Справа № 2а-410/12/0970
Суддя: Остап'юк С.В.
Дата ухвалення: 2012-03-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2012 р. Справа № 2a-410/12/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Суддя Остапюк С.В.,

за участю секретаря Озара О.Я.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН»до Калуської обєднаної державної податкової інспекції в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 від 30.01.2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

07.02.2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН»(далі по тексту позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Калуської обєднаної державної податкової інспекції в Івано-Франківській області (далі відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень за №№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 від 30.01.2012 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач протиправно, в порушення положень Податкового кодексу України необґрунтовано та безпідставно, за наслідками проведеної перевірки, на підставі помилкового висновку щодо нікчемності договору укладеного 18.01.2010 року між ним та приватним підприємством «фірма Фламінго», оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями визначив із застосованими штрафними санкціями зобовязання з податку на прибуток в розмір 74 297 гривень, податку на додану вартість в розмірі 41 313 гривень та 18 125 гривень за господарськими операціями купівлі цукру 10.03.2010 року, 31.03.2010 року, 20.05.2010 року та 30.06.2010 року.

Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів зазначених в позовній заяві.

Відповідач правом подання письмових заперечень проти заявленого позову не скористався, 15.02.2012 року письмовим клопотанням просив розгляд справи відкласти, в судове засідання 27.02.2012 року направив представника, який просив оголосити в розгляді справи перерву для підготовки відповідачем пояснень по суті позову, а в наступне судове засідання 12.03.2012 року відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання свого представника не направив.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши докази суд встановив наступне.

Позивач зареєстрований 26.12.2008 року, взятий на податковий облік 29.12.2008 року, є платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва за №100219883 від 01.04.2009 року (анульоване 09.02.2011 року у звязку із зміною організаційно-правової форми) та за №100321259 від 09.02.2011 року.

В період з 29.12.2011 року до 05.01.2012 року відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні фінансово-господарських операцій з ПП фірма «Фламінго»за період з 01.03.2010 року до 30.06.2010 року.

За наслідками проведеної перевірки відповідачем 13.01.2012 року складено акт за №72/2302/36112866 (а.с. 37-58).

За наслідками розгляду вказаного акту перевірки, відповідач 30.01.2012 року оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями за № визначив позивачу грошові зобовязання з сплати податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 74 297 гривень, в тому числі 49 531 гривня за основним платежем та 24 766 гривень за штрафними (фінансовими) санкціями; за № визначив позивачу грошові зобовязання з сплати податку на додану вартість в розмірі 41 313 гривень, в тому числі 27 542 гривень за основним платежем та 13 771 гривня за штрафними (фінансовими) санкціями; за № зменшив суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість за липень 2010 року на суму 12 083 гривень, у звязку з чим визначив грошові зобовязання з сплати податку на додану вартість в розмірі 18 125 гривень, в тому числі 12 083 гривні за основним платежем та 6 042 гривні за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.62-64).

Підставою для визначення вказаних зобовязань слугували висновки проведеної перевірки, згідно яких позивачем допущено здійснення операцій на підставі нікчемних правочинів, прийнято до виконання документи на операції, що порушують публічний порядок і, відповідно, суперечать законодавчим та нормативним актам (а.с.57).

Висновки про наявність вказаних порушень ґрунтуються на врахуванні відповідачем матеріалів невиїзної документальної перевірки постачальника ТОВ «АПК Улан», проведеної Державною податковою інспекцією у Черонозаводському районі м. Харкова, якою встановлено, що ПП фірма «Фламінго»укладено правочин з ТОВ «АПК Улан», який не спричиняє реального настання правових наслідків, тобто є нікчемним. За наявності вказаного висновку відповідач дійшов власного висновку, за яким усі операції купівлі-продажу ПП фірма «Фламінго»не спричиняють реального настання правових наслідків, а отже є нікчемними по ланцюгу до «вигодонабувачів». Оскільки одним із покупців цукру ПП фірми «Фламінго»є позивач, то здійснені між ними правочини є нікчемними відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України, частин 1, 5 статті 203 Цивільного кодексу України, і в силу статті 216 Цивільного кодексу України не створюють юридичних наслідків, крім тих, що повязані з їх недійсністю.

Як наслідок відповідач дійшов висновку, що позивачем безпідставно, в порушення пункту 5.1, підпунктів 5.2.1, 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підпункту 1.2 пункту 1, підпунктів 2.1, 2.15, 2.16 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку занижено податок на прибуток за І квартал 2010 року в сумі 26 302 гривень, за півріччя 2010 року в сумі 49 531 гривня; в порушення підпунктів 7.2.3, 7.2.6, 7.4.1, 7.4.5, пункту 7.4, підпунктів 7.7.1, 7.7.2 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню: у зменшення податкових зобовязань з податку на додану вартість наступних податкових періодів за липень 2010 року в сумі 12 083 гривні та занижено суму податку на додану вартість, яка підлягає нарахуванню до сплати в бюджет за липень 2010 року в розмірі 27 542 гривні.

Вирішуючи питання про правомірність визначення відповідачем оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями розміру податкових зобовязань, суд зазначає, що до даних правовідносин підлягають застосуванню норми права, які були чинні на момент виникнення таких правовідносин та зазначає їх зміст у відповідних редакціях.

Для цілей оподаткування платники податків зобовязані вести облік доходів, витрат та інших показників, повязаних з визначенням обєктів оподаткування та/або податкових зобовязань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, повязаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 вказаного Закону до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у звязку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Частинами 4, 5 та 6 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 зазначеного Закону встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обовязковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість»податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у звязку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Досліджуючи фактичність проведених господарських операцій та їх звязок з господарською діяльністю позивача, формування витрат для цілей визначення обєкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість судом встановлено наступне.

Основними видами діяльності позивача є виробництво сухарів, печива, пирогів і тістечок тривалого зберігання (код КВЕД 15.82.2), оптова торгівля цукром, шоколадними та кондитерськими виробами (код КВЕД 51.36.0), роздрібна торгівля хлібом, хлібобулочними та кондитерськими виробами (код КВЕД 52.24.0) а.с. 79).

18.01.2010 року між позивачем та приватним підприємством фірма «Фламінго»укладено договір купівлі-продажу за №4, за умовами якого приватне підприємство фірма «Фламінго»як продавець взяла на себе зобовязання продати товари народного споживання (сіль, цукор, борошно та інше), а позивач, як покупець зобовязувався прийняти та оплатити їх вартість. Асортимент, кількість і ціна продукції визначається за накладними при передачі товару покупцю (а.с.10).

10.03.2010 року ПП фірма «Фламінго»поставлено позивачу за накладною №126/10 цукор на загальну суму 70 416, 67 гривень, в тому числі податок на додану вартість 14 083, 33 гривень, виписано рахунок за №9 від 10.03.2010 року на вказану поставку та податкову накладну за №332 від 10.03.2010 року (а.с.11 -13). Вказана продукція доставлена до складу позивача 10.03.2010 року двома автомобілями ПП фірма «Фламінго»державні номерні знаки АТ 3189 АЕ водій ОСОБА_3 та АТ 3447 АС водій ОСОБА_4 згідно товарно-транспортних накладних №05 та №06 від 10.03.2010 року, дорожні листи за №№ 90, 89 (а.с.14-15).

31.03.2010 року ПП фірма «Фламінго»поставлено позивачу за накладною №167/10 цукор на загальну суму 41 750 гривень, в тому числі податок на додану вартість 6 958, 33 гривень, виписано рахунок за №13 від 31.03.2010 року на вказану поставку та податкову накладну за №452 від 31.03.2010 року (а.с.16 -18). Вказана продукція доставлена до складу позивача 31.03.2010 року автомобілем НОМЕР_4 водій ОСОБА_3 згідно товарно-транспортної накладної №10 від 31.03.2010 року дорожній лист №118 (а.с.19).

20.05.2010 року ПП фірма «Фламінго»поставлено позивачу за накладною №233/10 цукор на загальну суму 72 500 гривень, в тому числі податок на додану вартість 12 083, 33 гривень, виписано рахунок за №21 від 20.05.2010 року на вказану поставку та податкову накладну за №657 від 20.05.2010 року (а.с.20-22). Вказана продукція доставлена до складу позивача 20.05.2010 року двома перевезеннями автомобілем НОМЕР_5 водій ОСОБА_4 згідно товарно-транспортних накладних №26 та №27 від 20.05.2010 року, дорожній лист №182 (а.с.23-24).

30.06.2010 року ПП фірма «Фламінго»поставлено позивачу за накладною №295/10 цукор на загальну суму 39000 гривень, в тому числі податок на додану вартість 6 500 гривень, виписано рахунок за №26 від 30.06.2010 року на вказану поставку та податкову накладну за №854 від 30.06.2010 року (а.с.25-27). Вказана продукція доставлена до складу позивача 30.06.2010 року автомобілем НОМЕР_4 водій ОСОБА_3 згідно товарно-транспортної накладної №34 від 30.06.2010 року дорожній лист №232 (а.с.28).

Суд звертає увагу на фактичну можливість здійснення поставки вказаної продукції в зазначені товарно-транспортними накладними строки з складу продавця, що знаходиться за адресою місто Калуш, вулиця Коновальця, 15 до складу покупця місто Калуш, вулиця Підвальна, 12.

Також, судом встановлена належність зазначених в товарно-транспортних накладних автомобілів продавцю продукції ПП фірма «Фламінго»та їх державну реєстрацію за цим підприємством згідно свідоцтв серії КХС №761937 та серії РСА №025780 (а.с.104-105).

Досліджуючи рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та ПП фірма «Фламінго»суд встановив відображення вищевказаних поставок цукру у відомостях рахунку 631 (Розрахунок за поставку матеріальних цінностей по контрагенту) та відображення у вказаному обліку зарахування поставленого цукру на склад позивача (рахунок 201), розрахунок за продукцію (рахунок 311), обліку податку на додану вартість (рахунок 6442) а.с.96-97).

Крім того, судом встановлена наявність триваючих господарсько-правових відносин між позивачем та ПП фірма «Фламінго»в період з 12.01.2010 року до 14.10.2011 року (а.с. 94).

Досліджуючи звязок між фактом придбання позивачем продукції, понесенням витрат і господарською діяльністю позивача судом встановлено використання поставленого цукру для виробництва власної кондитерської продукції (а.с.98-100).

Актом перевірки позивача відповідачем зроблений висновок, за яким встановлено відсутність поставки цукру, при цьому суд звертає увагу на ту обставину, що в акті перевірки вказаний висновок є немотивованим, здійснений після викладу показників податкової звітності позивача, положень Конституції України, Цивільного кодексу України та Податкового кодексу України, без будь-якого аналізу фактичних обставин здійснення господарських операцій, аналізу первинних бухгалтерських документів. Здійснення вказаних висновків документальної невиїзної перевірки за наведених мотивів, без дослідження руху активів у процесі здійснення господарської операції, установлення звязку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку є не обґрунтованим та безпідставним (а.с.43-45).

Таким чином, судом встановлений рух активів у процесі здійснення господарських операцій між позивачем та ПП фірма «Фламінго», спеціальна податкова правосубєктність учасників господарської операції та звязок між фактом придбання позивачем продукції, понесенням витрат і господарською діяльністю цього платника податку.

Як наслідок суд приходить до висновку про реальність господарських операції щодо придбання позивачем цукру в ПП фірма «Фламінго», також про добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах первинного бухгалтерського та податкового обліку.

Щодо висновків відповідача про нікчемність правочинів укладених позивачем з ПП фірма «Фламінго», то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з положеннями частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Цивільний кодекс України статтею 215 визначає підстави для визнання правочину недійсним. Серед іншого, вказаною нормою передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Між тим, як вбачається із матеріалів справи, підстав, з якими закон повязує визнання договору недійсним, контролюючим органом зазначено не було, а отже, твердження податкового органу про нікчемність правочинів є безпідставними. Крім того, відповідачем не надано доказів, що правочини визнані недійсними в судовому порядку.

Згідно статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок якщо він спрямований на порушення конституційних прав людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Із системного аналізу норм цивільного і господарського кодексів вбачається, що для визнання договору недійним є наявність умислу в обох сторін або однієї із них.

Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У висновках перевірки відповідач стверджує, що правочини з поставки ПП фірма «Фламінго»позивачу продукції, укладені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, водночас є такими, що порушують публічний порядок, а тому згідно частини 1 статті 203, частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України їх слід вважати нікчемними, а визнання такої угоди недійсною не вимагається.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за №3 від 28.04.1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»до угод, укладених з метою завідомо суперечною інтересам держави і суспільства належать, зокрема угоди, спрямовані на використання всупереч закону колективної, державної або приватної власності з корисливою метою, на приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування прибутків та доходів, використання майна, що перебуває у їх власності або користуванні, всупереч інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне користування нею, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених в обігу.

В матеріалах справи відсутні обставини, встановлені податковим органом на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, а висновок про нікчемність правочинів здійснений за наслідками аналізу правочинів контрагента позивача з третіми особами.

Податковим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні угод позивачем з ПП фірма «Фламінго», що мали місце під час здійснення підприємницької діяльності позивачем, оскільки мета є субєктивною ознакою, притаманною фізичним особам. Юридичні особи діють через органи управління і як наслідок через фізичних осіб, які входять до складу таких органів управління, а тому для встановлення умислу та мети в діях юридичної особи необхідно довести наявність умислу та мети в діях фізичних осіб, що діяли від імені відповідної юридичної особи.

