Справа № 813/5891/15
Суддя: Кравців Олег Романович
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року Справа № 813/5891/15

15 год. 13 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Кравців О.Р.,

секретар судового засідання Приймак С.І.,

позивач ОСОБА_1,

від позивача ОСОБА_2,

від відповідача Хомік В.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Державної служби у Львівській області.

Суть справи.

До Львівського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Державної фіскальної служби у Львівській області (далі - відповідач, ДПІ у Галицькому районі м. Львова), в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення № 290-17 від 24.06.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуване рішення контролюючого органу є незаконним, безпідставним і таким, що порушує права позивача. Наголошено, що при придбанні власного автомобіля позивач ніяк не міг розраховувати на те, що у майбутньому держава шляхом внесення змін до Податкового кодексу України, покладе на нього додаткові витрати у вигляді транспортного податку, що значно погіршить матеріальне становище позивача, збільшивши його витрати на 25000,00 грн. на рік. Здійснено покликання на ст. 58 Конституції України, а також на те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» не передбачено його зворотну дію в часі чи його застосування до раніше придбаного майна. На переконання позивача, вказані зміни поширюються на власників транспортних засобів, які підпадають під вимоги підп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу України придбані після 01.01.2015 року. З врахуванням викладеного, вказане податкове повідомлення-рішення є протиправним та належить скасувати.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю з підстав, що викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив повністю з підстав, викладених у запереченні на адміністративний позов від 06.11.2015 року за вх. № 36766 /а.с.31/. Зазначив, що відповідачем одержано лист УДАІ ГУ МВС України у Львівській області від 29.01.2015 року № 483зп з переліком власників легкових транспортних засобів, що використовувались не більше 5 років і мають об'єм двигуна понад 3000 куб.см. Зокрема, у ОСОБА_1 у власності перебуває легковий автомобіль Nissan Murano (д.н.з. НОМЕР_1), з об'ємом двигуна 3498 куб.см. Вказане мало наслідком прийняття контролюючим органом відповідно до ст. 267 Податкового кодексу податкового повідомлення-рішення про стягнення з позивача податку з власників транспортних засобів в сумі 25000,00 грн. Стосовно твердження про те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі наголосив, що відносини щодо володіння, користування та розпоряджання власником належним йому транспортним засобом є так званими триваючими відносинами, що передбачає безперервність права власності особи на належне їй майно з моменту набуття такого права і до моменту його втрати. Якщо ж впродовж періоду існування відносин власності з'являється нормативно-правовий акт, яким на власника покладаються певні обов'язки, то такий документ є обов'язковим для власника з моменту набрання ним законної сили. Акцентував увагу на практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, на рішенні від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України», в контексті якого зазначив, що введення нового виду податку, а саме податку з власників транспортних засобів відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» є «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи.

З огляду на викладене вище, вважає рішення контролюючого органу прийнятим в межах компетенції контролюючого органу, відповідно до положень Конституції України та чинного податкового законодавства, підставним та таким, що слід залишити в силі. Просив у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд заслухав пояснення позивача та представників сторін, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги і заперечення та ті, які мають інше значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та -

в с т а н о в и в :

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 020213-1 від 02.02.2013 року, укладеного між Приватним підприємством - автоцентр «ЛИГА-П» (Продавець) та ОСОБА_1 (покупець), продавець зобов'язується передати покупцю у власність, а покупець - прийняти та оплатити на умовах договору наступний товар: автомобіль марки Nissan Murano 3.5. MCVT LE---D-; кузов НОМЕР_2; колір QAB-білий; рік випуску 2012; за ціною 410200,00 грн. /а.с.34-35/.

При купівлі позивачем здійснено оплату збору під час набуття права власності на легкові автомобілі, збір за першу реєстрацію колісних транспортних засобів /а.с.36, 37/.

Вказаний транспортний засіб зареєстровано 06.02.2013 року на ім'я ОСОБА_1 Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 /а.с.38, 39/.

24.06.2015 року контролюючим органом винесено податкове повідомлення-рішення форми «Ф» № 290-17 за платежем: транспортний податок з фізичних осіб на суму податкового зобов'язання 25000,00 грн. з повідомленням про необхідність сплати вказаного податкового зобов'язання протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення /а.с.9/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач звернувся із скаргою до Головного управління ДФС у Львівській області /а.с.11-13/.

Відповідно до рішення про результати розгляду скарги № 4069/10/13-01-10-07-05 від 19.08.2015 року вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 - без задоволення /а.с.14-15/.

Після одержання вказаного рішення позивач звернувся із скаргою до Державної фіскальної служби України /а.с.16-19/.

Відповідно до рішення № 8626/Д/99-99-10-01-03-14 від 14.09.2015 року про результати розгляду скарги вказане податкове повідомлення-рішення залишене без змін, як і рішення про розгляд первинної скарги позивача, а повторну скаргу - без задоволення /а.с.20-21/.

З врахуванням викладеного, вважаючи вказане рішення контролюючого органу протиправним, безпідставним та таким, що порушує його конституційні права, позивач звернувся з позовом про його скасування до суду.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів згідно з ч. 2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Закріплений у ч. 1 ст. 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Предметом доказування відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

01.01.2015 року, набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28.12.2014 р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 267 Податкового кодексу України (далі - ПК України), було введено новий податок - транспортний податок.

