виходом на пенсію, а у зв`язку з переведенням в інше міністерство.

Відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» в редакції до 29 квітня 2006 року, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених із служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.

Законом України від 04.04.2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», що набрав чинності 29.04.2006 року, внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», зокрема, змінено назву цього Закону, зміст і редакцію окремих статей та доповнено його новими статтями. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема пункт «б» цієї статті передбачає, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»«д» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», в разі досягнення ними на день звільнення зі служби 45-річного віку, крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону, за наявності у них страхового стажу 25 років і більше, з яких не менше ніж 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України.

Вирішуючи питання про застосування цього закону у часі, колегія суддів виходить із того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей.

Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.

Також у цьому ж Рішенні зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державою права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Відповідно до частини 2 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці, за винятком тих, які проходять строкову службу, не можуть бути звільнені з військової служби до набуття права на пенсію за вислугу років.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по їхньому пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Про необхідність такого застосування вказаних норм матеріального права йдеться у постанові Верховного Суду України від 10.02.2015 року (справа № 21-630а14).

Відповідно до статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Вирішуючи спір, суди попередній інстанцій неправильно визначили час виникнення спірних правовідносин.

Отже, судам необхідно встановити коли у позивача виникло право на призначення пенсії відповідно до пункту «б» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» в редакції, що діяла до 29.04.2006 року.

Необхідною умовою для призначення вказаної пенсії є наявність у військовослужбовця загального трудового стажу 25 календарних років і більше.

З документів, які містяться в матеріалах справи, не вбачається, чи мав позивач до часу набрання чинності Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» № 3591-IV загальний трудовий стаж не менше 25 календарних років.

Відповідно до статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, порушення судами норм процесуального права призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам щодо законності та обґрунтованості і таке неправильне вирішення справи не може бути усунено судом касаційної інстанції, а тому рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду суду слід врахувати вищенаведене та прийняти обґрунтоване та законне рішення за результатами повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Керуючись статтями, 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25.12.2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2014 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, передбаченому статтями 235 244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: О.Є. Донець

А.О. Логвиненко

В.Ф. Мороз