Справа № 815/6265/15
Суддя: Бжассо Н. В.
Дата ухвалення: 2015-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6265/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Бжассо Н.В.,

суддів Марина П.П., Стефанова С.О.,при секретарі Музики І.О.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1 (згідно довідки),

представника відповідача Ващіліної Н.С. (згідно довіреності),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

ВСТАНОВИВ:

До суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_1, за результатом розгляду якого останній просить суд визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 18 вересня 2015 року № 680-15, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що з урахуванням інформації по країні походження його побоювання стати жертвою переслідування є реальними та об'єктивними. Позивач та його родина до виїзду з Афганістану проживали в м. Кабул. Батько позивача працював в одному з підрозділів поліції, через що систематично отримував погрози розправи над його дітьми та онуками. Не маючи змоги отримати захист від держави, позивач із родиною були вимушені рятувати своє життя та виїхати з країни походження у пошуках міжнародного захисту. На думку позивача, на батьківщині він може зіткнутися з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням. Позивач може бути вбитий, викрадений або підданий іншим видам нелюдяного поводження.

Позивач надає інформацію по країні походження, що на його думку підтверджує суб`єктивні побоювання щодо повернення до Афганістану, підстави визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У судовому засіданні, позивач підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, які викладені у позовній заяві, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Також, позивач зазначив, що на даний час в Афганістані залишилась проживати чотири його заміжні сестри. Батько виїхав з країни через 3 місяці після від'їзду позивача до Іраку. Один з братів проживає в Ірані, другий брат проживає в Казахстані. До України з Афганістану добирався місяць.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав вважає, що рішення прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, є правомірним та обґрунтованим, відсутні підстави вважати ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, та особову справу позивача суд дійшов наступного висновку.

На підставі особової справи ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина Афганістану, позивач є уродженцем провінції м. Кабул, місцевість Алавідін, 6 району, за національністю афганець, за віросповіданням іслам (суніт), одружений на громадянці Афганістану ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, та має четверо неповнолітніх дітей, які знаходяться разом з ним та дружиною на території України.

Країну постійного проживання позивач покинув 16.01.2009 року, офіційно, на підставі національного паспорту та візи до Казахстану м. Алма-Ата. Причину виїзду з Афганістану позивач називає постійні погрози батьку вбити або викрасти позивача або членів його сім`ї. Погрози надходили від людей, яким батько позивача відмовив у корупційній співпраці.

В Казахстані звернувся в міграційну службу, після чого отримав довідку про звернення за захистом, із якою перебував на території Казахстану два роки. Через два роки позивачу було відмовлено у статусі біженця. Дружина з дітьми приїхала до позивача 01.01.2011 року. Дружина позивача також зверталась за захистом в Казахстані, після чого їй було видано довідку, про те що вона знаходиться на території Казахстану легально, її права виконуються, зазначену довідку забрали через 6 місяців.

19.04.2013 року позивачем прийнято рішення виїхати з Казахстану до Афганістану.

В Афганістані, на адресу батька позивача, стали знов надходити пропозиції до корупційної співпраці та погрози. Батьком було продано землю, для направлення свого старшого сина із родиною до України.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 10.05.2013 року, позивач виїхав з Афганістану цілеспрямовано в Україну, нелегально. Разом з родиною, автомобілем, вибув з м. Шерхан Бандар після чого перетнули кордон з Таджикістаном. Далі маршрут слідування позивачу не відомий. В дорозі позивач з сім`єю пробув 14 днів, як перетнув кордон з Україною позивачу невідомо. Надалі він дістався до ПТРБ у м. Одеса.

31.05.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної Міграційної служби України в Одеській області, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 680-15 від 18.09.2015 року, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

15 жовтня 2015 року позивач отримав повідомлення № 433 від 05.10.2015 року ГУ ДМС в Одеській області про відмову у визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ДМС України обґрунтувало тим, що на підставі всебічного вивчення усіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління ДМС В Одеській області встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, відсутні.

Судом встановлено, що під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року ОСОБА_1 стверджував, що його батько працював в службі безпеки Афганістану, а саме в шостому відділі, та займався затриманням представників радикального угрупування «Талібан», виїмкою зброї, тощо. Слід зазначити, що будь-яких додаткових пояснень чи доказів стосовно роботи батька до міграційної служби надано не було. Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач зазначив, що їх родина жила за межами бідності і грошей не вистачало навіть на їжу, через що йому довелось працювати з 7-річного віку. На думку відповідача, зазначене свідчить про те, що позивач є вихідцем з простої робітничої родини, а не з сім'ї співробітника спецслужб.

