Справа № 806/2477/15
Суддя: Жизневська А.В.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Романченко Є.Ю.
Суддя-доповідач:Жизневська А.В.
УХВАЛА

іменем України

"25" листопада 2015 р. Справа № 806/2477/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Жизневської А.В.

суддів: Кузьменко Л.В.

Малахової Н.М.,

при секретарі Єрикаловій О.О. ,

за участю сторін та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "24" вересня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного реєстратора Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області Баренка Є.О., треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання протиправною та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно ,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позову.

Апелянт в апеляційній скарзі просить скасувати вказану постанову та прийняти нову про задоволення позову.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням № 19218675 від 10.02.2015 проведено державну реєстрацію спільної часткової власності на домоволодіння розташоване в АДРЕСА_3, за ОСОБА_5. 10 лютого 2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області Баренком Є.О. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено запис № 8671766 про право власності ОСОБА_5 на 17/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3, на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19218675 від 10.02.2015 року. Рішення державним реєстратором прийнято за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_5 і документів, поданих для проведення державної реєстрації.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно картки прийому разом із заявою ОСОБА_5 подано до Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області: копію паспорта та ідентифікаційного коду; квитанцію за надання інформації; договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу, його копію; технічний паспорт виданий та його копію; копію постанови Житомирського окружного адміністративного суду від 10.07.2014 в справі № 806/1684/14.

Згідно договору дарування, укладеного 26 липня 2006 року між ОСОБА_7 (Дарувальник) та ОСОБА_5 (Обдарована), ОСОБА_7 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_5 17/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_3. Домоволодіння складається з дерев'яного, обкладеного цеглою житлового будинку літери А, жилою площею 141,6 кв.м., та дерев'яного, обкладеного цеглою житлового будинку літери Б, жилою площею 18,3 кв.м.. До домоволодіння належать: хлів літ. В, уборна літ. У- У 1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу, реєстр за № 2180, про що свідчить витяг з Державного реєстру правочинів № 2681144 від 26.07.2006 року.

За змістом рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13.03.2012 в справі № 2-205/12, залишеного без зміни Апеляційним судом Житомирської області від 31 травня 2012 року, ОСОБА_8, ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_7, ОСОБА_5, комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро по технічній інвентаризації" про визнання договору дарування від 26.07.2006 за № 2180 недійсним, припинення права власності ОСОБА_5 і ОСОБА_7, виключення записів про реєстрацію права власності з реєстру прав власності на нерухоме майно за безпідставністю.

Відтак, суд першої інстанції вірно зазначив, що договір дарування, за яким у власність ОСОБА_5 перейшло 17/100 частин домоволодіння в АДРЕСА_3, недійсним у встановленому законом порядку не визнаний, є чинним.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що підставами для визнання протиправними дій чи скасування рішення суб'єкта владних повноважень є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії чи прийняв рішення та обов'язковою умовою, при цьому, є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Крім того, на думку суду першої інстанції, оспорюючи реєстрацію права власності на частину нерухомого майна за ОСОБА_5, позивач намагається штучно перевести цивільно-правовий спір про право у площину публічно-правових відносин.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

Так, у відповідності до ст. 2 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом 1 частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Згідно зі абз.1 ч.5 ст.15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться у строк, що не перевищує п'яти робочих днів (крім випадків, установлених частиною сьомою цієї статті) з дня надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію і передбачених цим Законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення.

Підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень наведені у статті 19 Закону № 1952-IV.

Так, частиною 1 вказаної статті Закону визначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі:

1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом;

2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону;

3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді;

4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом;

5) рішень судів, що набрали законної сили;

6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам (ч. 4 ст. 15 Закону № 1952-IV).

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону № 1952-IV, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку:

1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви;

2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень;

3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації;

4) внесення записів до Державного реєстру прав;

5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

За змістом частини 2 статті 9 Закону № 1952-IV, державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав;

2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав;

3) відкриває і закриває розділи Державного реєстру прав, вносить до них відповідні записи;

4) веде реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна;

5) присвоює реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації;

6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону;

7) надає інформацію з Державного реєстру прав або відмовляє у її наданні у випадках, передбачених цим Законом;

8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Абзацом першим частини четвертої статті 9 згаданого Закону встановлено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації.

Відповідно до ст. 26 Закону № 1952-IV, записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

В силу приписів частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена (ч. 4 ст. 24 Закону № 1952-IV).

Виходячи з аналізу вказаних норм, суд першої інстанції правильно зазначив, що ОСОБА_5 до заяви про державну реєстрацію частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3, додано документи, які стали підставою та дали змогу державному реєстратору відповідно до вказаних вище правових норм встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, встановити відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та, відповідно, прийняти рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно, суд зробив вірний висновок, що, здійснюючи державну реєстрацію права спільної часткової власності на об'єкт нерухомого майна (домоволодіння, об'єкт житлової нерухомості) за адресою: АДРЕСА_3, у частці 17/100 за ОСОБА_5, державний реєстратор діяв у спосіб, який відповідає вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а саме: перевірив відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Тому підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV у державного реєстратора не було.

Щодо доводів позивача про наявність підстав для зупинення розгляду заяви ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, то суд першої інстанції з'ясував, що обставини, за яких державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень обумовлені статтю 22 Закону № 1952-IV. Проте, а ні положення цієї статті, а ні положення Закону № 1952-IV не наділяють державного реєстратора повноваженням щодо прийняття рішення про зупинення розгляду заяви у зв'язку з тим, що прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ускладнює розгляд справи, що розглядається в порядку конституційного, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства.

У відповідності до приписів ст. 23 Закону № 1952-IV, державна реєстрація права власності та інших речових прав зупиняється у разі прийняття рішення суду про заборону вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією таких прав.

Суду не представлено доказів наявності такого рішення на час здійснення відповідачем державної реєстрації речових прав ОСОБА_5 на частку в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3.

Посилання позивача на те, що в постанові Житомирського окружного адміністративного суду від 10 липня 2014 року по справі № 806/1684/14 вказано всі підстави для скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 суд вірно визнав безпідставними, оскільки предмет оскарження у вказаній справі інший. У вказаній справі №806/1684/14 надано оцінку діям державного реєстратора Комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради під час здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно 21 липня та 30 вересня 2011 року. Відтак обставини наведені у ньому не можуть мати преюдиційного значення під час розгляду справи щодо оскарження державної реєстрації, вчиненої державним реєстратором Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області 10 лютого 2015 року.

Виходячи із визначення державної реєстрації речових прав на майно, як сукупності рішень та дій державного реєстратора, суд першої інстанції вірно зазначив, що ці дії можуть бути оскаржені до адміністративного суду у розумінні приписів ст.2 КАС України.

Однак, ОСОБА_3 намагається довести протиправність наслідків дій державного реєстратора, хоча їй та членам її сім'ї - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 в рівних частках на праві приватної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1.

Вказане підтверджено свідоцтвом про право власності на житло № 52402, виданим 20 жовтня 2006 року Відділом приватизації державного житлового фонду та витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно комунального підприємства "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, сформованим 30.11.2006 року. А оспорювана у даній справі державна реєстрація права власності проведена на 17/100 в домоволодінні за адресою: АДРЕСА_3.

Наявними у матеріалах справи копіями судових рішень по цивільних справах, які набрали законної сили, неодноразово встановлено, що житлові будинки АДРЕСА_1,АДРЕСА_3 знаходяться в спільній частковій власності співвласників, кожен власник має та зареєстрував за собою належну йому ідеальну частку домоволодіння.

Крім того, у провадженні Корольовського районного суду м. Житомира знаходиться на розгляді справа № 296/7611/14-ц про поділ спільного майна в натурі та припинення спільної часткової власності. На даний час у цій справі призначено судову будівельно - технічну експертизу у зв'язку з чим зупинено провадження в справі.

Завданням адміністративного судочинства, згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно зі частиною 1 статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Суд правильно зазначив, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Тому при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право.

Саме по собі оскарження рішення, дій відповідача не є ефективним захистом прав позивача, оскільки правовідносини, що фактично пов'язані з поділом майна і виправленням помилок у правовстановлюючих документах співвласників домоволодіння, перейшли в іншу правову якість, а відтак не призведуть до розподілу домоволодіння відповідно до ідеальних часток співвласників.

Так, главою 29 Цивільного кодексу України та ст. 16 цього Кодексу регламентовано способи захисту цивільних прав та інтересів з приводу власності. Лише у спорах про право суди мають дати оцінку правового статусу всіх власників, які оспорюють чи не визнають чуже право, у тому числі і оспорюваний статус.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Аналізуючи викладене, суд дійшов правильного висновку, що позивач під час звернення до суду обрала неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки після оформлення та реєстрації прав між співвласниками домоволодіння виник спір. Матеріали справи свідчать про наявність цивільно-правового спору між позивачем та третьою особою, направленого на захист права власності, яке в обох оформлено у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції належним чином дослідив представлені докази, обставини справи, надав їм відповідну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Постанову судом прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "24" вересня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.В. Жизневська

судді: Л.В. Кузьменко

Н.М. Малахова

Повний текст cудового рішення виготовлено "25" листопада 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/ ОСОБА_3 АДРЕСА_1,10014

3- відповідачу/ Державний реєстратор Реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції Житомирської області Баренко Євген Олександрович м-н С.П. Корольова,3/14,м.Житомир,10014

4-третій особі:

ОСОБА_5 - АДРЕСА_2,10014,

ОСОБА_6 - АДРЕСА_4,