Справа № 564/1349/15-а
Суддя: Кобилянський М.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Київ К/800/40830/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого-судді: Кобилянського М.Г.,

суддів: Амєліна С.Є., Іваненко Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області на постанову Костопільського районного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

10 червня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив:

визнати неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області про відмову в перерахунку пенсії;

зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ (далі - Закон № 1789-ХІІ) та постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» від 31 травня 2012 року № 505 (далі - постанова № 505) з розрахунку 90 відсотків від суми місячної заробітної плати, починаючи з 1 липня 2012 року.

Постановою Костопільського районного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2015 року, позов задоволено. Визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати призначеної позивачу пенсії і вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ та постанови № 505, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати, зазначеної в довідці прокуратури Рівненської області від 3 вересня 2012 року № 18-361. Зобов'язано відповідача здійснити з 1 липня 2012 року перерахунок і виплату позивачу пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, виходячи із розрахунку 90 відсотків від суми заробітної плати згідно довідки прокуратури Рівненської області від 3 вересня 2012 року № 18-361 з урахуванням проведених виплат.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове судове рішення - про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском встановленого законом строку звернення до адміністративного суду. Зазначає, що суд першої інстанції всупереч нормам процесуального права не розглянув клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду на підставі статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд також не звернув на це уваги. На думку відповідача, позивачу, який отримує пенсію щомісячно, стало відомо про перерахунок пенсії ще у вересні 2012 року, однак він не скористався своїм правом на звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів в межах строку, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Перевіривши доводи касаційної скарги, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин у справі, у межах, визначених частиною другою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи по суті встановлено наступне.

4 травня 2005 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років на підставі статті 50-1 Закону №1789-ХІІ в розмірі 90 відсотків від заробітної плати працівника прокуратури. Стаж роботи позивача на посадах прокурорів і слідчих прокуратури складає 23 роки 23 дні.

10 вересня 2012 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до постанови № 505 та надав довідку прокуратури Рівненської області від 3 вересня 2012 року №18-361 про заробітну плату працюючого начальника відділу прокуратури області станом на 14 червня 2012 року.

Відповідач перерахунок пенсії не провів та про прийняте рішення позивача не повідомив.

12 травня 2015 року ОСОБА_1 повторно звернувся до управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до постанови № 505, надавши довідку прокуратури Рівненської області від 3 вересня 2012 року №18-361.

Відповідач листом від 15 травня 2015 року № 1879/06 відмовив позивачу в перерахунку його пенсії.

Умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих визначено статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ. Редакція зазначеної статті змінювалась.

Так, відповідно до частини першої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в редакції, що діяла на час призначення пенсії ОСОБА_1, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 8 липня 2011 року № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI), який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права.

Так, відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ у редакції Закону № 3668-VІ прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Таким чином, з 1 жовтня 2011 року положення частини першої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у зв'язку з внесенням змін до редакції цієї статті Законом № 3668-VІ.

Разом з тим підстави та порядок перерахунку пенсій прокурорам регулюють частини тринадцята, вісімнадцята статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, положення яких щодо перерахунку пенсії у зв'язку із прийняттям Закону № 3668-VІ змін не зазнали (змінилась лише нумерація частин цієї статті).

Так, відповідно до частини тринадцятої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Згідно з частиною вісімнадцятою статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Враховуючи викладене, при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому внесені Законом № 3668-VІ зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення. Нормами, які визначають механізм проведення перерахунку пенсії за вислугу років прокурорам є частини тринадцята, вісімнадцята статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які змін у зв'язку із прийняттям Закону № 3668-VІ не зазнали.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Зазначена правова позиція узгоджується з правовою позицією, висловленою, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 10 грудня 2013 року (справа № 21-348а13), яка відповідно до положень статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що строк звернення до суду позивачем не пропущений, оскільки про порушення своїх прав він дізнався лише 15 травня 2015 року з відповіді управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області, докази протилежного відповідачем суду не надано.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

У даному випадку позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права з дати отримання пенсії після звернення до відповідача 10 вересня 2012 року за відповідним перерахунком.

Звернувшись до суду з позовом 10 червня 2015 року позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду щодо частини позовних вимог за період з 1 липня 2012 року по 9 червня 2014 року.

Та обставина, що позивач повторно, 12 травня 2015 року, звертався до відповідача з приводу перерахунку пенсії та йому було надіслано лист про відмову у перерахунку пенсії від 15 травня 2015 року, не перериває та не зупиняє строк звернення до суду, встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, який повинен обчислюватись з часу фактичного порушення прав та інтересів позивача (отримання пенсії у меншому розмірі), а не з часу звернення позивача до відповідача з відповідним зверненням та отримання відповіді на нього.

Суд першої інстанції, в порушення вимог частини четвертої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до положень якої суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, не вирішив питання про поновлення строку звернення до суду й ухвалення у цій частині судового рішення в залежності від вирішення питання про його поновлення.

Апеляційний суд зазначеної помилки не виправив.

Відповідно до вимог частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині. Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України при зміні судового рішення суду першої інстанції судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

За правилами статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 210, 220, 222, 223, 225, 227, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 2 вересня 2015 року скасувати.

Постанову Костопільського районного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року змінити.

Скасувати постанову суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в Костопільському районі Рівненської області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії за період з 1 липня 2012 року по 9 червня 2014 року, а справу у цій частині направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В абзаці третьому резолютивної частини постанови замість дати «01 липня 2012» зазначити дату « 10 червня 2014 року».

В решті постанову Костопільського районного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

ГОЛОВУЮЧИЙ Кобилянський М.Г.

СУДДІ Амєлін С.Є.

Іваненко Я.Л.