Справа № 2а-16/12
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 р. Справа № 82536/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бережанської міської ради Тернопільської області про скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Бережанської міської ради Тернопільської області, яким просила скасувати рішення відповідача від 29.12.2011 року № 337 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 та протесту Прокурора Бережанського району «Про скасування п. 18 рішення сесії Бережанської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду земельних ділянок» № 272 від 28.10.2011 року».

Постановою Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2012 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 положення ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» слід розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Бережанська міська рада Тернопільської області, на думку суду, приймаючи оскаржуване рішення, діяла виключно в межах своїх повноважень, оскільки дане рішення є актом одноразового застосування і вичерпує свою дію фактом його виконання, тобто в даному випадку фактом виконання оскаржуваного рішення є виготовлення ОСОБА_1 державного акта на право приватної власності на землю, а оскільки нею такого акта не виготовлено, то факт виконання рішення не відбувся, а тому Бережанська міська рада була вправі його скасувати. Крім того, таке рішення відповідача прийняте на виконання вимог прокурора, який виявив недоліки при вирішенні міською радою питання про передачу у власність позивача земельної ділянки, зокрема, відсутність підпису ОСОБА_3 в кадастровому плані.

Постанову в апеляційному порядку оскаржила позивач, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а суд неповно встановив обставини, що мають значення для справи. Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення, Бережанська міська рада Тернопільської області не лише вийшла за межі своїх повноважень, оскільки орган місцевого самоврядування не має права скасовувати своє рішення, на підставі якого в особи виникло певне субєктивне право, а й взяла на себе повноваження суду, до виключної компетенції якого належить перегляд законності таких рішень. Тому позивач вважає, що такими протиправними діями і рішенням відповідач позбавив її законного права на оформлення права власності на передану їй земельну ділянку.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановив суд, 03.09.2010 року комісія Бережанської міської ради Тернопільської області в складі начальника відділу містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства, землевпорядника-юриста земельного відділу та депутата міської ради за зверненням ОСОБА_1 та в її присутності провела обстеження земельної ділянки та межових знаків по вул. Богуна, 1 в м. Бережани Тернопільської області, яка перебуває в користуванні позивача, з боку землеволодіння сусідки ОСОБА_3, з питань спору щодо межі між земельними ділянками, за результатами якого був складений відповідний акт.

Як вбачається із змісту даного акта, під час обстеження було встановлено, що межі земельної ділянки не відповідають інвентарній справі 1991 року, оскільки ОСОБА_3 самовільно захопила частину земельної ділянки ОСОБА_1 (згідно із складеною схемою).

За результатами обстеження комісія рекомендувала: відновити межі земельної ділянки ОСОБА_1 згідно з інвентарною справою; ОСОБА_1 виготовити державний акт на земельну ділянку згідно з інвентарною справою та встановити межі при його виготовленні; розглянути акт на черговій сесії міської ради.

Рішенням Бережанської міської ради Тернопільської області від 29.09.2010 № 1143 «Про затвердження акту комісії» було затверджено даний акт від 03.09.2010 року та рекомендовано ОСОБА_1 виготовити державний акт на землю згідно з інвентарною справою.

На підставі цього рішення ліцензований субєкт господарювання СПД-ФО ОСОБА_4 на замовлення позивача виготовив кадастровий план співвласників земельної ділянки по вул. Богуна, 1 в м. Бережани Тернопільської області з описом і погодженням меж земельної ділянки із суміжними землевласниками (землекористувачами).

Рішенням Бережанської міської ради Тернопільської області від 28.10.2011 року № 272 «Про передачу у власність та надання в оренду земельних ділянок» ОСОБА_5 і ОСОБА_1 було передано у власність із земель житлової забудови земельну ділянку загальною площею 600 кв. м для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Богуна, 1 в м. Бережани Тернопільської області, а також надано їм дозвіл на складання і видачу державного акта на право власності на вищевказану земельну ділянку (п. 18 рішення).

Однак 26.12.2011 року прокурор Бережанського району Тернопільської області вніс до Бережанської міської ради Тернопільської області протест за № 3087вих11, яким вимагав скасувати п. 18 рішення від 28.10.2011 року № 272 як незаконний.

