Справа № 816/3262/15-а
Суддя: Андрієць Д. Д.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 816/3262/15-а
Провадження №
ПОСТАНОВА
І м е н е м У к р а ї н и
25.11.2015 року, м.Кременчук
Автозаводський районний суд м. Кременчук Полтавської області в складі:
головуючого судді - Андрієць Д.Д.
за участю секретаря - Бєлєнького О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчук справу за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до Автозаводського районного суду м. Кременчука із вищевказаним адміністративним позовом.
Позивач свої вимоги обґрунтував тим, що він, як фізична особа-підприємець на підставі трудового договору прийняв на роботу на посаду охоронника ОСОБА_2 13.02.2015 року на виконання указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» та відповідно до наказу № 30 від. 13.02.2015 року Світловодсько-Онуфрієвського об`єднаного районного військового комісаріату Кіровоградської області ОСОБА_2 призваний на військову службу до Збройних Сил України. За ОСОБА_2 збережено місце роботи та нараховується заробітна плата.
В зв`язку з цим до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради позивачем подавались звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівника, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період за березень-квітень 2015 року.
Однак, відповідач такі звіти фактично не приймав та безпідставно не включав до щомісячних зведених звітів виплачені позивачем суми середнього заробітку.
При цьому листом № 26-02/833 від 02.06.2015 року Департамент праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради повідомив, що підстав для виплати ФОП ОСОБА_1 компенсації немає, оскільки Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року передбачено механізм виплати грошової компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період лише підприємствам, установам, організаціям, а не фізичним особам-підприємцям.
Позивач вважає такі дії щодо відмови у виплаті грошової компенсації роботодавцям фізичним особам-підприємцям протиправними і такими, що обмежують його права як роботодавця. Зазначає, що чинним законодавством визначено гарантії щодо збереження за мобілізованими громадянами місця роботи, займаної посади та середнього заробітку, а порушення трудових прав таких осіб є неприпустимим. Посилається на те, що за період з березня по квітень 2015 року ним було виплачено мобілізованому ОСОБА_2 середній заробіток, який має бути компенсований йому як роботодавцю з державного бюджету.
Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнених позовним вимог, позивач просив суд визнати протиправними дії Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, які полягають у відмові виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 суму компенсації середнього заробітку працівника, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_2 , за період з березеня 2015 року по квітень 2015 року; зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради включити виплачену згідно звітів суму до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - Бельченко С.Л. заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позові.
Представник відповідача Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Соколова Т.Г. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки компенсований середній заробіток фізичній особі-підприємцю кваліфікується як нецільове використання коштів Державного бюджету.
Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до наступних висновків.
Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 з 10.10.2001 року зареєстрований як фізична особа-підприємець, реєстраційний номер облікової картки платника податків та інших обов`язкових платежів НОМЕР_1 (а.с. 10).
11.10.2012 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір (а. с. 13), відповідно до якого ОСОБА_2 прийнятий на роботу для виконання функцій охоронника. Трудовий договір є безстроковим.
З повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 № 272/НВЧ від 17.02.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 призваний на військову службу до військової частини Збройних Сил України згідно з Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" № 15/2015 від 14.01.2015 року (а.с. 15).
За період з березня 2015 року по квітень 2015 року ФОП ОСОБА_1 здійснив виплату середньомісячної заробітної плати ОСОБА_2 на загальну суму 2460,00 грн.
Крім того, судом встановлено, що протягом березня-квітня 2015 року ФОП ОСОБА_1 подавав до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради звіти про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, до яких позивач включив вищевказану суму перерахованої ОСОБА_2 середньої заробітної плати (а.с. 19,20).
Листом № 26-02/833 від 02.06.2015 року Департамент праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради повідомив ФОП ОСОБА_1 про те, що Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" передбачено виплати з державного бюджету компенсації лише підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Порядком не передбачені зазначені виплати компенсації фізичній особі-підприємцю (а.с. 7).
Надаючи оцінку заявленим позовним вимогам, суд керується наступними мотивами.
Правовідносини, пов`язані із виплатою компенсації середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період регулюються Кодексом законів про працю України та Постановою Кабінету Міністрів України № 105 від 04.03.2015 року "Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" (далі Порядок № 105).
Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції від 08.02.2015 року) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 7 Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" № 15/2015 від 14.01.2015 року передбачено необхідність доведення до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.
Відповідач стверджує, що гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку, які визначені статтею 119 КЗпП України, поширюються виключно на осіб, які працюють на підприємстві, в установі, організації і не поширюються на випадки мобілізації особи, яка працює у фізичної особи-підприємця.
Однак, з вказаними доводами відповідача суд не погоджується.
Так, статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Зокрема, частиною 1 статті 119 КЗпП України визначено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Отже, гарантії щодо збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку працівникам на час виконання державних обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, встановлені для усіх працівників, в тому числі і тих, що працюють на підставі трудового договору у фізичної особи-підприємця.
Більше того, згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Крім того, додатково суд звертає увагу на те, що положеннями пп. 14.1.222 п. 14.1 ст. 14 Податкового Кодексу України передбачено, що роботодавцем також є самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.
Отже, із системного аналізу вказаних вище правових норм слідує, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників як підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, так і осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, за виключенням особливостей регулювання цих правовідносин у випадках, прямо передбачених законодавством.
