Справа № 826/14830/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 року м. Київ № 826/14830/15

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів під головуванням судді Добрянської Я.І., суддів - Нагорянського С.І., Аблова Є.В. розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1
до відповідачаМіністерства освіти і науки України
провизнання протиправним та скасування пункту 7.2 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.02.2015 № 217 "Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 26.02.2015 року",

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Окружний адміністративний суд м. Києва з позовом до відповідача Міністерства освіти і науки України, в якому просить визнати незаконним та скасувати п. 7.2 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.02.2015 р. №217 «Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 26.02.2015 р.» в частині позбавлення позивача, доктора юридичних наук, професора, права участі у підготовці наукових кадрів як наукового консультанта строком на два роки.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.07.2015 р. головуючим суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до попереднього судового розгляду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2015 р. закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду колегією суддів.

У судовому засіданні 28.10.2015 р. представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що при винесенні оскаржуваного наказу в частині щодо позивача відповідачем безпідставно застосовано ч. 6 ст. 6 Закону України від 01.07.2014 р. №1556-VII «Про вищу освіту», яка на момент здійснення рецензування і захисту дисертації ОСОБА_3 (січень - березень 2014 р.) не була чинною, адже у вказаний період діяли положення Закону України від 17.01.2002 р. №2984-III «Про вищу освіту».

Представник відповідача до судового засідання не з»явився, повноважного представника не скерував, про причини неявки суд не повідомив.

Між тим у справі наявні письмові заперечення відповідача на адміністративний позов, згідно яких Міністерство освіти і науки України позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування власної правової позиції у справі відповідачем зазначено про проведення експертизи дисертації ОСОБА_3, скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 26.142.02 ВНЗ «Міжрегіональна академія управління персоналом» про присудження йому наукового ступеня доктора юридичних наук, відмови йому у видачі диплома доктора юридичних наук та застосування обмеження до наукового консультанта відповідно до повноважень та у рамках чинного законодавства України, керуючись ч. 6. ст. 6 Закону України «Про вищу освіту».

Між тим, відповідачем зауважено, що оскільки науковий консультант відповідає за високу якість та своєчасність виконання дисертації та за підготовлений ним відгук, а в дисертації ОСОБА_3 були виявлені текстові запозичення, тому за порушення даних вимог міністерство позбавило позивача як наукового консультанта ОСОБА_3 права подальшої участі в підготовці наукових кадрів.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

В силу ч. 1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, а також з'ясувавши позицію судів вищих інстанцій з приводу вирішення аналогічних спірних правовідносин, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Наказом Міністерства освіти і науки України від 26.02.2015 р. №217 «Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 26.02.2015 року» скасовано рішення спеціалізованої вченої ради Д 26.142.02 ВНЗ "Міжрегіональна академія управління персоналом" від 26.03.2014 р. протокол №16 про присудження ОСОБА_3 наукового ступеня доктора юридичних наук зі спеціальності 12.00.07 «Адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право» та відмовлено у видачі диплома доктора юридичних наук ОСОБА_3 на підставі висновку.

Окрім цього, п. 7.2 вказаного наказу на підставі ч. 6 ст. 6 Закону України «Про вищу освіту» та п. 26 Порядку присудження наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 р. №567, у зв»язку із порушенням п. 14 Порядку щодо використання текстових запозичень, ідей, наукових результатів і матеріалів інших авторів без посилання на джерело, що виявлено під час проведення Міністерством експертизи дисертації здобувача наукового ступеня доктора юридичних наук ОСОБА_3, позбавлено строком на 2 роки права участі у підготовці наукових кадрів ОСОБА_1, доктора юридичних наук, професора.

Однак, вважаючи, що даний наказ в частині п. 7.2 є незаконним та таким, що порушує права та законні інтереси позивача, останній за захистом порушених прав та інтересів звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та норми чинного законодавства з приводу даного спору, а також заслухавши пояснення представника відповідача та оглянувши позицію судів вищих інстанцій з приводу аналогічних спорів, суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. 1 Порядку присудження наукових ступенів і присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.07.2013 № 567 (далі - Порядок №567), цей Порядок регулює питання присудження наукових ступенів доктора і кандидата наук та присвоєння вченого звання старшого наукового співробітника.

Пунктом 3 Порядку № 567 встановлено, що розгляд і вирішення питань атестації наукових кадрів здійснює МОН за участю атестаційної колегії, яка діє відповідно до затвердженого ним положення.

Як передбачено абз. 2-3 п. 14 Порядку №567, у разі виявлення текстових запозичень, використання ідей, наукових результатів і матеріалів інших авторів без посилання на джерело дисертація знімається з розгляду незалежно від стадії проходження без права її повторного захисту. Виявлення в дисертації, авторові якої вже видано диплом доктора чи кандидата наук, текстових запозичень без посилання на джерело, є підставою для прийняття рішення про позбавлення його наукового ступеня.

Відповідно до п. 26 цього Порядку у МОН розглядаються документи атестаційних справ здобувачів наукових ступенів та проводиться експертиза дисертацій з метою здійснення контролю за дотриманням спеціалізованими вченими радами вимог нормативно-правових актів з питань атестації наукових кадрів, про що готується висновок, який подається на розгляд атестаційної колегії МОН.

МОН може надсилати дисертацію та атестаційну справу здобувача для додаткового розгляду (колективного рецензування): до іншої спеціалізованої вченої ради в установленому МОН порядку; до вищого навчального закладу або наукової установи.

Додатковому розгляду (колективному рецензуванню) обов'язково підлягає докторська дисертація, яка за рішенням МОН подана спеціалізованій вченій раді раніше п'ятирічного строку після здобуття наукового ступеня кандидата наук.

Якщо під час проведення експертизи дисертації встановлено порушення спеціалізованою вченою радою вимог нормативно-правових актів з питань атестації наукових кадрів, то МОН скасовує рішення ради про присудження наукового ступеня, вживає заходів, зокрема: вказує на недоліки під час розгляду дисертації та проведення її захисту; звужує профіль ради; пропонує керівнику вищого навчального закладу або наукової установи, в якій утворено раду, подати інші кандидатури для призначення голови ради, його заступника або вченого секретаря; позбавляє офіційних опонентів, членів комісії ради з попереднього розгляду права участі в атестації наукових кадрів; припиняє діяльність ради з визначенням строку, протягом якого нове клопотання про утворення ради не подається.

Атестаційна справа здобувача наукового ступеня та дисертація, які розглядаються МОН, не можуть бути зняті з розгляду здобувачем чи відкликані радою, у якій відбувся захист дисертації.

Здобувач має право ознайомитися з висновком після прийняття рішення МОН про видачу (відмову у видачі) відповідного диплома. Копія висновку видається МОН у місячний строк на прохання здобувача.

Якщо рішення ради про присудження наукового ступеня скасовано МОН, то дисертація може бути подана до захисту повторно до іншої спеціалізованої вченої ради після доопрацювання не раніше ніж через рік з дня прийняття такого рішення МОН. Захист такої дисертації відбувається за погодженням з МОН.

Положеннями п. 27 Порядку №567 визначено, що контроль за науковим рівнем дисертацій, роботою спеціалізованих вчених рад МОН здійснює за участю експертних рад з питань проведення експертизи дисертацій.

Порядок утворення, функціонування та діяльності експертних рад з питань проведення експертизи дисертацій визначається положенням про експертну раду, яке затверджує МОН.

Експертні ради з питань проведення експертизи дисертацій проводять експертизу захищених дисертацій, розглядають питання, що належать до їх компетенції, готують експертні висновки про відповідність встановленим вимогам і відповідають за якість та об'єктивність підготовлених ними висновків.

У разі потреби МОН запрошує на засідання експертної ради з питань проведення експертизи дисертацій здобувача, наукового керівника, керівника спеціалізованої вченої ради, де проводився захист дисертації.

Згідно до п. 28 Порядку №567 строк розгляду у МОН дисертації та атестаційної справи здобувача наукового ступеня доктора наук не повинен перевищувати шести місяців, а наукового ступеня кандидата наук - чотирьох місяців.

Будь-які пропозиції і заяви щодо додаткової оцінки дисертацій та атестаційних справ розглядаються МОН до прийняття рішення.

За особливих обставин, які потребують більш тривалого строку для проведення експертизи дисертації, питання щодо його продовження вирішує МОН у кожному конкретному випадку, про що інформується спеціалізована вчена рада.

Водночас згідно до ч. 6 ст. 6 Закону України від 01.07.2014 р. №1556-VII «Про вищу освіту» (далі - Закон №1556), що діяв на час винесення оскаржуваного рішення, до захисту допускаються дисертації (наукові доповіді), виконані здобувачем наукового ступеня самостійно. Виявлення в поданій до захисту дисертації (науковій доповіді) академічного плагіату є підставою для відмови у присудженні відповідного наукового ступеня (абз. 1).

Виявлення академічного плагіату у захищеній дисертації (науковій доповіді) є підставою для скасування рішення спеціалізованої вченої ради про присудження наукового ступеня та видачу відповідного диплома. Якщо дисертація (наукова доповідь), в якій виявлено академічний плагіат, була захищена у постійно діючій спеціалізованій вченій раді, науковий керівник (консультант), офіційні опоненти, які надали позитивні висновки про наукову роботу, та голова відповідної спеціалізованої вченої ради позбавляються права брати участь у роботі спеціалізованих вчених рад строком на два роки, а вищий навчальний заклад (наукова установа) позбавляється акредитації відповідної постійно діючої спеціалізованої вченої ради та права створювати разові спеціалізовані вчені ради строком на один рік. Якщо дисертація (наукова доповідь), в якій виявлено академічний плагіат, була захищена у разовій спеціалізованій вченій раді, науковий керівник, члени цієї ради та офіційні опоненти, які надали позитивні висновки про наукову роботу, позбавляються права брати участь у роботі спеціалізованих вчених рад строком на два роки, а вищий навчальний заклад (наукова установа) позбавляється права створювати разові спеціалізовані вчені ради строком на один рік (абз. 2 ч. 6 ст. 6 Закону №1556).

Скасування рішення спеціалізованої вченої ради про присудження наукового ступеня у разі виявлення академічного плагіату здійснюється Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти за поданням Комітету з питань етики у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, та може бути оскаржене відповідно до законодавства (абз. 3 ч. 6 ст. 6 Закону №1556).

Під час судового розгляду справи судом встановлено, що захист ОСОБА_3 дисертації та в тому числі і рецензування її позивачем, здійснювались у період січня - березня 2014 р., тобто у період дії норм Закону України «Про вищу освіту» від 17.01.2002 р. N 2984-III, який відповідно втратив чинність згідно із Законом України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 р. №1556-VII.

Водночас, як вірно зауважено позивачем, нормативно-правовими актами, які регулювали діяльність та сферу відповідальності наукового консультанта на час виникнення спірних правовідносин, в тому числі і Законом України 17.01.2002 р. №2984-III «Про вищу освіту», не було передбачено обов»язку наукового консультанта надавати експертну оцінку та встановлювати наявність та/або відсутність порушення порядку текстових запозичень.

Так, зокрема, згідно до п. 11 Положення про експертну раду з питань проведення експертизи дисертаційних робіт Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, затвердженої наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 14.09.2011 р. №1058, для розгляду дисертації та документів атестаційної справи, що надходять до експертної ради, голова експертної ради (за його відсутності - заступник) за узгодженням з МОНмолодьспортом призначає експерта (експертів).

При цьому абз. 4 п. 12 цього Положення встановлено, що експерт аналізує якість підготовки дисертаційної роботи та автореферату щодо відповідності змісту роботи вимогам до кваліфікаційних наукових праць рівня кандидата чи доктора наук, відповідності паспорту наукової спеціальності, за якою захищено дисертацію, а також на наявність текстових запозичень.

