Справа № 815/4219/15
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/4219/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Самойлюк Г. П.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 до Управління у справах біженців Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування наказу від 26.06.2015р., зобовязання визнати особу біженцем,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 23 липня 2015 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

- скасувати наказ Управління у справах біженців Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області №117 від 26 червня 2015 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Управління у справах біженців Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 до Управління у справах біженців Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області про скасування наказу від 26 червня 2015 року, зобовязання визнати особу біженцем було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 ставиться питання про скасування судового рішення та направленням справи на новий розгляд в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального права, а також що у звязку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

02 червня 2015 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

Згідно матеріалів справи, 26 червня 2015 року за результатами розгляду документів щодо надання позивачу статусу біженця в Україні, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області було видано наказ № 117 від 26.06.2015 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця гр. ОСОБА_4 ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа №2015OD0146.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що 26 червня 2015 року відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону №3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст. 1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Судом 1-ї інстанції було встановлено, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не було надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів. Як встановлено судом, позивачем не було надано до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування в ОСОБА_4 та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п.п.1,13 ч.1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення ст. 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, 02 червня 2015 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні.

Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відповідачем проведено з ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 співбесіду.

Як вбачається з анкети ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3, причиною виїзду з країни постійного проживання зі слів позивача вказано таке: «Я приїхав в Україну вчитися та грати у футбол. Я навчався до 2014 року, у мене зявилась проблема, котру я не в змозі самостійно вирішити та прийшов до Вас, щоб мати легальне перебування. Хочу наступного року продовжити та закінчити навчання, після чого повернутись до Батьківщини» (а.с.75-76).

Пунктом 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом п.45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

26 червня 2015 року за результатами вивчення матеріалів особової справи позивача відповідачем було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до Закону №3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п.1,13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав позивач.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не було надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано до Головного Управління Державної міграційної служби в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування в ОСОБА_4 та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Позивач неодноразово стверджував, що не потребує захисту та надання статусу біженця, зазначаючи, що будь-яких переслідувань за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами він не зазнавав, а приїхав до України по офіційному запрошенню на навчання до Тернопільського національного технічного університету. У 2013 році позивач перевівся до Донецького національного університету, навчання не закінчив, строк посвідки на тимчасове місце проживання закінчився 01 жовтня 2013 року.

З протоколу співбесіди з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 від 26 червня 2015 року вбачається, що останній вказав посадовим особам ГУ ДМС в Одеській області, що головною метою для позивача на теперішній час є закінчення навчання та отримання диплому, після чого він планує повернутися до ОСОБА_4. Також було наголошено, що позивач не прагне стати біженцем, оскільки у країні його громадянської належності безпечно та відсутні будь-які загрози для останнього (а.с.88-90).

З аналізу особової справи та свідчень позивача встановлено, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або політичних переконань позивач взагалі не отримував. Крім того, матеріалами справи разом і наявною інформацією по країні громадянського походження заявника підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Також слід врахувати економічну розвиненість країни та відсутність збройних конфліктів в країні походження позивача.

Судова колегія вважає безпідставним посилання позивача на ситуацію в країні походження, оскільки в даному випадку не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню органу міграційної служби, яким позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване.

Позивач також вказав, що він вимушений був покинути країну походження внаслідок того, що політична ситуація в ОСОБА_4 є неспокійною, а перебування в цій країні є небезпечним. Проте, з матеріалів справи вбачається, що позивач причиною виїзду з останньої країни постійного проживання вказує прагнення здобути вищу освіту та легалізувати своє перебування в Україні (а.с.73-76).

Окрім цього, в своїй заяві із зверненням за захистом в Україні, причиною виїзду з ОСОБА_4 позивач не вказував соціально-політичне загострення в країні, а чітко зазначив, що прибув до України з метою отримання освіти. Позивач вступив до вищого навчального закладу в Україні, однак, згодом зазнав фінансових труднощів і не зміг продовжити навчання, оскільки родичі, від яких останній отримував фінансову підтримку померли (були вбиті злочинним групуванням «Боко Харам»). Оскільки натепер брат, який мешкає в Англії, вирішив оплатити за навчання позивача, останній з метою отримання права перебування на легальних засадах в Україні та у подальшому продовжити здобуття освіти, звернувся до відповідача із заявою про надання захисту в Україні.

Відповідно до абз.4 ч.1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, та співбесід останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для останньої стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених п.1 чи п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки оскаржене рішення від 26 червня 2016 року, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем правомірно.

Враховуючи все вищевказане, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Теанга Гаетан ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв