Справа № 522/18083/15-а
Суддя: Домусчі Л. В.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/656/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Домусчі Л.В.,

при секретарі - Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву Приватного підприємства «ЕНТЕРПРАЙЗ» до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про визнання постанови незаконною, скасування її, та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 31.08.2015 року звернувся до суду з адміністративним позовом, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 18.11.2015 року, до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області та, просив визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (Середи В.Ю.) від 11.08.2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження; зобов'язати управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрити виконавче провадження з примусового виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року №2а-2604 за виконавчим листом №2а-2604/06 виданого 12.01.2015 року.

В обґрунтування позову зазначив, що 19.10.2006 року Приморським районним судом м. Одеси прийнято постанову за адміністративним позовом ПП «Ентерпрайз», якою визнано незаконною бездіяльність Одеської міської ради в особі управління земельних ресурсів Одеської міської ради та зобов'язано Одеську міську раду укласти з позивачем договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0530 га, яка знаходиться за адресою: м Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12. Постанова набрала законної сили 30.10.2006 року. 25.01.2007 року Приморський районним судом м. Одеси видано виконавчий лист, а 27.01.2007 року відкрито виконавче провадження з виконання зазначеної постанови та надано і Одеській міській раді семиденний строк для добровільного виконання. Одеською міською радою в добровільному порядку вищезазначене рішення суду виконано не було, у зв'язку з чим державним виконавцем двічі застосовано до боржника штрафні санкції відповідними постановами від 08.02.2007р. та від 21.02.2007р. 19.03.2007 року державним виконавцем порушено клопотання перед Приморським районним судом м. Одеси про притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб ОМР, винних у невиконанні рішення суду, та в цей же день виконавче провадження було закінчено на тій підставі, що виконати виконавчий документ без участі боржника неможливо. З метою виконання Одеською міською радою постанови суду від 19.10.2006 року стягував звертався до боржника протягом 2006-2014 року. Однак, рішення не виконувалось та листом від 12.05.2014 року №02.2-10/327 Виконавчий комітет ОМР повідомило про закінчення строку пред'явлення виконавчого листа до виконання. 24.12.2014 року Приморський районним судом м. Одеси видано дублікат виконавчого листа на виконання вищезгаданої постанови суду від 19.10.2006 року та поновлено строк пред'явлення виконавчого листа до виконання. 15.06.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було роз'яснено постанову суду від 19.10.2006 року, відповідно до якої Одеський міський голова як повноважний представник ОМР зобов'язаний укласти договір продажу земельної ділянки площею 530 кв.м. (0,0530 га) за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12, з приватним підприємством «Ентерпрайз». Отримавши роз'яснення стосовно виконання постанови суду від 19.10.2006р. стягувач 06.08.2015р. звернувся до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про відкриття виконавчого провадження, однак постановою державного виконавця від 21.08.2015р. йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону, а саме у зв'язку з тим, що на виконанні вже перебував виконавчий лист, стосовно якого стягувач просить відкрити виконавче провадження, та провадження за яким було закінчене. Вважає вказану постанову незаконною, у зв'язку з чим звернувся до суду з відповідним позовом.

У судовому засідання 19.11.2015 року представник позивача - Максимович В.Я. (діє на підставі довіреності від 31.08.2015 року) та представник Свида К.В. (діє на підставі ордеру серії ОД №162068) позовні вимоги та обставини, на яких вони ґрунтуються, підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Вважають, що дії державного виконавця з відмови у відкритті виконавчого провадження є незаконними, оскільки постанова суду від 19.10.2006 року до теперішнього часу не виконана та відповідний договір з позивачем не укладено. При цьому вони також зазначили що вже на протязі біля 8 років рішення суду не виконується з формальних підстав, і що це є порушенням їх прав згідно Конвенції про права людини та основоположних свобод та Конституції України.

Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Клепиков М.С.(діє на підставі довіреності від 11.09.2015 року) та представник відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Кафлюк Т.І. (діє на підставі посвідчення ОД №1300) у судовому засіданні заперечували проти вимоги ПП «ЕНТЕРПРАЙЗ», просили відмовити у задоволенні. Представник Головного територіального управління юстиції в Одеській області у минулих судових засіданнях надав суду письмові заперечення, за яким пояснив, що Головне територіальне управління юстиції в Одеській області не є органом ДВС та не може бути належним відповідачем по справі. Представник примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Одеській області - Кафлюк Т.І. у судовому засіданні додатково пояснила, що виконавчий документ вже перебував на виконанні та виконавче провадження по ньому було завершено з підстав , передбачених п.11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в попередній редакції, постанова про закінчення виконавчого провадженні від 19.03.2007 року не оскаржувалась, тому керуючись положеннями ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» було правомірно відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-2604/06, виданого 12.01.2015 року.

Представник Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання19.11.2015 року не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням ч.2 ст. 128 КАС України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідача, належним чином повідомленого про розгляд справи.

Дослідивши матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.10.2006 року Приморським районним судом м. Одеси прийнято постанову за адміністративним позовом ПП «Ентерпрайз», якою визнано незаконною бездіяльність Одеської міської ради в особі управління земельних ресурсів Одеської міської ради та зобов'язано Одеську міську раду укласти з позивачем договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0530 га, яка знаходиться за адресою: м Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12. Постанова набрала законної сили 30.10.2006 року. (а.с.10-11). 25.01.2007 року Приморський районним судом м. Одеси видано виконавчий лист. 27.01.2007р. відповідно до вимог ст..ст.3,18,24,76 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, що також підтверджується листом начальника підрозділу примусового виконання рішень ВДВС ГУЮ в Одеській області від 05.04.2007р. №10-186 (а.с.39-40).

Проте постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС в Одеській області (Савенко Л.І.) 19 березня 2007р. виконавче провадження №42 з примусового виконання виконавчого листа №2-а-2604/06 виданого 25.01.2007р., було закінчено та повернуто до суду. При цьому судом встановлено, що рішення суду не було виконано.

Листом від 12.05.2014 року №02.2-10/327 Виконавчий комітет ОМР, розглянувши звернення позивача щодо вжиття примусових заходів виконання постанови суду від 19.10.2006 року та укладення Одеською міською радою договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 530 кв.м., розташованої за адресою м. Одеса, вул.. Фонтанська дорога, 12, повідомило позивачу, що термін виконання вказаної постанови сплинув та, враховуючи зміни, що відбулись в чинному законодавстві, які регулюють земельні відносити, задовольнити прохання неможливо через відсутність достатніх правових підстав (а.с.16).

У зв'язку з чим представник позивача звернувся до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа та поновлення строку його пред'явлення до виконання та ухвалою суду від 24.12.2004 року клопотання представника ПП «Ентерпрайз» задоволено (а.с.12), видано дублікат виконавчого листа по адміністративній справі №2а-2604/06 та поновлено строк його пред'явлення до виконання. Також у зазначеній ухвалі суду встановлено, що виконавчий лист згідно постанови державного виконавця було повернуто до суду, проте виконавчий лист не було повернуто до Приморського районного суду м. Одеси, та втрачено.

15.06.2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси було роз'яснено постанову суду від 19.10.2006 року та ухвалено, що Одеський міський голова як уповноважений представник ОМР зобов'язаний укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 530 кв.м. (0,0530 га) за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12, з приватним підприємством «Ентерпрайз» (а.с.13-14).

Також, під час розгляду вказаної заяви ПП «Ентерпрайз» про роз'яснення судового рішення, судом було встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби От області з 27.01.2007 року по 19.03.2007 року перебувало виконавче провадження по виконанню виконавчого листа Приморського районного суду м. Одеси № 2а-2604/06 від 25.01.2007 року про зобов'язання Одеської міської ради укласти вищезгаданий договір з ПП «Ентерпрайз», але Одеською міською радою у добровільному порядку зазначене рішення суду виконано не було, у зв'язку з чим державним виконавцем до боржника двічі застосовано штрафні санкції відповідними постановами від 08.02.2007 року та 21.02.2007 року, й 19.03.2007 року виконавче провадження по виканню вищевказаного виконавчого документа завершено відповідно до положень п. 11 ст. 37 та ч.3 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження», так як у даному випадку виконати виконавчий документ суду без участі боржника виявляється можливим.

Дублікат виконавчого листа 2а-2604/06 12 січня 2015 року було видано Приморським районним судом м. Одеси згідно ухвали суду. 07 жовтня 2014 року платіжним дорученням № 532 ПП «Ентерпрайз» здійснило оплату повної вартості земельної ділянки площею 0,0530 га за адресою : м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 12 згідно висновку Одеського міського управління земельних ресурсів Держкомзема України № 22/м від 25.05.2006 р. «Про експертну грошову оцінку земельної ділянки несільськогосподарського призначення, що підлягають продажу на без конкурентному ринку». Проте Одеська міська рада до теперішнього часу не виконала постанову Приморського райони суду м. Одеси від 19 жовтня 2006 року у справі № 2а-2604/06 та не уклала з ПП «Ентерпрайз» договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0530 га, що розташована за адресою : м. Одеса, вул.. Фонтанська дорога, 12.

Дані обставини не заперечувались та були підтверджені сторонами і в судових засіданнях.

Відповідно до ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

06.08.2015 року ПП «Ентерпрайз» звернулось до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Одеській області із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року (а.с.7), до якої було надано оригінал дублікату виконавчого листа від 12.01.2015р., копії ухвал суду від 24.12.2014р, від 15.06.2015р., копію рішення про призначення генерального директора ПП «Ентерпрайз», копія постанови Приморського районного суду м.Одеси від 19.10.2006р., копія висновку №22/м від 25.05.2006р. про експертну грошову оцінку земельної ділянки, копію платіжного доручення від 07.10.2014р. про сплату вартості земельної ділянки, копію листа виконкому Одеської міської ради від 12.05.2014р.

11.08.2015 року за вказаною заявою ПП «Ентерпрайз» головним державним виконавцем Середою В.Ю. винесено постанову серії ВП №48392128 та відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-2604/06, виданого 12.01.2015 року (а.с.6). При цьому зазначивши в мотивувальній частині постанови що 19.03.2007р. постановою державного виконавця підрозділу вищевказане виконавче провадження закінчено на підставі п.11 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження»(в попередній редакції).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи ДВС порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законодавством не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (стаття 181 КАС).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 2 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці , визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Стаття 6 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб.

Згідно до ст.. 17 Закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами.

Статтею 19 згаданого Закону встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

У відповідності до ст.. 25 Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження передбачені в ст.. 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у раз ( відповідно до п.8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Судом встановлено, що державним виконавцем Середою В.Ю. 11.08.2015 року відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-2604/06, виданого 12.01.2015 року, з підстав встановлених п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.6).

У постанові від 11.08.2015 року також відзначено, що виконавчий документ вже перебував на виконанні та виконавче провадження було завершено з підстав, передбачених п.11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в попередній редакції, а також у зв'язку з тим, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 19.03.2007 року не оскаржувалась та станом на сьогодні, рішення суду про скасування вказаної постанови не виносилося, у державного виконавця відсутні законні підстави для відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.

У відповідності до п.11 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакція яка діяла на момент винесення постанови від 19.03.2007 року) виконавче провадження підлягає закінченню у випадках повернення виконавчого документу до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, у випадку, передбаченому ч.3 ст. 76 цього Закону.

Ч.3 ст. 76 Закону (в редакції станом на 19.03.2007 року) передбачено, що, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції та інші заходи, передбачені ст.. 87 цього Закону, після чого, виконавчий документ постановою державного виконавця, затвердженою начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, повертається до суду чи іншого органу, що видав виконавчий документ.

Наслідки завершення виконавчого провадження були передбачені у ст.. 38 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції діючої на момент винесення постанови державного виконавця від 19.03.2007 року) та знайшли відображення у ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин),

Зокрема, до ст.. 50 даного Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Державний виконавець під час пред'явлення дублікату виконавчого листа відповідно до ч.1 ст.19 закону має право відкрити виконавче провадження і в інших випадках, передбачених Законом.

З аналізу цих двох ст.. 38 та 50 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що існують випадку, коли завершене провадження може бути розпочате знову, зокрема, і у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі) у зв'язку з неможливості ви конання без участі боржника .

