Справа № 810/4973/15
Суддя: Терлецька О.О.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року 810/4973/15

Суддя Київського окружного адміністративного суду Терлецька О.О.,

при секретарі судового засідання Бончева О.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області про визнання дій неправомірними та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі позивач) з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (далі відповідач), про визнання дій неправомірними та стягнення вихідної допомоги.

Предмет позову складають дії відповідача по відмові позивачу в нарахуванні вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат в сумі 182 700 грн. у зв?язку з виходом позивача у відставку з посади судді.

Зміст позову складають наступні позовні вимоги: визнати дії відповідача неправомірними та стягнути з відповідача на користь позивача.

Позивач свої позовні вимоги в судовому засіданні підтримала в повному обсязі, та обґрунтовувала їх тим, що зміна законодавства, яка полягала у скасуванні норми, якою було визначено право позивача на отримання вихідної допомоги при виході судді у відставку, є протиправною, а відтак суд не може застосовувати таке законодавче регулювання та має керуватись принципом верховенства права.

Так з додаткових пояснень позивача слідує, що основною підставою є принцип верховенства права, а не закону. Цей же принцип визначається і в п.1 ч.І ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому ст. 8 Кодексу розкриває зміст принципу верховенства права. Так суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

На підтвердження вимог зазначених норм позивач посилалася на рішення Європейського суду з прав людини, а саме на рішення від 28.11.1999 р. у справі «Брумереску проти Румунії» (п.61) та від 31.12.2001 р. у справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» (п.109). Позивач вказав, що в даних рішеннях Європейський суд з прав людини вказав, - що визнаючи головним принципом існування суспільних відносин верховенство права, а не закону, закон має бути доступним та передбачуваним, тобто з вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку, і саме тільки цей принцип може стати перешкодою для державного правового свавілля.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях також виходить з зазначеного принципу. Зокрема, в абзаці 3 п.4, абзацах 2, 3 п. 7 мотивувальної частини рішення від 11.10.2005 р. № 8-рп він зазначив, що конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (ч.2), 8, 19 (ч.2), 22, 23, 24 (ч.І) Конституції України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики, необхідної для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість забачити наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, щоб набуто ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасовано, звужене.

Як зазначає позивач, відповідач - це самостійний орган Державної судової адміністрації України, на який Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (ч.2 ст.145, ч.З ст.148, ч.5 ст.151) покладає зобов'язання матеріального забезпечення судів загальної юрисдикції, в тому числі суддів, тобто він є субєктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Позивач вказала, що відмовляючи у виплаті вихідної допомоги, яка є одною з гарантій матеріальної забезпеченості і яка входить до поняття заробітної плати, відповідач послався на скасування закону щодо такої виплати. Однак виходячи з конституційного принципу верховенства права, а не закону, вказані дії відповідача позивач вважає неправомірними та такими, що грубо порушують її конституційне право на матеріальну забезпеченість.

Відповідач проти позову заперечив в повному обсязі, подавши до суду письмове обґрунтування заперечення проти позову, які були підтримані в судовому засіданні представником відповідача. Окрім того з пояснень представника відповідача слідує, що відповідно до ч.1 ст. 148 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Державна судова адміністрація України є органом у системі судової влади, який здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади у межах повноважень, установлених законом.

Положеннями ст. 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки на утримання судів у Державному бюджеті України визначаються окремим рядком щодо Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, а також у цілому за кожним видом та спеціалізацією щодо місцевих та апеляційних судів. Видатки кожного місцевого та апеляційного суду всіх видів та спеціалізації визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку. Визначальною умовою для отримання суддею вихідної допомоги був, на думку відповідача, вихід у відставку, який мав місце після 12.02.2015, а не факт подання заяви про відставку до Вищої ради юстиції. Наказ голови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03.08.2015 року №40-К/1.2.24 "Про звільнення ОСОБА_3", як роботодавця по відношенню до позивача, не містить зобов'язання для відповідача здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Також представник відповідача вказав, що посилання позивача на порушення її прав і свобод, які виникли в звязку з невиплатою їй вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, є не обґрунтованими, оскільки Конституційний Суд України у своїх рішеннях не відносить вихідну допомогу до конституційних гарантій незалежності судді, а її невиплату до звуження конституційних прав судді. Так, відповідно до п.3.2 рішення Конституційного Суду України №10- рп/2013 від 19.11.2013 року за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України. Враховуючи вищевикладене, ТУ ДСА України в Донецькій області вважає, що даний позов є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Дослідивши обставини справи та заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, судом встановлено наступне.

Позивач з 1.03.1994 працювала на посаді судді Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області.

Постановою Верховної Ради України від 16.07.2015 року позивач була звільнена з займаної посади судді на підставі її заяви про відставку, яку вона подала до Вищої ради юстиції 03.03.2014 року.

Заява про відставку позивачем була подана в період дії Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції, яка надавала право судді при виході у відставку отримати вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат.

Так відповідно до ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції цього Закону від 7.07.2010, - судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна неоподатковувана допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. У разі якщо суддя, відставка якого була припинена у зв'язку з повторним обранням на посаду, знову подасть заяву про відставку, виплата вихідної допомоги не здійснюється.

Однак дана норма Закону України «Про судоустрій та статус суддів» виключена п.28 Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 року №1166-VII та не є чинною з 1.04.2014 року.

Питання щодо звільнення позивача було розглянуто Верховною Радою України лише 16 липня 2015 року, а в подальшому наказом голови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03.08.2015 року № 40-К/1.2.24 "Про звільнення ОСОБА_3" позивача звільнено з займаної посади та відраховано зі штату зазначеного суду, про що здійснено запис в трудовій книжці.

Згідно зі статтею 100 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», - суддя звільняється з посади шляхом прийняття рішення про його звільнення органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною 5 статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України.

Крім того, частиною 4 статті 109 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», було встановлено, що суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Таким чином, відповідно до зазначених норм законодавства України, позивач набув статусу судді у відставці з 03.08.2015 року.

12 лютого 2015 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд", який набрав чинності 28 березня 2015 року. Проте, у вказаному Законі не наведено визначення щодо виплати вихідної допомоги судді у звязку з відставкою.

Також, відповідно до статті 24 Закону голова місцевого суду з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження. Цією ж статтею на голову суду покладено обов'язок видавати на підставі акта про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади відповідний наказ, що прямо вказує на відношення вказаного повноваження до категорії адміністративних повноважень голови суду.

Судді, функціонуючи в державній системі влади, перебувають у певних трудових відносинах із судовою установою, де вони працюють, виконуючи свої посадові обов'язки.

Акт про призначення (обрання) суддею чи звільнення судді з посади є правовою підставою для виникнення або закінчення конкретних трудових відносин особи як судді з державою. У таких відносинах роботодавцем є держава, а на голову суду покладається обов'язок оформити ці відносини та встановити початковий або кінцевий момент їх виникнення з призначенням, пов'язаних з цим, відповідних виплат.

Наказ голови Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 03.08.2015 року №40-К/1.2.24 "Про звільнення ОСОБА_3" не містить зобов'язання здійснити виплату позивачу, який звільнений у зв'язку з поданням заяви про відставку, вихідної неоподаткованої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Надаючи правове обґрунтування обставинам справи, суд виходить з наступного.

Згідно із ч.1 ст. 145, ч.1 ст.146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно зі ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація є головним розпорядником бюджетних коштів, таким чином відповідач є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ч.1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно з Положенням про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України №82 від 05.04.2011 року, територіальні управління відповідно до покладеного на них завдання здійснюють у межах своєї компетенції соціальне забезпечення судів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату місцевих судів.

Отже, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача у спірний період були відсутні підстави виплатити позивачу вихідну допомогу на підставі ч.1 ст.136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції цього Закону від 7.07.2010.

Судом не встановлено, які саме порушення чинного законодавства були вчинені відповідачем.

Відповідно до ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, принципами здійснення правосуддя в адміністративних судах є:

1) верховенство права;

2) законність;

3) рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом;

4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі;

5) гласність і відкритість адміністративного процесу;

6) забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом;

7) обов'язковість судових рішень.

Зміст принципу верховенства права визначений ч.1 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зміст принципу законності визначений ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даних норм, як судової практики Європейського суду з прав людини на яку посилається позивач, приводить суд до висновку, що дані принципи не є взаємовиключними, але доповнюють один одного.

Так сформований практикою Європейського суду з прав людини принцип правової визначеності надає національним судам вирішувати судовий спір та застосовувати захист порушеного права за відсутності прямого регулювання спірних правовідносин законами України, однак за умови врахування прав і свобод людини, визначеною Європейською конвенцією з прав людини та Конституцією України (принцип верховенства права).

Однак застосування принципу верховенства права не може означати спосіб ухилення від виконання учасниками правовідносин законодавчого регулювання спірних правовідносин.

За таких умов, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Терлецька О.О.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 01 грудня 2015 р.