Справа № 826/10255/15
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

25 листопада 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Нагорній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення рішення, вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулась до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - Відповідач, ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві) у якому просила визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.05.2015 № , вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.04.2015 №Ф- та рішення № від 13.05.2015.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представників сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рі шення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2013 по 31.12.2013, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 по 31.12.2013.

Зазначеною перевіркою встановлено, що позивачем порушено зокрема:

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого донараховано податку на доходи фізичних осіб в сумі 143 586,50 грн.;

- п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого донараховано єдиного соціального внеску в сумі 59 849,87 грн.

За результатами перевірки, податковим органом складено акт від 22.04.2015 № 543/26-53-17-01/НОМЕР_2 (далі по тексту - акт перевірки).

На підставі акта перевірки контролюючим органом винесено:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 13.05.2015 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 215 379,75 грн., в тому числі за основним платежем в розмірі 143 586,50 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 71 793,25 грн.;

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 22.04.2015 № Ф- на суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 59 849,87 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 13.05.2015 в сумі 5 984,99 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями відповідача, позивач звернулась до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано будь-яких належних доказів, які покладено в основу висновків акту перевірки на підтвердження відсутності факту реальності господарських операцій, вчинених позивачем з контрагентами, а також фактів суперечності відповідних правочинів фіскальним інтересам держави.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, з акту перевірки та вірно встановлено судом першої інстанції, що ФОП ОСОБА_2 задекларовано загальний доход в сумі 1 097 928,00 грн.

Згідно договорів суборенди нежилого приміщення № 9-12 від 01.05.2012 р., № 5-12 від 01.04.2012 р. у ФОП ОСОБА_2 перебуває в суборенді нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, вул. Магнітогорська, 1.

Відповідно до договору оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) № 22/01/13 від 22.01.2013 позивач орендує нежиле приміщення загальною площею 19 кв.м. на 25 поверсі готельного комплексу «Турист» (№ 2506), що розташоване за адресою: 02002, м. Київ, вул. Р. Окіпної, 2 для розміщення офісу.

Як встановлено судом першої інстанції, що в перевіряємий період основними замовниками робіт у позивача були компанії ТОВ «ІВ РОШЕ Україна» та ДП «Ізюминка».

Між ФОП ОСОБА_2 (постачальник) та ТОВ «ІВ РОШЕ Україна» (замовник) укладено договір № б/н від 01.01.2012 р., відповідно до умов якого постачальник зобов'язується виконати роботи з виготовлення, постачання та передачі у власність замовнику меблів, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити вищезгадані меблі.

Номенклатура, асортимент, загальні кількість робіт, розмір партії, ціна за одиницю роботи, сумарна вартість партії, характеристики, строк виконання та доставки, місце доставки, а також інші важливі на погляд сторін умови будуть передбачені у додаткових угодах до даного договору, які після підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору (п. 1.2 договору).

Відповідно до п. 2.3 договору, разом з актом, постачальник зобов'язаний надіслати замовнику рахунок-фактуру на оплату.

Згідно додаткової угоди № 1 від 11.09.2013 р., постачальник зобов'язується виконати роботи з виготовлення, постачання, складання, встановлення та передачі у власність замовнику меблів, переміщення обладнання, драбин, а також інші необхідні та пов'язані з вищезазначеними роботи, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити такі роботи.

На підтвердження оплати за виконані роботи позивачем надано суду рахунки-фактури, видаткові накладні та акти здачі-прийняття робіт.

Про передачу товарів зі складу постачальника ТОВ «ІВ РОШЕ Україна» свідчать акти на списання матеріалів на ремонт меблів.

Податкові зобов'язання відображено у податкових накладних, які наявні в матеріалах справи. Доставка матеріалів до цеху позивача, який розташований по вул. Магнітогорська, 1-Д здійснювалася силами постачальників, а готову продукцію (меблі) з цеху позивача вивозили замовники.

Фурнітура, мебельні заготівки, комплектуючі та матеріали для виготовлення меблів було закуплено позивачем у ПП «Торгівельна фірма СМ», ПП «Виробничо-комерційна фірма «Меблеві технології», ТОВ «ВІЯР», ТОВ «Вітраж Гласс Солюшен», ТОВ «Адгезія», ТОВ «Гласспро», Спільне підприємство у формі ТОВ «Метал Холдінг», ТОВ «Метал Холдінг Трейд», ТОВ «Альянс-Дельта LTD», ПП «АС-ПАК», ТОВ багатогалузева науково-виробнича фірма «Славутич», ТОВ «Восток СВ Груп», ТОВ «Епіцентр К», ТОВ «АРЕЛ», Виробничо-комерційна фірма «Вибір», ТОВ «Ламінарт Україна», ТОВ «Пластікс-Україна», ТОВ «Гласс ЛТД», ТОВ «У світі скла», ТОВ «ТК «Металстрой»,ТОВ «Еко Ліс», ТОВ «Восток - СВ Плюс», ТОВ «АВС-2000», ТОВ «ГЕО-ЛАЗЕР», ТОВ «Розетка.УА», ТОВ «Вілла Верде», ТОВ «Єдині промислові системи України», ТОВ «Стейнлес Стіл Україна», ТОВ «ТС-Плюс», ТОВ «Європлюс», ТОВ «Факторіал», що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними. На підтвердження оплати позивачем вищезазначених матеріалів, останньою надано рахунки на оплату, які містяться в матеріалах справи.