Таким чином, оскільки положення статті 119 КЗпП України, якими встановлено гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, не містять жодних застережень щодо непоширення даних гарантій на працівників, які працюють у фізичних осіб-підприємців за трудовими договорами, то, на переконання суду, на громадянина ОСОБА_2 , який працював у позивача як фізичної особи-підприємця і був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" № 15/2015 від 14.01.2015 року, поширюються гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, зокрема гарантії щодо компенсації з бюджету середнього заробітку.
Крім того, позиція відповідача щодо непоширення на ОСОБА_2 гарантій, визначених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, безпідставно звужує і права ФОП ОСОБА_1 , як роботодавця, у порівнянні з правами таких роботодавців, як підприємство, установа та організація.
Також суд зауважує, що гарантіям для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків, закріплених законодавцем у ст. 119 КЗпП України, без сумніву кореспондує обов`язок держави передбачити організаційно-правові засоби і способи, за допомогою яких би забезпечувався механізм їх реалізації. В іншому випадку зміст таких юридичних гарантій нівелюється.
Щодо Порядку № 105, то такий Порядок затверджений Постановою Кабінету Міністрів України з метою визначення механізму виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Водночас Порядок, будучи підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на основі та відповідно до ст. 119 КЗпП України, не може суперечити нормативно-правовому акту вищої юридичної сили, яким є Кодекс законів про працю України, зокрема й щодо дії за колом осіб, на яких він поширюється. До того ж даний підзаконний нормативно-правовий акт не містить жодних застережень щодо його непоширення на фізичних осіб-підприємців та осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах.
При цьому суд враховує те, що згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (у справі "Щокін проти України") відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади.
Крім того, як зазначив Європейський Суд з прав людини у справі "Корецький та інші проти України", закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права, одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно закон має достатньо чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується.
З огляду на викладене, суд доходить висновку, що дія Порядку № 105 щодо виплати компенсації у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, поширюється не лише на підприємства, установи та організації, а й на фізичних осіб-підприємців, які з одного боку зобов`язані здійснити виплату працівникам, що перебувають з ними у трудових відносинах, середнього заробітку за час їх перебування на військовій службі за призовом під час мобілізації, на особливий період, а з іншого мають право на отримання компенсації цих виплат з державного бюджету.
Спеціального нормативного акту, який встановлював би правовий статус фізичної особи-підприємця, на сьогодні не існує. Відповідні положення щодо права фізичної особи на зайняття підприємницькою діяльністю містяться у главі 13 Господарського кодексу України, главі 5 Цивільного кодексу України та у деяких галузевих документах, що регулюють відповідний вид діяльності.
Відповідно до п. 4 Порядку № 105 для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Судом встановлено, що позивач ФОП ОСОБА_1 , маючи право на отримання відповідної компенсації, дотримався зазначених вище вимог і, здійснивши виплату працівнику ОСОБА_2 середнього заробітку за період з березня по квітень 2015 року, склав відповідні звіти установленої форми про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівниками згідно з додатком 1 Порядку № 105, погодив їх з районним військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника ОСОБА_2 на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, та подав їх до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради.
В свою чергу, Департамент праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, який згідно з пунктом 2 Порядку № 105 є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, відповідно до положень пункту 4 Порядку № 105 був зобов`язаний включити до зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 відомості про виплату ФОП ОСОБА_1 середнього заробітку своєму працівнику ОСОБА_2 . Однак, вказаного відповідачем зроблено не було, що свідчить про його протиправну бездіяльність.
Водночас, в силу положень частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Частиною 2 статті 11 КАС України передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог тільки у разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
Крім того, згідно з п. 1 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
Враховуючи наведене та беручи до уваги необхідність захисту порушених прав та інтересів позивача, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради щодо неприйняття звітів ФОП ОСОБА_1 за період з березня по квітень 2015 року про фактичні витрати на виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , призваному на військову службу за призовом під час мобілізації.
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача включити виплачену згідно звітів суму до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 2 Порядку № 105 відповідач є розпорядником зазначених бюджетних коштів нижчого рівня і на нього покладається обов`язок прийняти звіт роботодавця про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам, включити дані про нараховані виплати до зведеного звіту та передати зведений звіт разом з копією включеного до нього звіту розпоряднику бюджетних коштів нижчого рівня структурному підрозділу з питань соціального захисту населення обласної державної адміністрації.
Після надходження бюджетних коштів відповідач згідно з п. 4 Порядку № 105 зобов`язаний здійснити відповідні виплати роботодавцям, що подали звіти з метою компенсації їм витрат на виплату вказаним працівникам середнього заробітку.
Таким чином, з огляду на наявність у суду права при задоволенні вимог адміністративного позову прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчити певні дії, а також враховуючи протиправність бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо неприйняття звітів ФОП ОСОБА_1 за період з березня по квітень 2015 року, суд доходить висновку, що в цій частині позовних вимог позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права, який може бути застосований при прийнятті рішення у даній справі.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.ст. 11, 71, 86 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).
Відповідач не надав суду доказів на спростування позовних вимог ФОП ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 11,17,69,70,71,86,158-161,163 КАС України, суд,
Позов фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправними дії Департаменту праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, які полягають у відмові виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 суму компенсації середнього заробітку працівника, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_2 , за період з березеня 2015 року по квітень 2015 року.
Зобов`язати Департамент праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради прийняти звіти фізичної особиі-підприємця ОСОБА_1 про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникові, призваному на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_2 , за період з березня 2015 року по квітень 2015 року та включити виплачену згідно звітів суму до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Харківського Апеляційного Адміністративного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а особою, яка не брала участь у справі, з моменту отримання копії постанови.
Суддя: