Справа № 826/14056/15
Суддя: Кротюк О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2015 року № 826/14056/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Кротюка О.В. , суддів Літвінової А.В. Мазур А.С. розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №826/14056/15

за позовом Громадянина Судану ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України

провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії

Обставини справи:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Судану ОСОБА_1 з позовом до Державної міграційної служби України, яким просив визнати неправомірним та скасувати рішення №403-15 від 23.07.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, зобов'язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання особою біженцем або такою, що потребує додаткового захисту.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи.

На підставі ч.4 ст.122 КАС України судом ухвалено про розгляд справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

встановив:

Громадянином Судану ОСОБА_1 було подано заяву №24 від 04.06.2014 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі мотивів, викладених у висновку від 24.09.2014 справа №2014 КV 0024

Державною міграційною службою України вирішено (23.06.2015 №403-15) відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Судану ОСОБА_1.

Позивач вважає вказане рішення необґрунтованим та таким, що прийнято без поновного дослідження всіх обставин справи, зокрема, ситуації в країні походження позивача. З огляду на вказане просить суд скасувати останнє та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву громадянина Судану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з оскаржуваним рішенням.

Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

У відповідності до пунктів 1, 4, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон):

o біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

o додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті;

o особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Положеннями п.23 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду № 1 від 25.06.2009 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" встановлено наступне.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Як вбачається зі змісту заяви позивача від 04.06.2014 №24 (а.с. 26) побоювання повернення до Судану обумовлені погіршенням ситуації в країні походження та наявною небезпекою перебування в останній, з огляду на атаки, що відбуваються в Судані навіть на мирних жителів і тих, хто перебуває в таборах для біженців.

Судом при вирішення спору по суті приймаються до уваги протоколи співбесід позивача.

Так зі співбесіди за 23.06.2014 (а.с. 35) слідує, що позивач залишив країну походження 15.04.2001 року, до України прибув легально на підставі візи 17.03.2005. У період з 2001 по 2005 роки перебував у Лівії. Як зазначено позивачем у вказаній співбесіді (а.с. 36) причиною звернення до міграційної служби є «…неможливість жити в Україні спокійно без документів, живеш невпевнено, виникають проблеми з міліцією…».

В той же час, причинами, що обумовили залишення свої країни походження є збройний конфлікт (атаки ополченців), диктатура відносно військової служби. Позивач вказав, що зазнавав насилля через політичні погляди, зокрема, його били 3 рази через те, що останній виступав проти Джанджавіту.

Згідно протоколу додаткової співбесіди від 24.07.2014 (а.с. 43) позивач вказує, що зазнавав насилля за ознаками національності, що проявилося в побитті його, саджання в камеру і переслідування людьми влади Дженджевіт. Вказані дії вчинялися 2 рази.

Слід зауважити, що позивачем надаються суперечливі пояснення в частині застосування до нього насильства (переслідування) за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичними поглядами, в контексті протоколу співбесіди від 23.06.2014 та протоколу додаткової співбесіди від 24.07.2014. Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які документи (докази) на підтвердження застосування до позивача насильства чи переслідування за вище вказаними ознаками.

При цьому, згідно заяви - анкети Громадянина Судану ОСОБА_1 (а.с. 29), останній має батька, трьох братів та двох сестер, серед яких батько та сестри проживають в країні походження позивача.

Вказане в сукупності дає підстави дійти суду до висновку, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним, а тому жодних суб'єктивних факторів саме переслідування за національністю чи політичними поглядами, які обумовлюють неможливість повернення заявника до Судану не заявлено. Вказаний висновок суду ґрунтується на явних протиріччях змісту протоколів співбесіди та заяви №24 (де викладено обставини перебування в країні походження заявника) відносно погіршення ситуації в країні походження. Навпаки, мотивом звернення вказано обставини необхідності фактичної легалізації свого перебування в Україні (а.с. 36).

Отже, зазначені позивачем у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту мотиви не знайшли свого підтвердження за наслідком проведених співбесід, що дає підстави суду дійти до висновку про відсутність у позивача реальної та обґрунтованої суб'єктивної сторони побоювань.

Поряд з цим, судом встановлено, що згідно інформації, наданої ГУ СБУ у м. Києві та Київській області позивач з 14.04.2001 по 17.03.2005 на законних підставах проживав на території Лівії на підставі дозволу компетентних органів вказаної держави на офіційний перетин ним державного кордону (позивач прибув в Україну легально).

Аналіз вказаного дає суду підстави стверджувати, що громадянин Судану ОСОБА_1 мав можливість вільно проживати в третій безпечній країні, де не піддавався переслідуванням місцевих органів влади, що в контексті п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI є умовою, за якою особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, суд вважає за необхідне зауважити, згідно повідомлених позивачем обставин в заяві - анкеті в Лівії проживає його брат.

Окрім того, суд відмітить, що позивачем у протоколі співбесіди від 23.06.2014 зазначено про звернення за захистом в Україні останнім було здійснено в 2009 році, однак в протоколі додаткової співбесіди від 24.06.2014 позивач вказує про звернення за захистом вперше у 2005 році. Вказане, в свою чергу свідчить, що позивач повідомляв недостовірні відомості щодо свого перебування на територію України.

В той же час, суд відхиляє покликання представника позивача, на те, що позивачем повідомлялася достовірна (правдива інформація) щодо свого перебування на території України, а розбіжності виникли в зв'язку з незнання української мови, що обумовило незрозумілість з першого разу питання, оскільки з протоколів співбесід вбачається, що 23.06.2014 остання проводилася російською мовою, зміст був зрозумілий позивачу, заперечень та зауважень останній не мав (а.с. 36). Поряд з цим, до змісту протоколу співбесіди від 24.07.2014 позивач також зауважень та заперечень не зазначив, останній був зрозумілий позивачу. На підтвердження вказаного у матеріалах справи наявний підпис позивача (а.с. 42).

Між тим, суд відмічає, що жодних пояснень з приводу неможливості внутрішнього переміщення в країні походження останнім не зазначено.

Аналогічні обставини та мотиви викладені у Висновку.

Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність і необґрунтованість позовних вимог.

Інші доводи і заперечення сторін не спростовують встановленого вище судом.

Відповідач в силу положень частини 2 статті 71 КАС України спростував покликання позивача і довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст..2 КАС України.

Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України повинен довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги, проте всупереч вказаній нормі не довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги.

Керуючись ст.. 9, 71, 159, 163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст.. 254 КАС України. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги в порядку і строки, встановлені ст..186 КАС України.

Головуючий Суддя О.В. Кротюк

Судді А.В. Літвінова

А.С. Мазур