Відповідно до підп. 26.1.1 п. 267.1 ст. 267 ПК України платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України є об'єктами оподаткування.

Об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до п. 267.4 ст. 267 ПК України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування.

Відповідно до п.п. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 ПК України обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно з п.п. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України податкове повідомлення-рішення про сплату суми податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 01 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Таким чином, автомобіль Nissan Murano 3.5. MCVT LE---D-; кузов НОМЕР_2; колір QAB-білий; рік випуску 2012, з об'ємом двигуна 3498 куб.см., право власності на який зареєстровано за позивачем 06.02.2013 року згідно підп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України є об'єктом оподаткування транспортним податком, а позивач в такому разі є платником вказаного податку.

Тому, приймаючи податкове повідомлення-рішення № 290-17 від 24.06.2015 року, відповідач діяв на підставі та в межах повноважень визначених Законом.

На думку позивача, відповідач протиправно приймаючи оскаржуване податкове повідомлення рішення керувався нормами підп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VІІІ від 28.12.2014 року (набрав чинності 01.01.2015 року), та фактично надав Закону зворотної дії у часі, оскільки об'єктом оподаткування вказано автомобіль, що придбаний і зареєстрований задовго до набрання чинності вказаним Законом.

Суд критично оцінює такі доводи позивача із наступних мотивів.

Стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Цей принцип слід розуміти так, що дія закону починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів від 9 лютого 1999 року).

В той же час, відповідно до підп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 ПК України, об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см. При цьому, обов'язок зі сплати транспортного податку покладено на його платників починаючи з 2015 року (рік набрання чинності Законом).

Тому законодавець, визначаючи об'єкт оподаткування транспортним податком, передбачив, що ознаками такого є дата реєстрації автомобіля та об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб.см. незалежно від дати придбання автомобіля. Отже, обов'язок сплачувати транспортний податок покладено на позивача після набрання чинності Законом № 71-VІІІ від 28.12.2014 року, а не поширено такий на період до набрання ним чинності, тобто до 01.01.2015 року. Вказане свідчить про безпідставність доводів позивача про зворотну дію в часі норм ПК України.

Доводи представника позивача про те, що ним при купівлі та реєстрації автомобіля сплачено усі діючі на той момент податки та загальнообов'язкові платежі до уваги не приймаються, оскільки введений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VІІІ від 28 грудня 2014 року «транспортний податок» не існував на момент придбання та реєстрації позивачем автомобіля Nissan Murano, 2012 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Отже, зазначений Закон не змінює вид існуючого податку, а запроваджує новий який не сплачувався і не міг сплачуватися позивачем при купівля та реєстрації транспортного засобу.

Щодо покликань позивача на негуманність введеного нового податку з власників транспортних засобів суд зауважує, що саме за державою (в особі органу законодавчої влади) визнається право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, з метою встановлення правил сплати податків чи інших зборів (в тому числі і підстав для звільнення від їх сплати), а суд не наділений повноваженнями доповнювати діючу законодавчу норму своїми рішеннями і встановлювати додаткові підстави для звільнення від сплати транспортного податку, з огляду на відсутність таких норм у податковому законі. Відтак, такі покликання суд до уваги не бере.

Суд дійшов такого висновку з огляду на наступне.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

В силу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У своєму рішенні від 14.10.2010 року прийнятому в справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, у другому реченні першого пункту йде мова про те, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів» (п. 50).

Тому, введення нового виду податку «транспортного податку» на підставі Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» № 71-VІІІ від 28.12.2014 року та встановлення чітких правил його сплати (в тому числі відсутність пільг для власників викрадених транспортних засобів), слід вважати «законним втручанням» держави у мирне володіння майном особи та узгоджується із практикою Європейський Суд з прав людини.

Разом з тим, посилання позивача на ст. 41, 58 Конституції України також безпідставні, оскільки оскаржуване податкове повідомлення-рішення не впливає на володіння та користування майном позивача, а Закон України № 71-VII від 28.12.2014р. не змінює вид податку, а запроваджує новий, зміни ж внесені ще у 2014 році, заздалегідь встановили, що з 2015 року власники вказаних автомобілів мають сплачувати даний вид податку, а отже в даному випадку не має зворотної дії в часі.

Засобом забезпечення верховенства Конституції України є діяльність Конституційного Суду України щодо вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційності) законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, а також правових актів Верховної ради Автономної Республіки Крим. Ця діяльність здійснюється Конституційним Судом України на підставі ч. 1 ст. 150 Конституції України, а також п. 1 ст. 13 Закону України «Про Конституційний Суд України».

Твердження позивача щодо неконституційності вищезазначеного закону також є безпідставними, оскільки рішення Конституційним Судом України щодо неконституційності Закону України № 71- VII від 28.12.2014 р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» не приймалося.

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про законність прийнятого відповідачем податкового повідомлення-рішення та необґрунтованість позовних вимог про його скасування, а отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 94 КАС України, судові витрати позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову, поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 30.11.2015 року.

Суддя Кравців О.Р.