Протест прокурор мотивував тим, що під час обстеження меж земельних ділянок та складення акту від 03.09.2010 року ОСОБА_3 була відсутня і не повідомлена належним чином про проведення комісією міської ради такого обстеження, отже, дане обстеження було проведене односторонньо лише з врахуванням позиції ОСОБА_1 Також ОСОБА_3 не було надіслано рішення Бережанської міської ради Тернопільської області від 29.09.2010 № 1143 «Про затвердження акту комісії», в зв'язку з чим вона не могла оскаржити це рішення. Крім того, комісія не вивчила належним чином подані ОСОБА_1 документи та не врахувала існування невирішеного межового спору між нею та ОСОБА_3, в зв'язку з чим безпідставно рекомендувала погодити проектно-технічну документацію на земельну дідянку ОСОБА_1, чим порушила права ОСОБА_3 Також прокурор посилався на те, що при прийнятті опротестованого рішення міська рада не врахувала кадастрового плану земельної ділянки ОСОБА_6, згідно з яким він фактично використовував 0,0675 га земель житлової і громадської забудови по вул. Богуна. Однак при прийнятті оскаржуваного рішення міська рада взяла за основу протиправний акт комісії від 03.09.2010 року.

За результатами розгляду протесту Бережанська міська рада Тернопільської області прийняла рішення від 29.12.2011 року № 337 «Про розгляд заяви гр. ОСОБА_2 та протесту Прокурора Бережанського району «Про скасування п. 18 рішення сесії Бережанської міської ради «Про передачу у власність та надання в оренду земельних ділянок» № 272 від 28.10.2011 року», яким протест задовольнила та скасувала п. 18 рішення міської ради від 28.10.2011 року № 272.

Колегія суддів вважає правильним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного рішення відповідача з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до змісту положень ст. 198 чинного на даний час Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками (землекористувачами) є обов'язковою умовою для виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, який в свою чергу є невід'ємною частиною проекту землеустрою і відповідно обов'язковою умовою для погодження технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Однак на законодавчому рівні не визначений порядок погодження меж землі при проведенні кадастрових зйомок, в тому числі і порядок вирішення спору у випадку відмови суміжного землекористувача погодити межі земельної ділянки.

На думку колегії суддів, в даному випадку слід керуватись, зокрема, положеннями ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якою передбачено, що до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вирішення земельних спорів, а також ч. 1 ст. 106 Земельного кодексу України, згідно з якою власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Виходячи із структури та загальних засад діяльності місцевих рад, слід зазначити, що особа, зацікавлена у вирішенні земельного спору, повинна звернутись до відповідної ради з відповідною заявою, що зробила ОСОБА_1 в даному випадку, і така заява повинна бути розглянута попередньо комісією місцевої ради, до компетенції якої належить вирішення питань з регулювання земельних відносин і яка повинна надати відповідні висновки для вирішення спірного питання виконавчим комітетом місцевої ради.

При розгляді клопотання зацікавленої особи комісія зобовязана встановити, чи відмова суміжного землекористувача в погодженні меж земельної ділянки є обґрунтованою, а також інші суттєві обставини, які мають значення для вирішення спору, і відповідно до встановлених обставин комісія приймає рішення, яке оформляється протоколом, про можливість підписання акту погодження меж земельної ділянки без підписів суміжних власників чи землекористувачів, яке повинне враховуватись виконавчим комітетом ради при вирішенні спірного питання.

При цьому колегія суддів зазначає, що якщо розгляд земельного спору відповідним органом місцевого самоврядування не приніс позитивного результату, особа, яка звернулась з відповідною заявою, має право звернутися до суду за захистом своїх прав.

Як зазначено вище, в зв'язку з наявністю межового спору із суміжним землекористувачем ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернулась до Бережанської міської ради Тернопільської області із заявою, в якій просила міську раду направити комісію для обміру межі між її земельною ділянкою по вул. Богуна, 1 та земельною ділянкою ОСОБА_7 по вул. Чайковського, 13 і 03.09.2010 року така комісія провела обстеження межі між даними земельними ділянками і склала відповідний акт, який був затверджений рішенням Бережанської міської ради Тернопільської області від 29.09.2010 № 1143.

Однак відповідно до положень наведеної вище ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення земельних спорів належить до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, а не сесії відповідної ради, отже, зазначене вище рішення Бережанської міської ради Тернопільської області від 29.09.2010 № 1143 прийняте радою з перевищенням передбачених законодавством повноважень, тому не може бути належним доказом погодження межі між земельними ділянками ОСОБА_1 по вул. Богуна, 1 і ОСОБА_7 по вул. Чайковського,13 в м. Бережани Тернопільської області.

Крім того, при складенні зазначеного акту комісія міської ради керувалась лише матеріалами інвентарної справи на житловий будинок по вул. Богуна, 1 (колишня назва 50 років СРСР) в м. Бережани Тернопільської області без здійснення реальних обмірів суміжних земельних ділянок і без з'ясування факту встановлення та закріплення межових знаків, тому даний акт також не може бути належним доказом встановлення реальної і фактичної межі між земельними ділянками ОСОБА_1 і ОСОБА_7

Дана обставина також підтверджується актом міжвідомчої комісії Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області, Управління Держкомзему в Бережанському районі Тернопільської області і Бережанської міської ради Тернопільської області від 14.11.2011 року, складеного за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 про руйнування та перенесення огорожі між будинковолодіннями по вул. Богуна, 1 і по вул. Чайковського,13 в м. Бережани Тернопільської області, в якому, зокрема, вказаний висновок комісії про те, що акт комісії міської ради від 03.09.2010 року носить констатуючий характер і на його підставі неможливо виготовити документацію на приватизацію землі і дане питання можливо вирішити лише за згодою сторін чи в судовому порядку.

Приймаючи оскаржуване рішення, Бережанська міська рада Тернопільської області правильно врахувала наявність межового спору між ОСОБА_1 і ОСОБА_7, що стало підставою для звернення позивача із зазначеною вище заявою, а ОСОБА_7 з відповідною заявою в Прокуратуру Бережанського району Тернопільської області.

Таким чином, враховуючи наявність зазначеного вище межового спору між ОСОБА_1 і ОСОБА_7, відсутність встановленої чіткої межі між їх земельними ділянками та встановлених і переданих на зберігання у визначеному законодавством порядку межових знаків, колегія суддів вважає, що до вирішення зазначеного межового спору у встановленому законодавством порядку оформлення цими особами права приватної власності на дані земельні ділянки з отриманням державного акта є неможливим.

Щодо посилання позивач на рішення Конституційного Суду України в рішенні від 16.04.2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) колегія суддів зазначає наступне.

Даним рішенням Конституційний Суд України розяснив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В мотивувальній частині цього рішення вказується, що в законах України також передбачено право органів місцевого самоврядування скасовувати та змінювати свої рішення.

Також Конституційний Суд України вказав, що системний аналіз наведених в зазначеному рішенні положень Конституції і законів України дає підстави вважати, що за органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов'язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п'ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Отже, Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Із змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Однак, як вважає Конституційний Суд України, це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт.

Водночас висновки Конституційного Суду України, зазначені у цьому рішенні, про те, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання, на думку колегії суддів, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки в даному рішенні Конституційний Суд України зазначив, що орган місцевого самоврядування не може змінити чи скасувати прийнятий ним правовий акт лише після його фактичного виконання.

Однак позивач помилково ототожнює поняття фактичного виконання рішення органу місцевого самоврядування та вчинення певних дій щодо його виконання (часткового виконання).

Зокрема, відповідно до положень ст. 118 Земельного кодексу України у випадку надання органом місцевого самоврядування особі земельної ділянки у власність така особа виготовляє проект землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки.

Також рішенням від 20.10.2011 року № 272 Бережанська міська рада Тернопільської області надала ОСОБА_1 і ОСОБА_5 дозвіл на складення і видачу державного акта на право власності за земельну ділянку.

Тобто фактичним виконанням цього рішення було оформлення технічної документації на земельну ділянку та отримання державного акта на право власності на неї.

Однак, як встановив суд і не заперечує ОСОБА_1, вона лише розпочала виконання зазначеного рішення, а саме замовила в ліцензованого субєкта господарювання виготовлення технічної документації і фактично було виготовлення кадастрового плану земельної ділянки, отже, фактично (в повному обсязі) дане рішення не виконане.

Тому, з врахуванням наведених вище обставин та правових норм, колегія суддів дійшла висновку, що у Бережанської міської ради Тернопільської області за результатами розгляду протесту прокурора були законні підстави для скасування свого раніше прийнятого рішення, а оскаржуване рішення відповідача прийняте в межах його повноважень та з дотриманням вимог законодавства.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржувану постанову слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. ст. 206, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Бережанського районного суду Тернопільської області від 09 квітня 2012 року у справі № 2а-16/12/1901 за позовом ОСОБА_1 до Бережанської міської ради Тернопільської області про скасування рішення залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

ОСОБА_8

Ухвала складена в повному обсязі 16.11.2015 року