Справа № 826/20470/14
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2015 р. м. Київ К/800/26128/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача Бевз В.І., Полковська Д.Е.

відповідача Макаревич О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуДержавної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
на постановуКиївського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року
у справі826/20470/14
за позовомПублічного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот»
доДержавної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Судноплавна компанія «Укррічфлот» (далі по тексту - позивач, ПАТ «СК «Укррічфлот») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 30 липня 2014 року № , від 19 грудня 2014 року № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

За результатами перегляду рішення суду першої інстанції 21 травня 2015 року Київським апеляційним адміністративним судом винесено постанову, якою постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року скасовано, а позов задоволено.

Вважаючи рішення суду апеляційної інстанції таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року.

Позивач в письмових запереченнях на касаційну скаргу просив у її задоволенні відмовити.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 15 квітня 2014 року по 23 червня 2014 року працівниками відповідача проведено документальну планову виїзну перевірку фінансово - господарської діяльності ПАТ «СК «Укррічфлот» () з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами такої перевірки складено акт №3517/26-56-22-01-03/00017733 від 08 липня 2014 року, в якому зафіксовано порушення позивачем:

- підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, статті 39, підпункту 135.4.2 пункту 135.4, підпункту 135.5.13 пункту 135.5 статті 135, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 146.14 статті 146, підпунктів 153.2.1, 153.2.3 пункту 153.2, пункту 153.8 статті 153 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток в розмірі 43031603,00 грн., в тому числі по періодах:

за III - IV квартали 2012 року у сумі «-» 19926182,00 грн.;

за 2013 рік у сумі «-» 43031603,0 грн.

та донараховано податку на прибуток в загальному розмірі 11537170,00 грн., в тому числі по періодах:

за IV квартал 2012 року у сумі 5412447,0 грн.;

за 2013 рік у сумі 6124723,0 грн.;

- підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, статті 39, пункту 146.14 статті 146, пункту 185.1 статті 185, пункту 186.1 статті 186, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 7992302,00 грн.

На підставі акта перевірки податковим органом 30 липня 2014 року винесено податкові повідомлення-рішення:

№, яким позивачу збільшено суму грошових зобов'язань з податку на прибуток у загальному розмірі 6715770,00 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань по збору за використання радіочастотного ресурсу у загальному розмірі 275,51 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з ПДВ у загальному розмірі 8624,11 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з податку на прибуток у загальному розмірі 3956581,00 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з ПДВ у загальному розмірі 9428418,00 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з ПДВ у загальному розмірі 155296,00 грн.;

№ , яким збільшено суму пені у сфері ЗЕД на 170,00 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з плати за землю в загальному розмірі 104717,36 грн.;

№, яким збільшено суму пені у сфері ЗЕД на 66,65 грн.;

№, яким застосовано ШС (РРО) у сумі 1310,00 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з податку на прибуток іноземних юридичних осіб у загальному розмірі 2479,05 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з ПДФО у загальному розмірі 1350,03 грн.;

рішення №, яким визначено штрафні санкції з ЄСВ у загальному розмірі 819124,87 грн.

Під час адміністративного оскарження зазначених податкових повідомлень-рішень та розгляду первинної скарги позивача, ГУ Міндоходів у м. Києві доручено ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві провести документальну позапланову перевірку.

За наслідками проведення ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві документальної позапланової перевірки, згідно доручення ГУ Міндоходів у м. Києві, складено акт перевірки №5594/26-56-22-01-03/00017733 від 06 жовтня 2014 року.

Згідно з висновками, викладеними в акті перевірки встановлено порушення позивачем вимог:

- підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, статті 39, підпункту 135.4.2 пункту 135.4, підпункту 135.5.13 пункту 135.5 статті 135, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 146.14 статті 146, підпунктів 153.2.1, 153.2.3 пункту 153.2, пункту 153.8 статті 153 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування податком на прибуток в розмірі 43031603,00 грн.;

- підпунктів 14.1.27, 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, статті 39, пункту 146.14 статті 146, пункту 185.1 статті 185, пункту 186.1 статті 186, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в загальному розмірі 6389143,00 грн.

