Справа № 815/3434/15
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/3434/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі: - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_6 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення № 373-15 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 27 квітня 2015 року; зобов'язання надати позивачу статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року, позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення № 373-15 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 27 квітня 2015 року та зобов'язано міграційний орган повторно розглянути заяву позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам справи, так як перебуваючи на Батьківщині та поза її межами позивач не зазнавав та не зазнає жодних переслідувань за будь-якими ознаками, а звернення позивача за захистом в Україні, через 5 років після прибуття в Україну та через 4 роки після початку війни в ОСОБА_7, направлене виключно на тимчасову легалізацію свого положення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є громадянином ОСОБА_7, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав у м. Хомс, за національністю араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Вищу освіту позивач здобував на території України, в період з 2001 року по 2006 рік навчався у Одеській державній академії холоду, з 2007 року по 2011 рік навчався у Одеському державному екологічному університеті. З 2012 року по теперішній час позивач працює продавцем на промринку 7 кілометр. На Батьківщині позивач не був членом жодних політичних, громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій.

Позивач востаннє виїхав з ОСОБА_7 30 серпня 2009 року авіарейсом Дамаск (ОСОБА_7) Стамбул (Туреччина) - ОСОБА_1 (Україна), на підставі національного паспорту та студентської реєстрації. Державний кордон України перетнув 30 серпня 2009 року легально.

На території ОСОБА_7 залишилася проживати одна із сестер позивача з її родиною, матір та інша сестра проживають у Лівані, про місцезнаходження батька та брата позивачу нічого не відомо.

Так, позивач 05 лютого 2015 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою-анкетою № 32 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 30).

Наказом № 25 від 10 лютого 2015 року в.о. начальника Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або обособи що потребує додаткового захисту громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2015OD0031 (а.с. 52).

За результатами розгляду особової справи № 2015OD0031 громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6, 30 березня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту складений висновок про відмову громадянину ОСОБА_7 ОСОБА_5 ОСОБА_6 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 64-71).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 27 квітня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №373-15, яким ОСОБА_5 ОСОБА_6 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 ЗУ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (а.с. 24).

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок щодо передчасності висновку міграційного органу про відмову у наданні позивачу статусу особи, що потребує додаткового захисту, без належного дослідження інформації по країні походження такої особи, з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст.4 ОСОБА_8 Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 "Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)" - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з приписами ст.10 цього ж Закону - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином ОСОБА_7, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки не може повернутись до неї через військові дії та побоювання бути призваним до армії.

В обґрунтування своїх позовних вимог, особою надано інформацію по країні походження від міжнародних організацій та видань, що підтверджує великий рівень невибіркового насильства в основних містах і районах бойових дій в ОСОБА_7, що дає серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю протягом будь-якого відрізка часу у ОСОБА_7, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує її життю або особистій недоторканності

Колегія вважає, що при розгляді справ щодо надання статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, необхідно враховувати інформація про країну походження особи, зокрема ОСОБА_7, яка до того ж належить до загальновідомої інформації.

В даному випадку, міграційним органом не взято до уваги інформацію по країні походження позивача, а саме того факту, що на теперішній час в ОСОБА_7 триває громадянська війна з участю у конфлікті інших держав, у якій масово та систематично порушуються права людини та основні свободи.

Крім того, позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом саме побоюваннями повертатися у країну громадянської належності у звязку з ситуацією загальнопоширеного насильства в ній.

Тому, міграційним органом прийнято передчасне рішення щодо відмови позивачу у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту без дослідження всіх обставин справи.

Також, відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, є обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність зобов'язання відповідача повторно вирішити питання щодо надання позивачу додаткової форми захисту, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача та реальності загрози для його життя і основних свобод, у разі повернення до ОСОБА_7.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після складання ухвали у повному обсязі, згідно ст. 160 КАС України.

Повний тест судового рішення виготовлено 27 листопада 2015 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

ОСОБА_3