Справа № 465/4489/15-а
Суддя: Кузь В. Я.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 465/4489/15-а
Номер провадження 2-а/465/230/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді - Кузь В.Я.

при секретарі - Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівського міського центру зайнятості про визнання нечинним рішення про повернення на рахунок Львівського міського центру зайнятості коштів в сумі 1257,29 грн. та зобов»язати Львівський міський центр зайнятості скасувати 6 (шість) наказів від 13.05.2015 року № НТ150513, що стосуються статусу позивача, як безробітного,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача щодо визнання нечинним рішення Львівського міського центру зайнятості про повернення ним, позивачем, на рахунок відповідача коштів в сумі 1257 ( одна тисяча двісті пятдесят сім) грн. 29 коп., які відповідач вважає зайво нарахованими та переказаними йому, позивачу.

В судовому засіданні від 27 жовтня 2015 року позивач свої вимоги уточнив, просить визнати нечинним рішення Львівського міського центру зайнятості про повернення на рахунок Львівського міського центру зайнятості коштів в сумі 1257 ( одна тисяча двісті пятдесят сім) грн. 29 коп. та зобов»язати Львівський міський центр зайнятості скасувати 6 (шість) наказів від 13.05.2015 року № НТ150513, які стосуються його, позивача, статусу, як безробітного, а також постановити окрему ухвалу для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виплаті безробітним, які досягли перед пенсійного віку, одноразової допомоги для зайняття підприємницькою діяльністю.

В обґрунтування свої уточнених вимог позивач покликається на те, що з 18 січня 2015 року йому виплачувалася допомога по безробіттю, яку він отримував протягом 87 календарних днів, тобто по 14 квітня 2015 року. У подальшому, йому була нарахована виплачена одноразова допомога для зайняття підприємницькою діяльністю, а саме, з 15 квітня 2015 року по 20 січня 2016 року, тобто за період, який становить 281 календарний день.

Однак, зазначає далі позивач, згодом відповідачем своїм листом від 15 травня 2015 року повідомив його, позивача, про те, що при обрахуванні кількості календарних днів, протягом яких здійснюється виплата допомоги по безробіттю, було допущено рахункову помилку, оскільки загальна тривалість періоду протягом якого виплачується така допомога не може перевищувати 360 днів. Відтак, він, позивач, має право на отримання одноразової допомоги продовж лише 273 днів, тобто по 12 січня 2016 року, а не по 20 січня 20-16 року, як було здійсненол фактичну виплату.

Вважає позицію відповідача такою, що суперечить чинному законодавству, оскільки право на пенсію у нього настає саме з 21 січня 2016 року, а відтак право на

допомогу по безробіттю відповідно до вимог ч. 4 ст. 22 Закону України «Про загальнобов»язкове державне пенсійне страхування на випадок безробіття» у ноьго діє протягом 368 календарних днів.

Звертає увагу суду, що відповідно до ч.5 ст. 23 цього ж закону, одноразова допомога по безробіттю для зайняття підприємницькою діяльністю здійснюється у розмірі допомоги по безробіттю у розрахунку на рік, якщо ж безробітний вже отримав частину призначеної допомоги по безробіттю, то виплачується її залишок.

У зв»язку із цим, вважає, що з врахування того, що допомога по безробіттю виплачувалась йому протягом 87 календарних днів ( з 18 січня 2015 року по 14 квітня 2015 року) то правильними є первинні розрахунки відповідача про те, що він має право на отримання одноразової допомоги належної за період, що становить 281 календарний день ( 368-87 днів).

З огляду на викладене, просить визнати нечинними рішення Львівського міського центру зайнятості про повернення на їх рахунок зайво нарахованих коштів в розмірі ( одна тисяча двісті пятдесят сім) грн. 29 коп., викладені в листах від 15 травня 2015 року № 05/2712 та від 15 червня 2015 року № 13/3406, а також зобов»язати відповідача скасувати шість наказів від 13 травня 2015 року № НТ150513, що стосуються його статусу як безробітного, та в яких зазначено : « вважати недійсним прийняті рішення», «виплатити одноразово допомогу по безробіттю для організації безробітними підприємницької діяльності», «припинити виплату допомоги по безробіттю», «припинити реєстрацію безробітних».

Крім того, просить постановити окрему ухвалу та направити її відповідачу для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виплаті безробітним, які досягли перед пенсійного віку, одноразової допомоги для зайняття підприємницькою діяльністю.