Не погоджуючись із висновками, викладеними в акті перевірки, товариство подало до податкового органу заперечення на вказаний акт.

За наслідками розгляду заперечень на зазначений акт перевірки від 06 жовтня 2014 року, відповідачем прийнято рішення від 16 жовтня 2014 року №10697/10/26-56-22-01-11, яким висновки акту залишені без змін.

В подальшому, у порядку адміністративного оскарження вищевказаних податкових повідомлень-рішень, рішенням ДФС України від 12 грудня 2014 року №8589/6/99-99-10-01-25 скасовані податкові повідомлення - рішення, а податкове повідомлення - рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з плати за землю на загальну суму 104717,36 грн. - залишено без змін.

ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві, з урахуванням рішення ДФС України від 12 грудня 2014 року №8589/6/99-99-10-01-25, прийнято нові податкові повідомлення-рішення від 19 грудня 2014 року:

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з податку на прибуток у загальному розмірі 2514607,50 грн.;

№, яким збільшено суму грошових зобов'язань з ПДВ у загальному розмірі 53014,50 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що органом державної податкової служби доведено законність та обґрунтованість прийняття оскаржуваних рішень.

Постановляючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції зазначив про помилковість позиції податкового органу щодо завищення позивачем витрат та безпідставне включення до складу податкового кредиту сум податку, сплачених контрагентам за результатами виконання договірних відносин. Також колегія суддів дійшла висновку про правомірність обрахування позивачем грошових зобов'язань по земельному податку та недоведеність відповідачем заниження суб'єктом господарської діяльності ціни послуг тайм-чартеру.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для визначення грошового зобов'язання з податку на прибуток стало виявлення податковим органом під час перевірки неправомірне надання позивачем послуг тайм-чартеру за цінами, які не відповідають звичайним на такі послуги, відображення в податковому обліку двічі витрат на придбання корпоративних прав, а також включення до складу витрат сум, сплачених ТОВ «ВКФ «Нептун Групп» та ТОВ «Ріо-Грандес».

Аналізуючи такі доводи податкового органу на обґрунтування правомірності визначення грошових зобов'язань з податку на прибуток, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У період, за який податковим органом проведено перевірку та виявлено порушення позивачем вимог податкового законодавства під час надання послуг тайм-чартету по заниженим цінам, спірні правовідносини регулювались Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року №334/94-ВР у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України №334/94-ВР) та Податковим кодексом України у відповідній редакції (далі по тексту - ПК України).

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України №334/94-ВР доход, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг) пов'язаним особам, визначається виходячи із договірних цін, але не менших за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), що діяли на дату такого продажу.

Аналіз наведеної норми права дає підстави вважати, що дохід, отриманий платником податку від продажу товарів (робіт, послуг), повинен бути не меншим за звичайні ціни на такі товари (роботи, послуги), які діяли на дату такого продажу, у тому випадку, коли договір купівлі продажу укладається між платником податку і пов'язаною особою.

Підпунктом 7.4.3 пункту 7.4 статті 7 Закону України №334/94-ВР закріплено, що положення підпунктів 7.4.1, 7.4.2 поширюються також на операції з особами, які не є платниками податку, встановленого статтею 10 цього Закону, або сплачують податок на прибуток за іншими, ніж платник податку, ставками.

Аналогічні положення закріплені й у підпунктах 153.2.1-153.2.3 пункту 153.2 статті 153 ПК України.

Відповідно до пункту 8 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України у випадках, визначених цим Кодексом, до вступу в дію статті 39 цього Кодексу, що регулюватиме порядок визначення звичайних цін, починаючи з 1 січня 2013 року, застосовується пункт 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Господарські відносини позивача із контрагентами - нерезидентами по наданню послуг тайм-чартеру виникли в 2012 році та мали місце протягом 2013 року.

Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 зазначеного Закону передбачено, що якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Згідно з цим підпунктом справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).

Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених Законом України №334/94-ВР, покладається на податковий орган у встановленому порядку. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін.

Таким чином, якщо не доведене зворотне, звичайною вважається ціна, визначена сторонами договору. При цьому обов'язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на податковий орган.

Для визначення звичайної ціни використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Однак при цьому необхідно враховувати, чи є умови таких договорів співставними, важливе значення також мають і властивості товарів/послуг, які є - предметом купівлі-продажу.

З'ясування рівня звичайних цін має відбуватися відповідно до визначеної процедури, а необхідна інформація - надаватися уповноваженим державним органом. Таким чином, будь-які дані, надані приватними структурами чи не уповноваженими на це державними органами (висновки, результати досліджень, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно тощо), не є статистичними документами стосовно звичайних цін на товари (роботи, послуги) та не можуть бути підставою для визначення звичайної ціни.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Укррічфлот», суд апеляційної інстанції, здійснив оцінку наведених податковим органом доводів, на обґрунтування заниження позивачем цін за послуги тайм-чартеру, та зауважив про їх непереконливість з огляду на їх нормативну необґрунтованість.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що положеннями підпункту 39.1.1 пункту 39.1 статті 39 ПК України, яка регулює порядок визначення звичайних цін починаючи з 1 січня 2013 року, закріплено, що податковий контроль за трансфертним ціноутворенням передбачає коригування податкових зобов'язань платника податків до рівня податкових зобов'язань, розрахованих за умови відповідності комерційних та/або фінансових умов контрольованої операції комерційним та/або фінансовим умовам, які мали місце під час здійснення зіставних операцій, передбачених цією статтею, сторони яких не є пов'язаними особами.

При цьому, перелік контрольованих операцій визначений у пункті 39.2 статті 39 ПК України.

Однак, ані в акті перевірки, ані під час розгляду справи судами, податковий орган не навів обґрунтувань щодо віднесення операцій позивача по наданню послуг тайм-чартеру до контрольованих в розумінні статті 39 ПК України, що виключає можливість її застосування до спірних правовідносин.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для включення до складу витрат та податкового кредиту сум, сплачених позивачем його контрагентам - ТОВ «ВКФ «Нептун Групп» та ТОВ «Ріо-Грандес», на виконання укладених з останніми договорів.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно з підпунктом 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України податковим кредитом визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1. статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2. названої статті встановлює, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1. статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6. статті 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11. статті 201 цього Кодексу.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірки, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

Такий висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 січня 2011 року у справі № 21-37а10. Зокрема, Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України було зазначено, що податкова накладна, яка видається платником податку, що поставляє послуги, на вимогу їх отримувача, є підставою для нарахування податкового кредиту останнього лише за умови здійснення самої господарської операції.

Як встановлено судом апеляційної інстанції позивачем під час перевірки та розгляду справи в суді надано належним чином оформленні первинні документи, оформлені у зв'язку з виконанням умов договорів, укладених між позивачем та ТОВ «ВКФ «Нептун Групп», ТОВ «Ріо-Грандес».

На обґрунтування висновків про укладення позивачем договорів з названими контрагентами без мети їх реального виконання, податковий орган посилається на акти перевірок останніх та відомості щодо проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні за фактом службової недбалості посадових осіб Керченської ОДПІ ГУ Міндоходів в АР Крим.

Проте, як вірно зазначив суд апеляційної інстанції, суб'єктом владних повноважень не вказано у чому саме полягає порушення вимог законодавства позивачем, а не його контрагентами.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про недоведеність відповідачем правомірності висновків щодо завищення позивачем витрат та податкового кредиту, в результаті включення до їх складу сум, сплачених ТОВ «ВКФ «Нептун Групп» та ТОВ «Ріо-Грандес».

Також під час перевірки позивача податковим органом встановлено, що у 2008 році позивачем було придбано 67,3% від загального розміру статутного капіталу ТОВ «Фінкапітал».

