Справа № 826/3083/14
Суддя: Кошіль В.В.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Київ К/800/56637/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого Кошіля В.В.

Суддів Вербицької О.В.

Моторного О.А.

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

на ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014

та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2014

у справі № 826/3083/14

за позовом Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд»

до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників

про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

Дочірнє підприємство з іноземною інвестицією «Сантрейд» звернулось до суду з позовом про визнання недійсним та скасування податкового повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників № від 13.12.2013.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2014, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014, позов задоволено; визнано недійсним та скасовано спірне податкове повідомлення-рішення, з підстав обґрунтованості позовних вимог.

В касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Позивач в запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що суди попередніх інстанцій дотримались норм процесуального права, повно та всебічно дослідили докази, встановили всі обставини та прийняли законні та обґрунтовані рішення, в результаті чого підстави для скасування таких рішень відсутні, а тому вони мають бути залишені в силі, а касаційна скарга залишена без задоволення.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що за результатами проведеної камеральної перевірки правомірності нарахування за вересень 2013 року податку на додану вартість, складено акт № 1412/40-50/37-10/25394566 від 20.11.2013, в якому зафіксовано порушення: п. п. 198.3, 198.6 ст. 198, п. п. 200.1, 200.3, 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 972 826 грн., яка підлягає зменшенню.

На підставі результатів проведеної перевірки, 13.12.2013 відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 972 826 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 486 413 грн.

При проведенні перевірки відповідачем використано податкову звітність з податку на додану вартість за серпень та вересень 2013 року, а також інформацію комп'ютерних баз даних та автоматизованих інформаційних систем.

За результатами опрацювання податкової декларації за звітні періоди, починаючи з періоду за наслідками якого виникло від'ємне значення (серпень 2013 року) до періоду, у якому заявлене бюджетне відшкодування (вересень 2013 року) ПДВ включно, а також з урахуванням результатів попередньої перевірки, відповідачем встановлено завищення ДПІІ «Сантрейд» бюджетного відшкодування за вересень 2013 року на суму 972 826 грн.

Матеріалами справи встановлено, що ДПII «Сантрейд» мало господарські взаємовідносини з ФГ «Родомир-Агро» та ТОВ «Євро Лізинг».

Між позивачем (покупець) та ФГ «Родомир-Агро» (постачальник) укладено наступні договори поставки: № 652793 від 16.08.2013, № 652425 від 16.08.2013, № 654137 від 16.08.2013, за умовами яких постачальник зобов'язувався поставити позивачу насіння соняшникове на умовах EXW шляхом переоформлення соняшника на елеваторах ТОВ «Верховцевський елеватор» та ТОВ «Роздорський елеватор» в обсязі 1950,5 т., а покупець - прийняти та оплатити насіння соняшника на умовах, передбачених вказаними договорами.

Відповідно до договорів поставки № 652793 від 16.08.2013 та № 654137 від 16.08.2013 ФГ «Родомир-Агро» здійснило поставку насіння соняшника на ТОВ «Роздорський елеватор» в обсязі 1 049,5 т та 419,7 т. відповідно, за договором № 652425 від 16.08.2013 - на ТОВ «Верховцевський елеватор» в обсязі 481,35 т.

Згідно умов вказаних договорів у вартість товару включаються всі витрати продавця пов'язані із зберіганням, з переоформленням товару на покупця, а також інші витрати продавця, понесені ним до моменту поставки товару; датою поставки вважається дата підписаного всіма сторонами трьохстороннього акта прийому-передачі товару або дата складського документа на відповідну партію товару, яка виписується зерновим складом на покупця (позивача); право власності на товар переходить покупцю (позивачу) після поставки товару, а саме підписання трьохстороннього акта прийому-передачі товару або після отримання від зернового складу складського документа на відповідну партію товару, переоформлену на зерновому складі з продавця на покупця.

За умовами EXW ФГ «Родомир-Агро» виконало свої зобов'язання в момент здійснення переоформлення товару на зерновому складі ТОВ «Роздорський елеватор» та ТОВ «Верховцевський елеватор» шляхом підписання тристоронніх актів та після переоформлення складських квитанцій.

В підтвердження виконання умов договорів, постачальником виписані позивачу первинні документи, зокрема, виставлені рахунки-фактури, акти приймання-передачі, видаткові та податкові накладні, якими підтверджується здійснення ФГ «Родомир-Агро» поставок насіння соняшника в обумовлені пункти поставки та передача у власність позивача.

Також, в підтвердження реальності виконання умов договорів поставки позивачем надано та судами попередніх інстанцій досліджено товарно-транспортні накладні на прийняте зерно з визначенням якості, а також акти та складські квитанції, які містять підписи та печатки ФГ «Родомир-Агро», позивача та зернових елеваторів (ТОВ «Роздорський елеватор» або ТОВ «Верховцевський елеватор»), а складські квитанції у графі «Примітка» містять вказівку «Переоформлено з ФГ «Родомир-Агро».

Розрахунки між суб'єктами господарювання проведено у безготівковій формі згідно платіжних доручень.

На підтвердження реальності операцій з придбаним у контрагента товару, позивачем подано до суду первинні документи по його подальшій реалізації.