Також, у перевіряємий період ФОП ОСОБА_2 виготовляла меблі для ТОВ «ЛРП Україна ГАМ».

На підтвердження здійснення господарських операцій позивачем надано: рахунки - фактури, акти здачі прийняття робіт (надання послуг).

На підтвердження здійснення господарських операцій з вищезазначеними контрагентами позивачем надано суду: рахунки-фактури, видаткові накладні, акти здачі прийняття робіт, калькуляції вартості виробництва продукції та банківські виписки.

Перелічені вище витрати відображено позивачем в книзі обліку доходів і витрат.

Всі вищезазначені первинні документи містяться в матеріалах справи та досліджені колегією суддів апеляційної інстанції в повному обсязі.

Підставою для висновків податкового органу про наявність порушень позивачем податкового законодавства слугувало те, що ФОП ОСОБА_2 до перевірки не були подані первинні документи, які б підтверджували фактично використану сировину, що утворює основу виготовленої продукції (меблів), що унеможливлює підтвердження витрат, пов'язаних безпосередньо із придбанням ТМЦ (заготівок). Оскільки, первинні документи, які були надані ФОП ОСОБА_2 під час перевірки, а саме: банківські виписки, видаткові, прибуткові накладні, акти виконаних робіт тощо були повернуті ФОП ОСОБА_2 під час отримання акту перевірки, а до заперечення надано лише інформацію стосовно собівартості закупленої продукції, а не фактичних витрат сировини для виготовлення продукції, таким чином, дослідити правомірність віднесення ФОП ОСОБА_2 витрат по закупівлі ТМЦ, пов'язаних з отриманням доходу не є можливим.

Проте, зазначені висновки апелянта не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 Податкового кодексу України (далі по тексту - ПК України) платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Кожний з платників податків може бути платником податку за одним або кількома податками та зборами.

Відповідно до пп. 168.2.1. п.168.2 ст. 168 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) платник податку, що отримує доходи від особи, яка не є податковим агентом, та іноземні доходи, зобов'язаний включити суму таких доходів до загального річного оподатковуваного доходу та подати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а також сплатити податок з таких доходів.

Згідно із п. 177.2. ст. 172 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Пунктом 177.4 вказаної статті передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 ПК України, визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Так, відображенню в бухгалтерському обліку та податковій звітності підлягає лише та господарська операція, яка фактично відбулась, при наявності первинного документу, що підтверджує таку господарську операцію.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються на таких основних принципах, зокрема превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Частинами 2 та 3 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назва документа; дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, які брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що всі вищезазначені первинні бухгалтерські документи, які надані позивачем оформлені у відповідності до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та повністю відображають реальність проведених господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Згідно із п.138.2. ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

У разі якщо платник податку здійснює виробництво товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва за умови, що договорами, укладеними на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапної їх здачі, до витрат звітного податкового періоду включаються витрати, пов'язані з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг у цьому періоді.

Пунктом 138.8 ст. 138 ПК України передбачено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме:

прямих матеріальних витрат;

прямих витрат на оплату праці;

амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку;

вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг;

інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну).

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Отже, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід. Він визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Витрати, які приймають участь у формуванні об'єкта оподаткування - це документально підтверджені витрати операційної діяльності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що матеріалами справи підтверджується закупівля ФОП ОСОБА_2 фактично використаної сировини, що утворює основу виготовленої продукції (меблів), що також є свідченням здійсненних позивачем витрат, пов'язаних безпосередньо із придбанням ТМЦ (заготівок), а також реалізація виготовленої продукції контрагентам в іншому ланцюгу постачання, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 13.05.2015 № є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року N 2464-VI (далі по тексту - Закон N 2464-VI) максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону N 2464-VI єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону N 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Пунктом 22.1 ст. 22 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Отже, аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що єдиний внесок нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Разом з тим, ФОП ОСОБА_2 в перевіряємий період знаходилась на загальній системі оподаткування.

Отже, колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що позивачем не завищено витрати та відповідно не занижено чистий дохід, відповідно позивачем в повному обсязі нараховувався, утримувався та перераховувався до бюджету єдиний внесок із сум чистого доходу, а тому рішення № від 13.05.2015 про застосування штрафних санкцій та донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску у розмірі 5 984,99 грн. є протиправним та підлягає скасуванню.

Відтак, вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 22.04.2015 зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 59 849,87 грн. винесена відповідачем на підставі рішення № від 13.05.2015 також підлягає скасуванню.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що податковим органом не доведена правомірність та обґрунтованість спірних рішень з урахуванням вимог чинного законодавства України.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Отже, судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 вересня 2015 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

.

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.