Витрати з придбання зазначених корпоративних прав відображено підприємством у періоді їх придбання у р. 1.2 «витрати звітного періоду» додатку КЗ «Розрахунок фінансових результатів операцій з цінними паперами та деривативами» до декларації з податку на прибуток за 2008 рік.

В подальшому зазначені витрати відображались у р. 1.3 «від'ємний фінансовий результат попереднього звітного (податкового) періоду» додатку КЗ «Розрахунок фінансових результатів операцій з цінними паперами та деривативами», додатку ЦП «Розрахунок фінансових результатів від операцій з торгівлі цінними паперами, деривативами та іншими, ніж цінні папери корпоративними правами» та таблиці 1 «Розрахунок фінансових результатів від операцій з торгівлі цінними паперами та іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами» додатку ЦП до декларацій з податку на прибуток за 2009 - 2012 роки.

Також перевіркою встановлено, що позивач повторно відобразив у р. 02 «витрати, пов'язані з придбанням корпоративних прав в іншій, ніж цінні папери, формі» таблиці 3 «Операції з корпоративними правами в іншій, ніж цінні папери, формі та окремими видами цінних паперів» додатку ЦП до декларацій з податку на прибуток за 2013 рік.

У зв'язку з викладеним податковий орган дійшов висновку про заниження позивачем доходів від операцій з цінними паперами.

Аналізуючи встановлені відповідачем під час перевірки обставини, колегія суддів вважає наведені вище висновки помилковими з огляду на наступне.

Форми Податкової декларації з податку на прибуток підприємства, у період, що підлягав перевірці, були затверджені:

- у період до 28 лютого 2011 року наказом Державної податкової адміністрації України від 29 березня 2003 року № 143, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 8 квітня 2003 року за № 271/7592 (далі по тексту - Наказ №143);

- у період з 28 лютого 2011 року по 28 вересня 2011 року наказом Державної податкової адміністрації України від 28 лютого 2011 року №114, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 березня 2011 року за № 397/19135 (далі по тексту - Наказ №114);

- у період з 28 вересня 2011 року по 16 січня 2014 року наказом Міністерства фінансів України від 28 вересня 2011 року №1213, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 жовтня 2011 року за № 1215/19953 (далі по тексту - Наказ №1213);

- з 16 січня 2014 року наказом Міністерства доходів і зборів України від 30 грудня 2013 року №872, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20 січня 2014 року за № 103/24880 (далі по тексту Наказ №872).

Як вбачається з додатків КЗ та ЦП до податкової декларації з податку на прибуток, затверджених наказами №143 та №114, прибуток або збиток розраховувався від операцій з акціями та іншими, ніж цінні папери корпоративними правами.

Наказом №1213 розрахунки фінансових результатів від операцій з торгівлі цінними паперами та іншими, ніж цінні папери, корпоративними правами відокремлено від фінансових результатів за операціями з деривативами (похідними інструментами).

У подальшому наказом №872 додаток ЦП по декларації з податку на прибуток містить вже три таблиці, в яких відображаються Операції з цінними паперами, що перебувають в обігу на фондовій біржі, Операції з цінними паперами, що не перебувають в обігу на фондовій біржі та Операції з корпоративними правами в іншій, ніж цінні папери, формі та окремими видами цінних паперів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що віднесення позивачем витрат на придбання корпоративних прав в ТОВ «Фінкапітал» до р. 02 «витрати, пов'язані з придбанням корпоративних прав в іншій, ніж цінні папери, формі» таблиці 3 «Операції з корпоративними правами в іншій, ніж цінні папери, формі та окремими видами цінних паперів» додатку ЦП до декларацій з податку на прибуток за 2013 рік не є повторним врахуванням зазначених витрат, а направлено на врахування витрат, які вже бути задекларовані у попередніх податкових періодах в загальному розмірі від'ємного фінансового результату попереднього звітного (податкового) періоду.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 19 грудня 2014 року № та № судом апеляційної інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

У той же час, колегія суддів вважає передчасними висновки судів щодо наявності або відсутності підстав для визнання нечиннним та скасування податкового повідомлення - рішення від 30 липня 2014 року №, яким позивачу визначено грошові зобов'язання з податку на землю за період з липня по грудень 2012 року та 2013 рік.

Відповідно до статті 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Починаючи з 01 січня 2011 року, законодавець систематизував правила адміністрування земельного податку та орендної плати за землю, як обов'язкового платежу, в розділі ХІІІ Податкового кодексу України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

У відповідності до положень статті 269 ПК України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) і землекористувачі, а об'єктами оподаткування, згідно зі статтею 270 названого Кодексу є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України визначено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

У той же час, відповідно до пункту 287.1 статті 287 цього Кодексу власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.6 статті 287 ПК України).

Аналіз наведених положень Податкового кодексу України дає підстави для висновку, що обов'язок здійснювати оплату земельного податку виникає у осіб, які набули право власності на будівлю, споруду або їх частину саме з моменту реєстрації права власності на таке нерухоме майно.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач неодноразово зазначав про вибуття з його права власності об'єктів нерухомого майна, розташованих на земельних ділянках, за користування якими розраховане грошове зобов'язання з податку на землю спірним податковим повідомленням - рішенням від 30 липня 2014 року №.

Проте під час розгляду справи зазначені обставини судами перевірені не були.

Особливості встановлення ставок земельного податку врегульовані статтею 276 ПК України, яка була чинна на час виникненні спірних правовідносин, згідно пункту 276.3. якої визначено, що податок за земельні ділянки (в межах населених пунктів) на територіях та об'єктах історико-культурного призначення, використання яких не пов'язано з функціональним призначенням цих територій та об'єктів, справляється у розмірі, обчисленому відповідно до статей 274 і 275 цього Кодексу із застосуванням таких коефіцієнтів: міжнародного значення - 7,5; загальнодержавного значення - 3,75; місцевого значення - 1,5.

Відповідно до пункту «д» статті 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких визначено землі історико-культурного призначення.

Порядок встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок врегульовано статтею 20 Земельного кодексу України.

Так, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно статті 53 Земельного кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Проте, під час розгляду справи судами не перевірено документальне підтвердження покликань податкового органу про те, що земельні ділянки по вул. Нижній вал, 51 за кадастровим номером 85:328:003, по вул. Сагайдачного, 12 за номерами 85:386:005, 85:386:018, 85:386:003, по вул. Набережно-Лугова, 7 за номером 85:296:001, по вул. Волоська, 62 за номером 85:325:001 та по вул. Сагайдачного/Ігорівська, 12 за номером 85:386:004 розміщені на територіях історико-культурного призначення місцевого значення, використання яких не пов'язано з функціональним призначенням цих територій.

Судам при розв'язанні відповідних спорів варто враховувати принцип офіційного з'ясування обставин справи, передбачений частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до вказаної норми, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Задля вжиття належних заходів із метою встановлення відповідних обставин суди повинні витребувати у податкового органу або платника податків ті докази, які не надані учасниками справи, але які, на думку суду, можуть підтвердити або спростувати доводи податкового органу щодо наявності порушень з боку платника податків. Відповідні дії можуть бути вчинені судом на підставі пункту 1 частини 2 статті 110, статті 114 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі ненадходження витребуваних додаткових доказів у строк, установлений судом, спір може бути розв'язано на підставі наявних у справі доказів.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дали передчасну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи під час розгляду позову в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 30 липня 2014 року №, а тому ухвалені ними судові рішення у відповідній частині не можна вважати законними та обґрунтованими.

Згідно частин 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 224, 227, 230, 231, 236, частиною 6 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 лютого 2015 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року у справі №826/20470/14 скасувати в частині розгляду позову Публічного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 30 липня 2014 року №.

3. Справу у відповідній частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

4. В решті постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2015 року у справі №826/20470/14 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та в частині направлення справи на новий розгляд оскарженню не підлягає. В іншій частині ухвала може бути переглянута Верховним судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статями 236 - 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна