Справа № 2а-11459/10/2670
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2010-10-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 жовтня 2010 року 12 год. 19 хв. № 2а-11459/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., при секретарі судового засіданні ОСОБА_1, за участю представника позивача ОСОБА_2 (довіреність від 29.03.2010р. № 5207/9/10-109), розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомДержавної податкової інспекції у Печерському районі міста Києва
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ефеселітбуд»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Печерська районна у місті Києві державна адміністрація, -
про визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації, анулювання свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість та припинення юридичної особи, -
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернулась ДПІ у Печерському районі м. Києва з позовом до ТОВ «Ефеселітбуд» про визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації, анулювання свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість та припинення юридичної особи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в ході проведеного ГВ ПМ ДПІ у Печерському районі м. Києва аналізу фінансово-господарської діяльності ТОВ «Ефеселітбуд» було встановлено, що громадянин ОСОБА_3, який значиться засновником ТОВ «Ефеселітбуд», фактично ніякого відношення до фінансової господарської діяльності підприємства не має, а діяльність, спрямована на нанесення шкоди економічним інтересам держави, від імені підприємства ведеться не встановленими особами. Посилаючись на те, що реєстраційні документи ТОВ «Ефеселітбуд» містять неправдиві данні, правочин у формі створення установчих документів та державної реєстрації ТОВ «Ефеселітбуд» є нікчемним, що тягне за собою визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації та відповідно припинення юридичної особи.

19 жовтня 2010 року представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити.

Відповідач у судові засідання 30 серпня 2010 року та 05 жовтня та 19 жовтня 2010 року не зявився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду відповідно до вимог ч. 4 ст. 33, ч. 11 ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України.

Від відповідача заперечень проти позову, будь-яких пояснень, заяв чи клопотань до суду не надходило, тому суд відповідно до ст. 71, ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України вирішує справу за відсутності представника відповідача на основі наявних у справі доказів.

Третя особа у судові засідання 30 серпня 2010 року та 05 жовтня та 19 жовтня 2010 року не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

ТОВ «Ефеселітбуд» було зареєстровано Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією як юридична особа 28 жовтня 2009 року.

Місцезнаходження ТОВ «Ефеселітбуд» є: 01001, м. Київ, вул. Шота Руставелі, 8, офіс 6.

Згідно Довідки про взяття на облік платника податків від 29 жовтня 2009 року № 53181 (форма № 4-ОПП) ТОВ «Ефеселітбуд» перебуває на обліку на як платник податків в ДПІ у Печерському районі м. Києва.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість № 100253970 від 10 листопада 2009 року ТОВ «Ефеселітбуд» (форма № 2-ПДВ) з 10 листопада 2009 року зареєстровано платником податку на додану вартість.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» регулює відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб підприємців і є спеціальним нормативним актом з цих питань.

Згідно з частиною другою статті 38 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» (в редакції на момент спірних правовідносин) підставами для постановлення судового рішення щодо припинення юридичної особи, що не повязано з банкрутством юридичної особи, зокрема є:

- визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації через порушення закону, допущені при створенні юридичної особи, які не можна усунути;

- провадження нею діяльності, що суперечить установчим документам, або такої, що заборонена законом;

- невідповідність мінімального розміру статутного фонду юридичної особи вимогам закону;

- неподання протягом року органам державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності відповідно до закону;

- наявність в Єдиному державному реєстрі запису про відсутність юридичної особи за вказаним її місцезнаходженням.

Суд доходить висновку, що даний перелік підстав для припинення юридичної особи є виключним та розширеному тлумаченню не підлягає.

Однією із підстав для припинення юридичної особи, що не повязано з банкрутством юридичної особи, є визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації через порушення закону, допущені при створенні юридичної особи, які не можна усунути.

Частиною першою ст. 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обовязків іншим юридичним особам - правонаступникам або в результаті ліквідації.

Юридична особа ліквідується, зокрема, за рішенням суду про визнання судом недійсною державної реєстрації юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, а також в інших випадках, встановлених законом (п. 2 ч. 1 ст. 110 Цивільного кодексу України).

Вимога про ліквідацію юридичної особи на підставах, зазначених у пункті 2 ч. 1 цієї статті, може бути предявлена до суду органом, що здійснює державну реєстрацію, учасником юридичної особи, а щодо акціонерних товариств - також Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку (ч. 2. ст. 110 Цивільного кодексу України). Тобто, саме ці особи мають право звертатися з вимогою про припинення юридичної особи за наявності вищевказаних підстав.

Пунктом восьмим ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позивач особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також субєкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Частиною третьою ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що субєкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 4 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх обєднання, юридичні особи, які не є субєктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом субєкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) обєднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

З системного аналізу вищезазначених норм права вбачається, що субєкт владних повноважень може звернутись до адміністративного суду з позовом виключно у випадках та з підстав, передбачених законом.

Законом України «Про державну податкову службу в Україні» встановлено, що органи державної податкової служби у випадках, в межах компетенції та у порядку, встановлених законами України, мають право звертатися у передбачених законом випадках до судових органів із заявою (позовною заявою) про скасування державної реєстрації субєкта підприємницької діяльності (п. 17 ст. 11 Закону).

Виходячи з положень п. 17 ст. 11, п. 3 ч. 1 ст. 10, ст. 2 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» стосовно функцій податкової служби з контролю за своєчасністю подання платниками податків податкових звітів, декларацій, розрахунків та інших документів, повязаних з обчисленням податків, інших платежів, в кореспонденції з положеннями ч. 2 ст. 38 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», органи державної податкової служби можуть звертатися з вимогами про припинення юридичної особи не в усіх випадках, визначених статтею 38 зазначеного закону, а лише в тих, коли податкові органи діють на реалізацію своєї владної компетенції.

Тому органи державної податкової служби вправі звертатися з вимогою про припинення субєктів господарювання лише в разі, якщо підставою позову є неподання таким субєктом протягом року до органів державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності згідно із законодавством.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» державний нагляд за дотриманням законодавства у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців здійснює спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації, яким відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2007р. № 667 є Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Компетенція органів державної податкової служби поширюється саме на відносини в сфері оподаткування.

Таким чином, оскільки позивач не вправі виходити за межі наданих йому законом повноважень, до яких не віднесено контроль за дотриманням законодавства у сфері державної реєстрації юридичних осіб, у тому числі щодо дотримання порядку реєстрації, а вимога про визнання недійсним запису про проведення державної реєстрації може бути предявлена до суду органом, що здійснює державну реєстрацію або учасником юридичної особи, суд приходить до висновку, що вимоги позивача в цій частині виходять за межі повноважень органів державної податкової служби, а отже підстав для задоволення позову в цій частині немає.

Неподання відповідачем протягом року органам державної податкової служби податкових декларацій, документів фінансової звітності відповідно до закону матеріалами справи не підтверджено.

В частині вимог позивача про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість з моменту реєстрації суд зазначає наступне.

Позивачем не наведено доводів на підтвердження позовних вимог в цій частині.

Водночас, суд вважає за необхідне зазначити, що аналіз положень п. 9.8 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» та п. 25 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01 березня 2000 року № 79, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03 квітня 2000 року за № 208/4429, свідчить про те, що рішення про анулювання реєстрації платника податку на додану вартість приймається податковим органом і це питання в судовому порядку вирішенню не підлягає з урахуванням також того, що відповідними повноваженнями на звернення до суду з такою вимогою податковий орган спеціальним Законом України «Про державну податкову службу в Україні» не наділений.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України.

Враховуючи те, що відповідачем не підтверджено понесення судових витрат, судові витрати компенсації не підлягають.

Керуючись ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Суддя О.В. Дегтярьова