Представник відповідача в судовому засідання проти первинних та уточнених позовних вимог не визнав. Покликався на свої письмові заперечення відповідно до яких, вважає такі позовні вимоги незаконними та безпідставними, оскільки предметом оскарження до адміністративного суду можуть бути будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб»єктів владних повноважень, як це передбачено ст.. 2 КАС України. Однак, вважає представник, Львівським міським центром зайнятості не приймалось рішення щодо повернення коштів безробітним ОСОБА_1, а лист про прохання повернути зайво нарахованих коштів є лише проханням, який не можна розцінювати , як прийняте суб»єктом владних повноважень рішення.

На думку представника, в позовних вимогах позивача відсутній предмет позову, що суперечить нормам КАС України.

Що стосується вимоги про скасування шести наказів від 13 травня 2015 року № НТ 150513 то вважає, що прийняття таких жодним чином не порушує права та інтереси позивача оскільки, у зв»язку із виявленням рахункової помилки в обрахунку календарних днів виплати одноразової допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності, було прийнято рішення про визнання недійсним рішення про виплату одноразової допомоги по безробіттю від 20 квітня 2015 року та прийнято рішення відповідно до вимог Закону України «Про загальнобов»язкове державне страхування на випадок безробіття».

Окрім того, вважає безпідставними вимоги позивача про постановлення судом окремої ухвали, оскільки позивач не вправі вимагати зобов»язати відповідача здійснити перегляд рішень щодо призначення одноразової виплати допомоги по безробіттю іншим особам, в силу того, що не наділений повноваженнями діяти в інтересах третіх осіб, а задоволивши дану вимогу, суд вийде за межі позову, чим порушить вимоги ст.. 11 КАС України.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи документи та докази, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Так, судом встановлено, що з 18 січня 2015 року ОСОБА_1 виплачувалася допомога по безробіттю відповідно до п.3 ст. 22 Закону України «Про загальнобов»язкове державне страхування на випадок безробіття».

Згідно з наказом відповідача від 17 лютого 2015 року № НТ150217 йому, ОСОБА_1 надано статус безробітного та призначено допомогу по безробіттю.

Наказом відповідача від 20 квітня 2015 року № НТ150420 припинено виплату допомоги по безробіттю та прийнято рішення виплатити одноразову допомогу по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності з 15 квітня 2015 року по 20 січня 2016 ролку, тобто за період 281 календарний день ( 368-87 днів).

Отже судом встановлено, а сторонами не заперечується, що строк виплати допомоги по безробіттю відповідно до ст.. 22 Закону України «Про загальнобов»язкове державне страхування на випадок безробіття», у позивача становить 87 (вісімдесят сім) календарних днів ( з 18 січня 2015 року по 14 квітня 2015 року включно).

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття (далі - страхування на випадок безробіття), є системою прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття з незалежних від застрахованих осіб обставин та надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Тобто, за відсітності спору про страховий факт, нарахування та виплата позивачу страхової суми є обовязковою.

Згідно з ст. 22 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

У відповідності до ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 22 цього Закону, розмір допомоги по безробіттю визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу), визначеної відповідно до порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Кабінетом Міністрів України, залежно від страхового стажу.

Частиною 1 ст. 7, ч.7 ст. 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття"передбачено можливість виплати безробітнім призначеної допомоги по безробіттю одноразово для організації підприємницької діяльності.

Відповідно до ч. 5 т. 23 вказаного Закону, одноразова виплата допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності здійснюється у розмірі допомоги по безробіттю, нарахованої відповідно до цієї статті, у розрахунку на рік.

В частині 6 ст. 23 Закону України Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" зазначено, що порядок надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики за погодженням з правлінням Фонду. В даному випадку це є відповідач - Львівський міський центр зайнятості.

Механізм одноразової виплати допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності, передбачений Порядоком надання безробітним допомоги по безробіттю, у томі числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики від 20.11.2000 р.

Виплата здійснюється відповідно до положень п.п.2.1 розділу 2 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 20.11.2000 р. №307 (далі за текстом - Порядку №307) застрахованим особам, які втратили роботу з не залежних від них обставин і визнані в установленому порядку безробітними та протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески, допомога по безробіттю та визначається у відсотках до їх середньої заробітної плати (доходу) залежно від страхового стажу: до 2 років - 50 відсотків; від 2 до 6 років - 55 відсотків; від 6 до 10 років - 60 відсотків; понад 10 років - 70 відсотків. Залежно від тривалості безробіття допомога по безробіттю зменшується і виплачується у відсотках до визначеного розміру: перші 90 календарних днів - 100 відсотків; протягом наступних 90 календарних днів - 80 відсотків; надалі - 70 відсотків.

Згідно п.2.9 розділу 2 Порядку № 307, загальна тривалість виплати допомоги по безробіттю для осіб, зазначених у цьому розділі, не може перевищувати 360 календарних днів протягом двох років з дня призначення допомоги по безробіттю. Для осіб передпенсійного віку (за 2 роки до настання права на пенсію) тривалість виплати допомоги по безробіттю не може перевищувати 720 календарних днів. Для зазначених осіб передпенсійний вік визначається на день їх реєстрації як безробітних у державній службі зайнятості.

Позивач народився 20.01.1956 року, відтак, суд з огляду на аналіз зазначеного вище Закону та нормативно - правових актів, що регулюють вказані правові відносини, вважає, що право на пенсію за віком позивач матиме з 21.01.2016 року. Отже, враховуючи вік позивача та час його звернення до відповідача його предпенсійний вік охоплюється періодм 2 роки, а тому допомогу по безробіттю останній мав право отримувати протягом 368 календарних днів (з 18.01.2015 року до 20.01.2016 року включно).

Відповідно до п.7.2. Порядку № 307, одноразова виплата допомоги по безробіттю здійснюється у розмірі річної суми допомоги по безробіттю, визначеної конкретному безробітному.

Якщо безробітний вже отримав частину призначеної допомоги по безробіттю, то виплачується її залишок.

Одноразова виплата допомоги по безробіттю особам передпенсійного віку здійснюється на загальних підставах у розмірі річної суми допомоги по безробіттю. Якщо безробітний вже отримав допомогу по безробіттю протягом 360 календарних днів, то йому може бути виплачена одноразово допомога по безробіттю за наступні 360 календарних днів.

Відповідач визнав позивача особою, якій належить вилата по безробіттю, у звязку з чим, таке своє рішення закріпив відповідним наказом НТ № 150420 від 20 квітня 2015 року про: «Виплату одноразово допомогу по безробіттю для організації безробітними підприємницької діяльності»; «Про припинення виплати допомоги по безробіттю»; «Про Припинення реєстрації безробітних». На підставі даного наказу, позивач отримав допомогу по безробіттю так і одноразову виплату допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності.

Дана обставина визнається сторонами та не підлягає доказуванню. У звязкуз цим, покликання відповідача в своїх запереченнях на те, що виплата допомоги по безробіттю, в тому числі і одноразова для організації підприємницької діяльності обмежена строком 360 календарними днями, у тому числі і для осіб перед пенсійного віку, є безпідставною і не знаходить свого відображення в нормативно правових актах , що регулюють спірні правовідносини та суперечить ч. 6 ст. 23 Закону України «Про загальнобов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», а також п.7.2., відповідно до якого однозначно стверджується, що при отриманні безробітним частини призначеної допомоги по безробіттю , то виплачується її залишок.

Відтак, правомірними є покликання позивача на правильність первинного нарахування відповідачем розміру одноразової допомоги по безробітттю для зайняття підприємницькою діяльністю тривалістю 281 календарний день (368 87), що було встановлено накозом НТ № 150420 від 20 квітня 2015 року.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для повернення позивачем коштів, виплачених як допомогу по безробіттю одноразово для організації ним підприємницької діяльності, а отже дана вимога відповідача, навіть у вигляді прохання, є протиправною.

Що стосується позовних вимог позивача про скасування 6 ( шести) наказів виданих керівником Львівського міського центру зайнятості під одним номером, а саме, № НТ 150513 та під однією датою, а саме, від 13 травня 2015 року, якими скасовано 3 ( три) накази виданих керівником Львівського міського центру зайнятості під одним номером, а саме, НТ № 150420 від 20 квітня 2015 року про: «Виплату одноразово допомогу по безробіттю для організації безробітними підприємницької діяльності»; «Про припинення виплати допомоги по безробіттю»; «Про Припинення реєстрації безробітних», то така підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом відповідача від 20.04.2015 року № НТ150420 постановлено виплатити одноразову допомогу по безробіттю для організації підприємницької діяльності. На підставі наказу така допомога виплачена позивачу.

Разом з тим, наказом від 13.05.2015 року № НТ150513, відповідачем прийнято рішення вважати недійсними рішення які затверджені наказом № НТ150420 від 20.04.2015 року, тобто по своїй суті, прийнято рішення про припинення виплати допомоги по безробіттю у зв'язку з закінченням строку виплати відповідно до пп.12 п.1 ст. 31 Закону України " Про загальобов"язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" та відмінено припинення реєстрації безробітних.

Такий висновок суду грунтується на пояснення представника відповідача, оскільки орстанній так і не представив в судовому засіданні копії наказів, покликаючись на те, що це неможливо.

Статтею 19 ч. 2 Конституції України, визначено, що органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень і лише у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Більш того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як уже вставновлено судом, відповідач не надав, аргументованих доказів правомірності своїх рішень, щодо про скасування наказу № НТ150420 від 20.04.2015 року та пропозицію позивачу повернути кошти.

Суд відхиляє пояснення представника відповідача, щодо відсутності предмету спору, оскільки визнає дії відповідача по відношенню до позивача такими, що носять зобовязальний характер, хоч і викладені в прохальній формі.

При цьому, суд визнає порушеним право позивача збоку відповідача і таке підлягає захисту. У той же час, суд враховує і визнає відсутність правової норми в національному законодавстві, яка б давала право відповідачу вирішувати спір що виник між сторонами у спосіб, який витбрав відповідач.

Згідно полдожень ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень КАСУ необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії - рішення, які є актом одноразового застосування норм права, і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Усі рішення суб'єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.

Відповідно до ч.1-3 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно;6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, перевіривши оскаржувані в даній справі рішення (накази), суд дійшов висновку, що відповідачем при їх прийнятті невірно застосовано норми чинного законодавства при неповному та неправильному встановленні всіх дійсних обставин справи, а тому позовні вимоги в цій частині о правомірними.

Що стосується вимоги позивача про постановлення окремої ухвали для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виплаті безробітним, що досягли перед пенсійного віку одноразової допомоги для зайняття підприємницькою діяльністю, то судом така відхиляється.

При цьому суд приймає до уваги заперечення відповідача, в яких він покликається на норми ст.ст. 48,56 КАС України, що регламентує порядок представництва в адміністративному процесі в інтересах третіх осіб, оскільки позивач в дійсності просить здійснити перегляд рішень щодо призначення допомоги по беробіттю іншим особам.Однак, позов подано позивачем у власних інтересах, і будь - хто йому не делегував своїх прав.

Крім цього, стаття 166 Кодексу адміністративного судочинства України, визначає можливість суду першої інстанції відреагувати на деякі порушення закону, стосовно яких він не може самостійно вжити заходів для усунення цих порушень, причин та умов, що їм сприяли, для встановлення винних осіб та притягнення їх до юридичної відповідальності. Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили (зумовили) ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому.

Отже, виходячи з змісту вказаної статті, постановлення окремої ухвали є правом суду, а не його обов'язком.

Суд також враховує, що позивач не навів суду аргументів, яка саме норма закону порушена відповідачем щодо зхабезпечення його прав.

З урахуванням викладеного, суд не знаходить достаніх підстав для постановлення окремої ухвали, а тому не вбачає достаніх підстав для використання свого права, а не обовязку, передбаченого ст. 166 КАС України.

На підставі наведеного , керуючись ст.ст. 2, 5 - 11, ч. 2 ст. 71, 159, 160 ч. 3, 161, 166 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Уточнені позовні вимоги адміністративного позову задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Львівського міського центру зайнятості щодо пропозиції позивачу ОСОБА_1 повернути на рахунок Львівського міського центру зайнятості грошові кошти в сумі 1257 ( одну тисячу двісті пятдесят сім) грн. 29 коп. , як зайво нарахованих за одноразову виплату допомоги по безробіттю для організації безробітним підприємницької діяльності, яка викладена у листі № 05/2712 від 15 травня 2015 року.

Зобовязати Львівський міський центр зайнятості скасувати 6 ( шість) наказів виданих керівником Львівського міського центру зайнятості під одним номером, а саме, № НТ 150513 та під однією датою, а саме, від 13 травня 2015 року, якими скасовано 3 ( три) накази виданих керівником Львівського міського центру зайнятості під одним номером, а саме, НТ № 150420 від 20 квітня 2015 року про: «Виплату одноразово допомогу по безробіттю для організації безробітними підприємницької діяльності»; «Про припинення виплати допомоги по безробіттю»; «Про Припинення реєстрації безробітних».

Відмовити позивачу у постановленні окремої ухвали, за відсутності на те підстав.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського адміністративного апеляційного суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного рішення.

Суддя: В. Кузь