Під час проведення протоколу анкетування від 22.07.2013 року позивач зазначив, що керівники його батька бажали, щоб під час вилучення зброї, батько сховав деяку її частину, і так само чинив з наркотиками. Однак, під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач зазначає, що причиною виїзду з Афганістану стало те, що його батько відмовився від хабару за закриття однієї справи, а після отримання відмови, на адресу батька стали лунати погрози з боку його начальства.

Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року ОСОБА_1 зазначив, що особисто отримував погрози з боку керівництва батька, які приходили до нього на роботу. Під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 08.05.2015 року позивач зазначив, що йому особисто погрожували, однак хто саме йому не відомо.

Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач стверджував, що його батько на момент його виїзду з Афганістану збирався вийти на пенсію. Однак під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 08.05.2015 року ОСОБА_1 зазначив, що на момент його виїзду батько не працював.

Позивач зазначив, що після отримання погроз 16.01.2009 року виїхав до Казахстану, легально на підставі національного паспорту та оформленої візи (протокол анкетування від 22.07.2013 року). На думку відповідача, даний факт підтверджує відсутність будь-яких переслідувань з боку державних органів.

Перебуваючи в Казахстані, ОСОБА_1 звернувся за наданням захисту (протокол співбесіди від 09.08.2013). Як зазначив позивач, йому було відмовлено у визнанні біженцем та згодом депортовано в Афганістан. Підтверджуючих документів стосовно звернення із заявою про надання притулку до міграційних органів Республіки Казахстан позивачем надано не було.

Під час проведення протоколу співбесіди від 09.08.2013 року позивач стверджував, що нелегально виїхав з Афганістану до Таджикистану. Подальший маршрут прямування до України позивач назвати не зміг. Однак, під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 08.05.2015 року, ОСОБА_1 чітко зазначив маршрут прямування в Україну, а саме: Афганістан - Таджикистан - Киргизстан - Казахстан -Російська Федерація - Україна.

На території Афганістану залишились проживати близькі родичі позивача, Інформації про будь-які переслідування родини позивача в матеріалах особової справи відсутня.

Після проведених інтерв'ю та анкетування позивача, відповідачем не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до Афганістану є власне небажання.

Суд погоджується з висновками Управління ДМС України в Одеській області, що надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. Б Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Аналізом матеріалів особової справи, судом встановлено, що відповідачем правомірно зроблений висновок щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд погоджується з твердженням відповідача, що аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Також, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. В регіоні постійно проживання позивача (м.Кабул) наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Аналізом інформації з міжнародних правозахисних організацій можливо також дійти висновку, що соціально-політична ситуація в Афганістані, а саме в м. Кабул (останнє місце проживання позивача) є задовільною (Назва статті: Ситуація безпеки у м. Кабул, доповідь Європейської мережі інформації по країнах походження, ЕСОІ: http://www. ecoi. net/news/188769: Afghanistan/1Ol; generalsecurity-situation-in-afghanistan-and-events-in-kabul.htm Сайт: http://www.ecoi.net/ Дата: Останнє оновлення 04.05.2015;Автор: Узагальнена інформація з багатьох джерел, повний список за посиланням в назві статті)

За інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат, Мазарі-Шаріф, Файзабад;

За даними Міжнародної організації з міграції (MOM), в Кабулі були випадки нападів терористів-смертників, що мали вплив на життя людей. У той же час, Кабул є більш безпечним містом, а ніж інші міста в Афганістані, провінція також знаходиться під контролем.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянину Афганістану ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що висновок, який став підставою для прийняття рішення що оспорює позивач, є таким, що складений у відповідності до розділу VІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: за результатом оцінки комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником. У висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закону України) під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Перевіряючи законність рішення ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд не приймає до уваги посилання позивача як на підставу задоволення позову на обставини, зокрема по країні походження позивача, які він виклав у позовній заяві, оскільки, на думку суду, вся інформація свідчить про наявність порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації, економічного спаду в цій крайні, проте це не може бути безумовною підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули з Афганістану до України та звернулись з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась з такою заявою.

Позивачем не доведено, що інформація по країні походження має безпосереднє відношення до нього для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту .

З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд прийшов до висновку, що заява, яку подав ОСОБА_1 до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Суд вважає, що при розгляді заяви позивача про надання йому статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту в Україні, відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття відповідного статусу. При цьому відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 70, 71, 86, 159-164 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий Н.В. Бжассо

Судді П.П.Марин

С.О. Стефанов

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем, зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 листопада 2015 року.