Зокрема, насіння соняшникове, придбане на умовах EXW з переоформленням на елеваторах, зберігалося на цих елеваторах до моменту відвантаження. Реальність відносин по зберіганню товару підтверджується договорами про надання послуг зберігання з ТОВ «Роздорський елеватор», актами прийому-передавання, рахунками, розрахунками; договорами про надання послуг зберігання з ТОВ «Верховцевський елеватор», актами прийому-передавання, рахунками та розрахунками.

В подальшому, з елеваторів ТОВ «Роздорський елеватор» та ТОВ «Верховцевський елеватор» насіння соняшника було перевезено перевізниками на переробний завод ПрАТ «Дніпропетровський олійно-екстракційний завод». Перевезення здійснювалось перевізниками ТОВ «ПКП Комкор» та ПП «Каренін».

Послуги перевезення підтверджено відповідними договорами з додатками, укладеними між позивачем і ТОВ «ПКП Комкор», між позивачем і ПП «Каренін», а також актами виконаних робіт, рахунками, товарно-транспортними накладними, що містять вказівку на відповідне підприємство у графі «Перевізник».

На ПрАТ «Дніпропетровський олійно-екстракційний завод» насіння соняшникове у липні та вересні 2013 року було перероблене на олію, що підтверджується договором про переробку сировини, актами про надання послуг з екстракції, актами приймання-передачі наданих послуг.

Після переробки соняшника виготовлена олія була перевезена ТОВ «Теп Транско» та ТОВ «Транс-Сервіс-1» на ПАТ «Іллічівський оліяжиркомбінат» для експедитора позивача в Іллічівському морському порту ТОВ «Олір».

Здійснення вказаних операцій підтверджено договорами, актами наданих послуг, рахунками, залізничними накладними.

Надалі виготовлена олія була продана на експорт, що підтверджено зовнішньоекономічним контрактом № 653540 від 23.08.2013, коносаментом від 19.08.2013 та 28.10.2013, митною декларацією № 102063 від 23.10.2013, довідкою ПАТ «Сітібанк» від 20.01.2014 № 140133/0401-1 щодо отримання оплати та № 140272/0401-1 від 05.02.2013.

Також, між позивачем (лізингоодержувач) і ТОВ «Євро Лізинг» (лізингодавець) укладено договір оперативного лізингу від 21.07.2005 № 37, за умовами якого лізингодавець передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач отримує від лізингодавця в платне користування на умовах оперативного лізингу транспортний засіб (ТЗ) у відповідності із замовленням на ТЗ; строк лізингу починається з моменту передачі ТЗ в лізинг, яким є дата та складання сторонами акту прийому-передачі ТЗ та закінчується на дату повернення та складання акту про повернення.

Специфікація транспортних засобів, які надавались на умовах оперативного лізингу, зазначалась у замовленні на кожен транспортний засіб, копії яких містяться в матеріалах справи.

Факт передачі кожного транспортного засобу від контрагента позивачу судами попередніх інстанцій встановлено з підтвердженням актом приймання-передачі транспортного засобу, актами виконаних робіт, замовленнями, планами лізингу, платіжними дорученнями, податковими накладними.

На підтвердження використання транспортних засобів, за які позивач сплачував лізингові платежі, у власній господарській діяльності були досліджені подорожніми листами та актами виконаних робіт.

В основу висновків про нереальність господарських операцій позивача з його контрагентом покладено акт ДПІ у Святошинському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 10.10.2013 № 1587/26-57-22-02-09 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Євро Лізинг».

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що фактичне здійснення господарської діяльності між позивачем та вищевказаними контрагентами підтверджено належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку; придбані у контрагентів товари та послуги були використані позивачем у власній господарській діяльності.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, з огляду на наступне.

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст. 198 ПК України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

За встановлення в судовому порядку фактичного здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами (ФГ «Родомир-Агро» і ТОВ «Євро Лізинг»), що підтверджено належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку є правомірним формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за результатами господарських операцій із зазначеними контрагентами.

Слід також зазначити, що акти про неможливість проведення зустрічної звірки контрагента не є джерелом отримання податкової інформації, яка згідно положень ст. 83 Податкового кодексу України визначена в якості підстави для висновків посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок. Сама по собі неможливість реалізації органами державної податкової служби визначеної законодавством компетенції щодо проведення зустрічних звірок контрагента не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства платником податків.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків передбачені статтею 200 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 200.1, 200.3, 200.4 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.

Таким чином, визначальним фактом права платника на бюджетне відшкодування податку на додану вартість в даному випадку є фактична оплата ним сум такого податку контрагентам у попередніх податкових періодах, яка позивачем здійснена, що підтверджується дослідженими судами доказами. При цьому будь-які порушення контрагентами вимог податкового законодавства стосовно податку на додану вартість не впливають на право платника податку - покупця отримати бюджетне відшкодування, за умови дотримання останнім цих вимог.

З огляду на вказані обставини, відсутність порушень норм матеріального та процесуального права, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог є вірним, а касаційна скарга відповідача - необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2201, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників відхилити.

Ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.10.2014 та постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2014 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України у випадках, встановлених Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий В.В. Кошіль
Судді О.В. Вербицька
О.А. Моторний