Аналіз положень статей 116, 121 Кодексу і статті 26, 34, Закону дає підстави вважати, що ухвала суду від 24.12.2014р., від 15.06.2015р. про видачу дубліката виконавчого листа і про роз'яснення рішення суду спрямовані на забезпечення повного виконання рішення суду та є допоміжним процесуальним актом (документом) реагування суду на перешкоди, які унеможливлюють або ускладнюють виконання його рішення. Такі ухвали суду є обов'язковими для державної виконавчої служби при виконанні відповідного судового рішення.

Таким чином, враховуючи той факт, що рішення суду за виконавчим листом від 12.01.2015р. №2а-2604/06 до теперішнього часу не виконано, не з вини стягувача, що є порушення його прав та законних інтересів, і цей випадок прямо не передбачений законом, суд вважає, що державний виконавець не повинен був відмовляти в прийнятті виконавчого документу на виконання з формальних підстав, а прийняти його та у випадку наявності обставин що ускладнюють виконання рішення суду, звернутися до суду з відповідними клопотаннями про роз'яснення рішення суду або інше.

Відповідно до Основного Закону України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п'ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129).

Виходячи з положень ч.1 ст.9 Конституції України та відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року як джерело права.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Частиною першою ст.6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі "Горнсбі проти Греції" зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі "Піалопулос та інші проти Греції", пункт 68).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, п. 34, ECHR 2002-III, та рішення від 6 березня 2003 року у справі «Ясюнієне проти Литви» (<…>), заява № 41510/98, п. 27). Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 7 червня 2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

Європейський суд з прав людини в пункті 27 рішення у справі «Глоба проти України» зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Згідно з частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Частиною 1 статті 5 КАС України передбачається здійснення адміністративного судочинства відповідно до конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Ст.. 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст.. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Ч.1 ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Посилання відповідача, що постанова державного виконавця від 19.03.2007 року не оскаржувалась та рішення суду про скасування вказаної постанови не виносилось, судом до уваги судом не приймаються, оскільки відповідно до пояснень сторін, матеріали виконавчого провадження за 2007 рік у передбаченому законом порядку знищені, і крім того права стягувача досі не виконані, тому суд позбавлений можливості встановити факт отримання сторонами вказаної постанови державного виконавця.

Крім того суд погоджується з доводами представника ГТУЮ в Одеській області щодо того, що вони є неналежними відповідачами, оскільки належними суб'єктами оскарження з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є Управління державної виконавчої служби, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень, який є органом державної виконавчої служби.

Згідно із ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.3 ст.159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 162 КАС України. Відповідно до пункту 2 частини другої цієї норми у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що постанова Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року є чинною, до теперішнього часу ніким не оскаржувалась та не скасована, позивачем у порядку передбаченому чинним законодавством отримано дублікат виконавчого листа №2а-2604/06 та ухвалою суду поновлено строк на його пред'явлення, відповідачами правомірності прийнятого ним рішення суду не доведено, не виконання судового рішення, яке набрало законної сили, призведе до порушення законів прав ті інтересів позивача, передбачені законодавством України та Конвенцією, суд приходить до висновку, що вимоги ПП «Ентерпрайз» є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст..ст. 8,19,55 Конституції України, ст..ст. 2,9,69.70,71,181 КАС України, ст..ст.8,13,18,26,50,82 Закону України «Про виконавче провадження», Конвенції про захист прав людини та її основоположних свобод, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного підприємства «ЕНТЕРПРАЙЗ» до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області , про визнання постанови незаконною , скасування її, та зобов'язання вчинити певні дії -задовольнити.

Визнати незаконною постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (Середи В.Ю.) від 11.08.2015р. (про відмову у відкритті виконавчого провадження) ВП № 4839218 на підставі виконавчого листа №2а-2604/06.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області (Середи В.Ю.) від 11.08.2015р. (про відмову у відкритті виконавчого провадження) ВП № 4839218 .

Зобов'язати управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрити виконавче провадження з примусового виконання постанови Приморського районного суду м. Одеси від 19.10.2006 року №2а-2604/06 за виконавчим листом №2а-2604/06 виданого 12.01.2015 року Приморським районним судом м. Одеси.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом 10-ти днів з дня її оголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до суду апеляційної інстанції.

Суддя Приморського

районного суду м. Одеси Домусчі Л.В.

19.11.2015