Що ж до застосування відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення ч. 6 ст. 6 Закону №1556, прийнятого 01.07.2015 р., суд зауважує наступне.

Згідно до п. 2 рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 р. №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Дія нормативно-правових актів у часі раніше визначалась тільки в окремих законах України (стаття 6 Кримінального кодексу України, стаття 8 Кодексу України про адміністративні правопорушення, стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України та інші). Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

Разом з тим, як вже встановлено судом, Закон України від 17.01.2002 р. №2984-III «Про вищу освіту», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, а саме на час рецензування позивачем як науковим консультантом дисертаційної роботи ОСОБА_3, не містив положень щодо відповідальності у разі виявлення академічного плагіату у захищеній дисертації наукового консультанта, який надав позитивні висновки про наукову роботу. Дана відповідальність, як вбачається, введена Законом України від 01.07.2014 р. №1556-VII «Про вищу освіту», а зокрема нормою ч. 6 ст. 6 цього Закону, на яку безпосередньо і здійснено посилання відповідачем при прийнятті оскаржуваного наказу в частині, що стосується позивача.

З огляду на наведене, беручи до уваги висновки Конституційного суду України, викладені у рішенні від 09.02.1999 р. №1-рп/99, суд приходить до висновку, що відповідачем протиправно застосовано до відповідача відповідальність, передбачену ч. 6 ст. 6 Закону України від 01.07.2014 р. №1556-VII «Про вищу освіту», як таку, що застосована в розріз із конституційним принципом дії нормативно-правового акта в часі.

Між тим, суд зауважує, що вірними в контексті предмету даної справи є доводи позивача про те, що у відповідності до застосованої відповідачем ч. 6 ст. 6 Закону України від 01.07.2014 р. №1556-VII «Про вищу освіту» скасування рішення спеціалізованої вченої ради про присудження наукового ступеня у разі виявлення академічного плагіату здійснюється саме Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти за поданням Комітету з питань етики у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, а не Міністерством освіти і науки України, як вчинено у спірному випадку.

Так, зокрема, Національне агентство із забезпечення якості вищої освіти як постійно діючий колегіальний орган з питань реалізації державної політики у сфері забезпечення якості вищої освіти утворено постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 р. №244, тоді як спірний наказ датовано 26.02.2015 р.

Окрім цього, приймаючи рішення у даній справі, суд бере до уваги ту обставину, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.06.2015 р. у справі №826/7544/15 за позовом ОСОБА_3 до Міністерства освіти і науки України, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, стягнення витрат, визнання безпідставними та незаконними звернень, стягнення моральної шкоди, залишену без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.09.2015 р., позов ОСОБА_3 задоволено частково, а зокрема, визнано протиправним та скасовано п. 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.02.2015 р. № 217 в частині скасування рішення спеціалізованої вченої ради Д 26.142.02 ВНЗ «Міжрегіональна академія управління персоналом» від 26.03.2014 р. протокол №16 про присудження наукового ступеня доктора юридичних наук зі спеціальності 12.00.07 «Адміністративне право і процес; фінансове право; інформаційне право» та відмови у видачі диплома доктора юридичних наук ОСОБА_3 на підставі висновку.

Таким чином, враховуючи наведене, а також виходячи із наявних у справі наданих сторонами доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, позивач є звільненим від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 р. №3674-VI «Про судовий збір» як інвалід другої групи (посвідчення від 17.01.2007 р. серії Б №569585), а відтак стягнення судового збору на користь позивача не здійснюється.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати п. 7.2 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.02.2015 р. №217 «Про затвердження рішень Атестаційної колегії Міністерства щодо присудження наукових ступенів і присвоєння вчених звань від 26.02.2015 року» в частині позбавлення строком на два роки права участі у підготовці наукових кадрів ОСОБА_1, доктора юридичних наук, професора.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий Суддя Я.І. Добрянська

Судді Є.В. Аблов

С.І. Нагорянський

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 30.11.2015 р.