Доказів на підтвердження факту порушення позивачем встановленого порядку здійснення підприємницької діяльності, наявності шкоди заподіяної державі, також суду не надано. Не доведено також відповідачем й наявності доказів кримінальної відповідальності посадових осіб та відповідальності субєктів господарювання за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення. Відповідачем, як субєктом владних повноважень, не було надано суду постанови про притягнення до кримінальної відповідальності відповідальних осіб позивача чи ПП фірма «Фламінго»та визнання їх винними у вчиненні злочину, передбаченого статтею 212 Кримінального кодексу України, яка б набрала законної сили.

Окрім того, суд зазначає, що правочини по купівлі-продажу цукру, відносно якої податковими органами зроблено висновок щодо їх нікчемності, не є забороненою, немає й інших законодавчих обмежень стосовно її здійснення.

Таким чином, відсутність наявності в діях хоча б однієї зі сторін угоди умислу на її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства, зумовлює відсутність підстав для висновку відповідача щодо нікчемності договорів купівлі-продажу укладеного між позивачем та ПП фірма «Фламінго»та як наслідок відсутність встановлених перевіркою порушень податкового законодавства позивачем.

Слід також звернути увагу на те, що відповідно до пункту 1.7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.4.1, підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Згідно з підпунктом 7.2.4 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону.

Судом встановлено, що і позивач, і його контрагент на час укладання спірних правочинів, були зареєстровані як платники податку на додану вартість.

Слід також зазначити, що пунктом 1.32 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»встановлено, що господарська діяльність це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в матеріальній або нематеріальній формах. Щодо правомірності віднесення понесених позивачем витрат до валових витрат, то слід зазначити, що відповідно до пункту 5.1 статті 5 зазначеного Закону валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Також, відповідно до підпункту 5.2.1 пункту 5.2, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до складу валових витрат включаються, зокрема, суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Не підлягають віднесенню до складу валових витрат суми збитків платника податку, понесених у зв'язку з продажем товарів (робіт, послуг) або їх обміном за цінами, що нижчі за звичайні, пов'язаним з таким платником податку особам. Не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Пунктом 5.11 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»визначено, що установлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі, не дозволяється.

Як зазначалось вище, в матеріалах справи наявні копії відповідних документів документів, які підтверджують факт правомірності формування позивачем податкового кредиту по податку на додану вартість та валових витрат.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН»правомірно зменшено податкові зобовязання з податку на додану вартість наступних податкових періодів, за липень 2010 року в розмірі 12 083 гривень, та правомірно віднесено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість за липень 2010 року 27 542 гривні, а також правомірно сформовано валові витрати, що виключає допущення позивачем заниження податку на прибуток в сумі за І квартал 2010 року в розмірі 26 302 гривень та за півріччя 2010 року в розмірі 49 531 гривня.

Враховуючи висновки суду про правомірність формування позивачем валових витрат, визначення податку на прибуток та податкового кредиту з податку на додану вартість, а також висновки про помилковість визначення відповідачем зобовязань позивачу з сплати податку на прибуток приватних підприємств та податку на додану вартість, то є протиправним застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій на суму таких зобовязань в розмірі 24 766 гривень за податком на прибуток та 19 813 гривень за податком на додану вартість.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом 1 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином є протиправними та таким, що підлягають до скасуванню податкові повідомлення-рішення за № від 30.01.2010 року про збільшення суми грошового зобовязання товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН»з сплати податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 74 297 гривень, за №000202302 від 30.01.2010 року про збільшення суми грошового зобовязання товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН»з сплати податку на додану вартість в розмірі 41 313 гривень, а також податкове повідомлення-рішення за № від 30.01.2012 року про визначення товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН»податкового зобовязання з сплати податку на додану вартість в розмірі 18 125 гривень.

На підставі статті 124 Конституції України, статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення за № від 30.01.2012 року про збільшення суми грошового зобовязання товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН» з сплати податку на прибуток приватних підприємств в розмір 74 297 гривень.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення за № від 30.01.2012 року про збільшення суми грошового зобовязання товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН» з сплати податку на додану вартість в розмір 41 313 гривень.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення за № від 30.01.2012 року про визначення товариству з обмеженою відповідальністю «ДЕЙ-СОН» податкового зобовязання з сплати податку на додану вартість в розмір 18 125 гривень.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: Остап'юк С.В.

Постанова складена в повному обсязі 19.03.2012 року.