Справа № 814/3534/15
Суддя: Князєв В.С.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв

04 листопада 2015 року Справа № 814/3534/15

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Князєва В. С., за участю: секретаря судового засідання: Западнюк К.А., представника позивача: ОСОБА_1, представників відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за

адміністративним позовом: ОСОБА_4 (вул. Чернишевського, 23, м. Миколаїв, 54037)

до відповідача: Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (вул. Декабристів, 41/23, м. Миколаїв, 54020)

про: визнання дій відповідача незаконними; зобовязання відповідача вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Позивач, ОСОБА_4, звернулася до суду із позовом до Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції (далі орган ДВС), в якому просила визнати протиправними дії державного виконавця органу ДВС по відкриттю 20.08.2014 року виконавчого провадження по стягненню з неї на користь органу ДВС виконавчого збору в сумі 680,00 грн. та витрат на проведення виконавчих дій в сумі 100,00 грн. Свій позов мотивувала тим, що не отримувала постанови про відкриття виконавчого провадження, в якій б їй було запропоновано добровільно виконати рішення суду, а отже не має нести відповідальності у вигляді зазначених штрафних санкцій за його не виконання.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представники відповідача проти задоволення позову в судовому засіданні заперечували.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та докази, якими сторони обґрунтовували свої вимоги і заперечення, суд приходить до такого.

25.07.2014 року державним виконавцем органу ДВС було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2/489/2092/2013 від 09.07.2014 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою. Боржнику ОСОБА_4 було встановлено строк на самостійне виконання рішення суду протягом семи днів з моменту винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Представники відповідача в судовому засіданні пояснили, що вказані постанови були направленні боржнику ОСОБА_4 не рекомендованою, а простою кореспонденцією через брак коштів в органі ДВС.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що позивачка (мати представника) проживає в одному дворі із протилежною стороною у виконавчому провадженні ОСОБА_5, яка має доступ до поштової скриньки, а позивачка через похилий вік та хворобу нерегулярно проводить виїмку кореспонденції. Поясняла, що зазначених постанов позивачка не отримувала, про їх винесення їй відомо не було, а отже не знала про необхідність добровільного виконання рішення суду. Крім того, поясняла, що позивачка не розуміла, що рішення суду про поділ будинку і визначення порядку користування земельною ділянкою необхідно виконувати саме їй, а не ОСОБА_5

В матеріалах справи наявна копія ухвали колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області від 01.04.2015 року по справі №22ц/784/15, із якого вбачається, що дійсно рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11 листопада 2013 року, зміненого рішенням апеляційного суду від 29 січня 2014 року був задоволений позов ОСОБА_5 та зустрічний позов ОСОБА_4 про поділ домоволодіння та визначення порядку користування земельною ділянкою. За цим рішенням обом особам були видані виконавчі листи, в кожному із яких ОСОБА_5 та ОСОБА_4 виступали або стягувачем або боржником відповідно. З цими виконавчими листами були відкриті два виконавчих провадження, в одному з яких ОСОБА_4 виступала боржником, в іншому стягувачем.

Як пояснили представник відповідача, державним виконавцем було складено акт від 31.07.2014 року про невиконання боржником ОСОБА_4 рішення суду в строк для самостійного виконання.

01.08.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору; 18.08.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій.

19.08.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.8. ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» та виділено в окреме виконавче провадження постанову про стягнення виконавчого збору та постанову про стягнення витрат на проведення виконавчих дій.

20.08.2015 року державним виконавцем органу ДВС ОСОБА_6 було прийнято постанову від 20.08.2014р року ВП №44451630 про відкриття виконавчого провадження по виконанню постанови №44101651 від 01.08.2014 року про стягнення з позивачки «на користь органу ДВС в сумі 680 грн.»

В той же день постановою того ж державного виконавця ВП№44451735 було відкрито виконавче провадження по виконанню постанови №44101651 від 18.08.2014 року про стягнення з позивача на користь органу ДВС в сумі 100,00 грн.

Позивачка в даній справі оскаржує постанови від 18.08.2014 року про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в сумі 100,00 грн. та від 20.08.2014 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з неї на користь Ленінського ВДВС 680.00 грн. виконавчого збору.

Згідно з приписами статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», у постанові про відкриття виконавчого провадження державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Відповідно до положень статті 28 Закону України «Про виконавче провадження», у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

Як зазначається у п.6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 13.12.2010 року «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір - це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

Отже стягнення виконавчого збору є видом майнової відповідальності і може застосовуватися до боржника лише за наявності його вини у невиконанні рішення суду у строк, встановлений для його самостійного виконання.

Відповідно до приписів частини 1 статі 31 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Отже надсилаючи позивачу, як боржнику, копію постанови про відкриття виконавчого провадження простою кореспонденцією орган державної виконавчої служби допустив порушення зазначеної норми Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідачем субєктом владних повноважень, на якому в адміністративному судочинстві покладений тягар доказування, не доведено, що позивачка ОСОБА_4 своєчасно та у встановлений законом спосіб отримала постанову про відкриття виконавчого провадження від 25.07.2014 року з виконання виконавчого листа №2/489/2092/2013 від 09.07.2014 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва про поділ житлового будинку та визначення порядку користування земельною ділянкою, в якій боржнику ОСОБА_4 було встановлено строк на самостійне виконання рішення суду.

Оскільки ОСОБА_4 не була належним чином повідомлена про необхідність самостійного виконання рішення суду та про строк такого виконання, вона не може нести майнову відповідальність за невиконання вимог державного виконавця у вигляді виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Тому покладення на позивачку цих санкцій є неправомірним.

Що стосується постанови від 20.08.2014 року про відкриття виконавчого провадження про стягнення з позивачки на користь Ленінського ВДВС 680,00 грн. виконавчого збору, то суд звертає увагу на те, що незважаючи на пропозицію суду відповідачу надати усі докази на підтвердження його заперечень (яка була викладена в ухвалі суду про відкриття провадження в адміністративній справі від 04.09.2015р року.), відповідач своїм правом не скористався та протягом розгляду справи в судових засіданнях будь-яких доказів на підтвердження обґрунтованості її винесення суду не надав.

В позовній заяві позивачка просить визнати неправомірними дії по винесенню оскаржених постанов державного виконавця та зобовязати його скасувати ці постанови.

Суд вважає, що вимоги про визнання дій державного виконавця по винесенню вказаних вище постанов протиправними задоволенню не підлягають, оскільки вони самі по собі окремо від винесених постанов не змінюють субєктивних прав позивачки.

Що стосується вимог про зобовязання відповідача скасувати винесені ним постанови, то суд виходить із такого.

Відповідно до положень статті 83 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець має право лише виправляти арифметичні або граматичні помилки, допущені у винесених ним постановах. Правом скасовувати зазначені постанови наділений начальник відповідного органу ДВС.

Одночасно, відповідно до положень статті 82 вказаного закону рішення державного виконавця можуть бути оскаржені до суду.

При цьому суд на підставі частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України вважає необхідним прийняти іншу постанову, яка б гарантувала захист прав позивача по даній справі, а саме визнати протиправними та скасувати оскаржені позивачем постанови органу ДВС.

З урахуванням цього позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 11, 71, 158 - 163, 164 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А НО В И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 20.08.2014 року ВП № 44451735 про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_4 680,00 грн. та від 18.08.2014 року № 44451735 про стягнення з ОСОБА_4 100,00 грн. витрат на проведення виконавчих дій.

3. В решті позовних вимог відмовити.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Князєв В.С.

Постанова оформлена у відповідності до ст. 163 КАС України

та підписана суддею 09 листопада 2015 року.