Справа № 2а-117/12/0970
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2012-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2012 р. справа № 2a-117/12/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Чуприни О.В.

за участю секретаря судового засідання Галімурки Т.Є.

представника позивача: товариства з обмеженою відповідальністю Захід ЛТД ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Захід ЛТДдо ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківської області про стягнення безпідставно сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування, -

ВСТАНОВИВ:

05.01.2012 року товариство з обмеженою відповідальністю Захід ЛТД (далі - позивач) звернулося в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківської області (далі відповідачі) про стягнення безпідставно сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивача 15.12.2011 року, в порушення вимог пункту 7 статті 1 Закону України Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування при реєстрації в Коломийському ВРЕВ при Управлінні Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області придбаного транспортного засобу марки Porsche Panamera 4, безпідставно зобовязано сплатити збір на обовязкове державне пенсійне страхування в розмірі 3% від вартості автомобіля в сумі 26 974,86 грн. Посилаючись на зміст положень пункту 7 статті 1 Закону України Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування вважає, що платниками такого збору є виключно юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів. В силу вимог статті 346 Цивільного кодексу України відчуження є однією із підстав припинення право власності, а у випадку із позивачем він є набувач не відчужував. За таких умов при відчуженні автомобілів вважає, що збір на обовязкове державне пенсійне страхування повинен сплачувати продавець, а не покупець. Таким чином, безпідставно сплачена сума збору 26 974,86 грн. підлягає поверненню позивачу, як покупцю транспортного засобу.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що безпідставним є посилання органів реєстрації транспортних засобів і Пенсійного фонду України на Порядок сплати збору на обовязкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарський операцій, пунктом 12 якого визначено, що платниками збору з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі. В даному випадку, на думку представника позивача, є невідповідність підзаконного нормативно-правового акта вимог закону, як нормативно-правового акта вищої юридичної сили. А саме, положеннями Закону визначено, що платниками збору є відчужував, а Порядком набувач транспортного засобу. Від так, із урахуванням частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України застосуванню до спірних правовідносин відлягають положення пункту 7 статті 1 Закону України Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування, як нормативно-правового акта вищої юридичної сили.

Представник відповідача ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позов не визнав з підстав, викладених у письмовому запереченні, у якому зазначив, що на виконання положень Закону України Про збір на загальнообовязкове державне пенсійне страхування Кабінет Міністрів України своєю постановою від 03.11.1998 року №1740 затвердив Порядок сплати збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, яким передбачена сплата збору на обовязкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності, а також фізичними особами, які набувають право власності на легкові автомобілі. Від так, позивач на законних підставах сплатив збір на обовязкове державне пенсійне страхування в розмірі 3% від вартості придбаного автомобіля в сумі 26 974,86 грн. при його реєстрації.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області пояснила, що у спірних правовідносинах відсутня колізія закону, оскільки і пункт 1 статті 7 Закону України Про збір на загальнообовязкове державне пенсійне страхування і пункт 12 Порядоку сплати збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій однозначно регулюють одні і ті самі ж відносини щодо сплати збори при операціях із відчуження транспортних засобів, а таму відсутні підстави для вирішення питання в порядку частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник відповідача ОСОБА_2 управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області щодо задоволення позовних вимог заперечив та пояснив, що позивачем не дотримано Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, із відповідним зверненням ні до органів Пенсійного фонду України, ні Державної казначейської служби України по місцю сплати збору, не звертався. Відтак, за умови недотримання встановленої процедури і відсутні підстави можливого повернення такого збору.

Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Судом встановлено, що 24.11.2011 року товариство з обмеженою відповідальністю Захід ЛТД придбало у товариства з обмеженою відповідальністю Вінер Автомотів автомобіль Porsche Panamera 4 (а.с. 12). При реєстрації автомобіля у Коломийському ВРЕВ при Управлінні Державної автомобільної інспекції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області позивач сплатив 15.12.2011 року до Пенсійного фонду України збір на обовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 3% вартості автомобіля, що склало суму 26 974,86 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, товариство з обмеженою відповідальністю Захід ЛТД згідно квитанції № 671К_0127 від 15.12.2011 року через публічне акціонерне товариства ІДЕЯ БАНК (м. Снятин), при реєстрації придбаного легкового автомобіля оплатив збір на обовязкове державне пенсійне страхування при здійсненні державної реєстрації автомобіля у розмірі 26 974,86 грн. (а.с. 13).

На час дії спірних правовідносин порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування визначався положеннями Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та Порядком сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 року за №1740.

Відповідно до пункту 7 статті 1 Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є, зокрема, юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом.

Згідно із змісту статті 3 цього Закону збір на обов'язкове державне пенсійне страхування платники збору сплачують до Пенсійного фонду України у порядку, визначеному законодавством України.

На виконання положень Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування Кабінет Міністрів України своєю постановою від 03.11.1998 року №1740 затвердив Порядок сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, якою деталізовано поряд і процедуру сплати такого збору.

Відповідно до пункту 1 Порядку цей Порядок регулює питання збору на обовязкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно з Законом України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до підпункту 12-14 коментованого Порядку платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі шляхом купівлі легкових автомобілів, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством).

Збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій, визначених пунктом 12 цього Порядку, сплачується у розмірі трьох відсотків вартості легкового автомобіля, визначеної відповідно до договорів купівлі-продажу, довідок-рахунків торгівельних організацій, договорів міни, довідок органів митної служби, актів експертної оцінки вартості автомобіля, інших документів, що підтверджують цю вартість.

Органи державтоінспекції здійснюють реєстрацію легкових автомобілів лише за умови сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується документом про сплату цього збору.

Аналіз зазначеного пункту 7 статті 1 Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування вказує на те, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є юридичні особи при здійсненні господарської операції - відчуженні легкових автомобілів. При цьому, пункт 7 статті 1 коментованого Закону не деталізує, хто саме відчужувач чи набувач повинен сплатити цей збір, вказано сполучення слів …юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів… без зазначення перед словами легкових автомобілів слова - ними. Зазначений лише вид операції - відчуження транспортного засобу. Порядок застосування даної норми, на думку суду, із урахуванням положень статті 3 Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування передбачений Порядком сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, який, в свою чергу, є підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим відповідно до Закону та в межах Закону для регулювання питання сплати збору на обовязкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій. Відповідно до вказаного Порядку платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є юридична особи, яка набуває право власності на легкові автомобілі, у тому числі шляхом їх купівлі торгівельних організацій.

Оскільки в Законі, який є нормативним актом вищої юридичної сили, не визначено, хто саме повинен сплачувати вищезазначений збір, а визначено лише вид операції - відчуження транспортного засобу, то суд вважає, що пункт 7 статті 1 Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування із урахуванням статті 3 Закону необхідно застосовувати у розумінні положень Порядку, який є підзаконним нормативним актом і прийнятий для регулювання питання сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій. З огляду на вказане суд приходить до висновку , що платником збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є особа, яка набуває право власності на автомобіль, а тому твердження позивача є необґрунтованими, а позовні вимоги безпідставними, й такими, що задоволенню не підлягають.

Посилання представника позивача на те, що обовязок по сплаті збору на обовязкове державне пенсійне страхування з операцій відчуження легкових автомобілів помилково покладений на продавця автомобіля, а не на покупця не можуть бути підставою для повернення цього збору з бюджету, а можуть свідчити про виконання позивачем обовязку по сплаті цього збору замість продавця автомобіля.

Оскільки збір на обовязкове державне пенсійне страхування сплачується при купівлі-продажу легкових автомобілів в обовязковому порядку, а тому підстави для повернення цих коштів з державного бюджету, з урахуванням вищевказаних обставин, відсутні, оскільки відсутній факт їх помилкової або надмірної сплати.

Суд відхиляє доводи представника позивача про колізію закону і про необхідність при вирішенні спору урахувати положення частини 4 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України та застосувати до спірних правовідносин пункт 7 статті 1 Закону України Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування, як нормативно-правового акта вищої юридичної сили, виходячи із наступної правової позиції.

Системний аналіз положень пункту 7 статті 1, статті 3 Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та пункту 12 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, вказує на те, що між зазначеними нормами Закону і підзаконного нормативно-правового акта немає розбіжностей і неоднакового їх трактування. Як вже зазначено судом вище у пункті 7 статті 1 коментованого Закону йде мова про вид операції відчуження легкових автомобілів без визначення хто саме продавець (відчужувач) чи покупець (набувач) повинен сплатити збір. Втім, конкретного платника збору при таких операціях покупця (набувача) визначено пунктом 12 Порядку, прийнятого на виконання статті 3 Закону України Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування.

Крім того, суд зазначає, що відповідно пунктом 15 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, визначено, що суми збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів сплачуються платниками цього збору на рахунки з обліку коштів спеціального фонду державного бюджету, відкриті в управліннях Державного казначейства в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі, за місцем реєстрації легкового автомобіля.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2011 року за №106 Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обовязкових платежів) та інших доходів бюджету відповідним органом, що контролює справляння надходжень бюджету за кодом бюджетної класифікації доходів 24140300 Збір при відчуженні легкових автомобілів є Пенсійний фонд України.

Пунктом 5 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 10.12.2002 року за №226 повернення помилково або надмірно зарахованих до бюджету податків, зборів (обовязкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за заявою платника та поданням органів, які повинні забезпечувати надходження платежів до бюджету та за якими згідно із законом закріплено контроль за справлянням (стягненням) платежів до бюджету. Подання надається до органу Державного казначейства України за формою, передбаченою відповідними спільними нормативно-правовими актами Державного казначейства України з питань повернення помилково або надмірно зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі з обовязковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування (п.і.б.) платника, ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ або ідентифікаційного номера за ДРФО (за наявності), суми платежу, що підлягає поверненню, дати та номера розрахункового документа, який підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Подання в довільній формі надається платником до органу Державного казначейства України разом із його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією розрахункового документа (квитанції, платіжного доручення тощо), який підтверджує перерахування коштів до бюджету.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 161 Кодексу адміністративного судочинства України, під час прийняття постанови суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Як встановлено судом, позивач вказаним правом на подання заяви про повернення, на його думку, надміру сплаченого збору на обовязкове державне пенсійне страхування не скористався та жодних дій спрямованих на повернення сплаченого збору не вчинив. У свою чергу відповідачі у справі - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківської області не допускали дій та не приймали рішень, які б порушували права свободи чи законні інтереси позивача.

Наведене свідчить про відсутність дій, неправомірність чи ухилення від вчинення яких є передумовою для повернення збору, який на думку позивача не підлягав ним сплаті, отже предмет оскарження у справі судом з даного приводу не встановлений. Зазначене дає підстави для визнання безпідставними доводи позивача про неповернення йому коштів у вигляді сплаченого збору.

Частиною 2 статті 19 Конституції України та частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи суд приходить до висновку, що відповідачі як субєкти владних повноважень надали суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються їх заперечення.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на законі, не підтвердженні матеріалами справи, не доведені у судовому засіданні і не підлягають до задоволення.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Чуприна О.В.

Постанова складена в повному обсязі 27.01.2012 року.