Справа № 826/3165/14
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" листопада 2015 р. м. Київ К/800/52357/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Приходько І.В.
Бухтіярової І.О. Костенка М.І.

при секретарі судового засідання Бовкуні В.В.,

за участю представників сторін: від позивача - Буртовий М.В., Конюк Ю.В.,

від відповідача - Руцка А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державного підприємства «АНТОНОВ»

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2014 р.

у справі № 826/3165/14

за позовом Державного підприємства «АНТОНОВ»

до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

про визнання неправомірним рішення, зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року Державне підприємство «АНТОНОВ» (далі - позивач, ДП «АНТОНОВ») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі - відповідач, Міжрегіональне ГУ - Центральний офіс з обслуговування ВП), в якому просило суд:

- визнати неправомірною відмову у зарахуванні переплати з податку на прибуток та переплати з чистого прибутку ДП «АНТОНОВ» в рахунок погашення податкового боргу, який виник у зв'язку із простроченою заборгованістю за іноземним кредитом, наданим під державні гарантії, та доведений до ДП «АНТОНОВ» згідно податкової вимоги Міжрегіонального ГУ - Центрального офісу з обслуговування ВП від 11.01.2014 р. № 202/10/11-333;

- зобов'язати Міжрегіональне ГУ - Центральний офіс з обслуговування ВП підготувати висновок про зарахування сум переплати з податку на прибуток та переплати частини чистого прибутку (доходу) ДП «АНТОНОВ», що вилучається до бюджету, у розмірі 64 643 435,68 грн. в рахунок погашення податкового боргу за іноземними кредитами, наданими під державні гарантії та пені, нарахованої на заборгованість по основному боргу за іноземним кредитом, наданим під державні гарантії, у розмірі 64 643 435,68 грн. та подати його для виконання до Державної казначейської служби України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2014 р. позовні вимоги задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2014 р. постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2014 р. скасовано та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2014 р. та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2014 р.

Відповідач у письмових запереченнях та в судовому засіданні проти доводів касаційної скарги заперечував, вважає оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції законним, обґрунтованим та прийнятим у відповідності до норм діючого законодавства, а тому просив суд касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді Вищого адміністративного суду України, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13.01.2014 р. на адресу позивача надійшла оформлена листом від 11.01.2014 р. № 202/40/11-333 вимога, в якій відповідач, керуючись статтями 20, 59, 60 та пунктом 1 підрозділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, вимагав в термін до 23.01.2014 р. сплатити суму заборгованості та попереджав позивача, що у разі її несплати, податковим органом будуть вжиті заходи, передбачені главою 9 Розділу ІІ Податкового кодексу України. Зокрема контролюючим органом зазначено, що згідно подань ГУ ДКС України у м. Києві від 25.12.2013 р. № 510 та № 511 за позивачем обліковується прострочена заборгованість за іноземними кредитами, наданими державою або під державні гарантії у сумі 63 937 744,20 грн., у тому числі: - основний борг за іноземним кредитом, наданим державою або під державні гарантії у розмірі 63 914 980 грн. (код бюджетної класифікації 3511630); - пеня, нарахована на заборгованість по основному боргу за іноземним кредитом, наданим державою або під державні гарантії у розмірі 728 455,68 грн. (код бюджетної класифікації 21081000).

17.02.2014 р. позивач, з метою погашення заборгованості, звернувся до відповідача із заявою № 20/1351 від 17.02.2014 р. про зарахування суми переплати з податку на прибуток в розмірі 54 839 258 грн. (код платежу 11020100) та суми переплати частини чистого прибутку господарських організацій, що вилучається до бюджету (код 21010100) в рахунок сплати податкового боргу (в тому числі: - основного боргу в розмірі 63 914 980 грн.; - пені в розмірі 728 455,68 грн.).

24.02.2014 р. податковий орган листом № 4022/10/28-10-10-3-20 повідомив позивача про те, що перерахування вказаної вище переплати з бюджетних рахунків за вказаним позивачем напрямом не передбачено чинним законодавством.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що податковим органом протиправно відмовлено позивачу у зарахуванні переплати частини чистого прибутку (доходу) позивача в рахунок погашення податкового боргу за іноземними кредитами, наданими під державні гарантії та пені, нарахованої на заборгованість по основному боргу за іноземним кредитом, наданим під державні гарантії, оскільки таке право надане позивачу законом. У той же час, податковим органом не вчинено жодних дій, передбачених законом щодо реагування на подану позивачем заяву, зокрема не підготовлено та не передано відповідний висновок до органу казначейства.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що заборгованість за іноземним кредитом, наданим державою або під державні гарантії не може вважатися грошовим зобов'язанням (податковим боргом) позивача в розумінні Податкового кодексу України, не відноситься до загальнодержавних чи місцевих податків та зборів і відповідач не контролює сплату коштів за кредитом наданим державою або під державні гарантії, не веде облік простроченої заборгованості позичальника, а тому така заборгованість не може погашатися за рахунок існуючих переплат на бюджетних рахунках, які наповнювались податками і зборами платником податків.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитись з такими висновками судів, вважаючи їх передчасними та такими, що винесені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Згідно статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Відповідно до частин другої та третьої статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права, а обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Суд апеляційної інстанції, вказуючи на правомірність дій відповідача щодо відмови у зарахуванні коштів позивача з переплати з податку на прибуток та переплати з чистого прибутку в рахунок погашення заборгованості за іноземним кредитом, наданим під державні гарантії, погодився з твердженням податкового органу, що таке погашення не передбачено законодавством. При цьому, судом апеляційної інстанції залишено поза увагою те, що хоча борг позивача за іноземними кредитами, наданими під державні гарантії та пеня, нарахована на заборгованість по основному боргу за іноземним кредитом, наданим під державні гарантії й не є різновидом грошових зобов'язань із податків, проте аналіз положень податкового законодавства вказує, що така заборгованість погашається в однаковому з податковим боргом порядку.

Разом з тим, як судом першої інстанції, при задоволенні позовних вимого у повному обсязі, так і судом апеляційної інстанції, при відмові у задоволенні позову, взагалі не досліджено питання щодо можливості та порядку погашення боргу позивача за рахунок сум переплати частини чистого прибутку (доходу), що вилучається до бюджету.

Дослідження вказаних обставин має істотне значення для з'ясування законності, а відтак обґрунтованості та правомірності, як вимог позивача так і відмови податковим органом позивачу у зарахуванні переплати податку на прибуток та переплати з чистого прибутку в рахунок погашення податкового боргу, який виник у зв'язку з простроченою заборгованістю за іноземним кредитом, наданим під державні гарантії.

Крім того, ухвалюючи судові рішення по справі, суди попередніх інстанцій не встановили самого факту наявності, як податкового боргу на який вказує відповідач так і наявності переплати позивачем податку на прибуток та переплати чистого прибутку (доходу), що вилучається до бюджету, пославшись при цьому лише на те, що такі обставини сторонами при розгляді даної справи судами не заперечуються.

При цьому слід наголосити, що в умовах дії такого принципу адміністративного судочинства, як офіційне з'ясування усіх обставин справи, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору та сприяючи сторонам у поданні та витребуванні необхідних для цього доказів, у тому числі використовуючи статті 81 Кодексу адміністративного судочинства України.

Касаційна ж інстанція згідно з частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не може досліджувати докази, встановлювати або визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна інстанція на підставі статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам у справі, порушень норм процесуального права, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з'ясування та правильного вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210, 220, 221, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Державного підприємства «АНТОНОВ» - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.04.2014 р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2014 р. у справі № 826/3165/14 - скасувати.

Справу № 826/3165/14 направити на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя підпис І.В. Приходько
Судді підпис І.О. Бухтіярова
підпис М.І. Костенко