Справа № 2-а-1418/11
Суддя: Боровков Д. О.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-1418/11
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 листопада 2015 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Боровкова Д.О.,

при секретарі Журавльовій А.С.,

розглянувши у відкритому судовому в приміщенні суду в м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради про часткове скасування розпорядження,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнював, про визнання нечинним та скасування про скасування пункту 3 розпорядження Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №378 від 22 травня 1997 року «Про погодження самовільного будівництва /Т-1 а.с.59/, мотивуючи це тим, що 15 червня 1973 року його та відповідача батьки: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розділили будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 по 1/2 ідеальній частині, ОСОБА_5 належали приміщення правої частини будинку під літерами 1-1, 1-2, 1-3, ОСОБА_4 належали приміщення лівої частини будинку під літерами 2-1, 2-2, 2-3. ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року - ОСОБА_4 28 січня 2003 року Залізничний районний суд м. Львова визнав за ним і відповідачем право власності по ? частині ідеального будинку НОМЕР_1 з прибудовою та надбудовою та господарськими спорудами в АДРЕСА_1. Залізнична районна адміністрація у своєму розпорядженні №378 від 22 травня 1997 року вказала тільки загальну площу прибудови, але не вказала, яка саме прибудова належить кожному із власників, а також працівники рай адміністрації самовільно перевели житловий будинок "Б-1" в житлове приміщення без рішення Львівської міської ради. 25 серпня 1998 року департамент землеустрою та планування забудови міста наказом затвердив акт державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації. Крім того, відповідно до висновку спеціаліста ГУМВС України у Львівській області НДЕКЦ №6/381 від 24 вересня 2008 року про те, що рукописні тексти: заяви від 25 лютого 1997 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на ім'я Голови міжвідомчої комісії і заяви від 28 лютого 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на ім'я Голови міжвідомчої комісії, виконані не ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а іншою особою. В зв'язку з чим оскаржуване розпорядження винесене на підставі підроблених документів, і тому позов просить задовольнити.

У судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні позов заперечив та повідомив, що на даний момент спір щодо майна вирішено, 28.01.2003 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова визнано за ним та позивачем по 1/2 ідеальній частині будинку з прибудовами і надбудовами та господарськими спорудами в АДРЕСА_1

Представники Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради, в судовому засіданні проти позову заперечили та зазначили, що позивачем безпідставно пропущено термін звернення до суду з даним позовом, крім того, ніяких прав позивача не було порушено, оскільки в 1997 році він не був співвласником будинку в АДРЕСА_1, а були його батьки, які розпорядження Залізничної райадміністрації №378 від 22 травня 1997 року «Про погодження самовільного будівництва» не оскаржували.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ №2-2751/2003р. та 2-1309/14/12, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що пунктом 3 розпорядження Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №378 від 22 травня 1997 року «Про погодження самовільного будівництва», на підставі заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_3, співвласникам буд. АДРЕСА_1 було погоджено самовільно розпочате будівництво житлової прибудови А'-І, А"-1, сіни а-2", веранду а-2, де обладнано службове приміщення пл. 5,10 м2, коридори пл.5,10м2, пл. 5,0м2, пл. 12,80 м2, пл. 6,10 м2, пл. 2,50 м2, житлову кімнату пл. 12,50 м2, кладову пл. 8,20 м2, ванни пл. 3,60 м2, пл. 2,70 м2, туалет пл. 1,70 мг, кухню пл. 5,10 м2; в мезонінні обладнано житлові кімнати пл. 29,50 м2, пл. 14,20м2, коридори пл. 4,70 м2, пл. 3,30 м2, пл. 1,70 м2, кухні пл. 5,30 м2, пл. 29,30 м2, ванни пл. 5,60 м2, пл. 4,40 м2, збудовано літню кухню Б-1, гаражі "В", "Ж", сарай "Г". /Т-1 а.с. 59-60/.

18.01.2012 року позивач, уточнивши свій адміністративний позов, звернувся до суду з позовною вимогою про скасування пункту 3 розпорядження Залізничної районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів №378 від 22 травня 1997 року «Про погодження самовільного будівництва /Т-1 а.с.59/, а 11.04.2012 року позивач подав до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду /Т-1 а.с.85/.

Беручи до уваги ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.09.2013 року /Т-1 а.с.181-183/, якою була скасована ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 25.04.2013 року про залишення даного позову ОСОБА_1 без розгляду, та в якій зазначено, що жодних перешкод для розгляду вказаного спору по суті та прийняття судом рішення з приводу заявлених вимог із матеріалів справи не вбачається, суд приходить до висновку, що позивачу слід поновити строк звернення до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

28.01.2003 року рішенням Залізничного районного суду м. Львова у цивільній справі №2-2751/2003р. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання право власності на будинок, про часткове анулювання записів у технічному паспорті щодо часток власності і визнання недійсним розпорядження № 378 Залізничної райадміністрації м. Львова від 22.05.1997 року та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на половину будинку було вирішено:

- первісний позов задовольнити частково, а зустрічний позов - повністю;

- визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 ідеальній частині будинку з прибудовами і надбудовами та господарськими спорудами в АДРЕСА_1;

- в решті позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Таким чином, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28.01.2003 року носить преюдиціальний характер при вирішенні даного спору.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.01.2003 року було встановлено, що на момент винесення оскаржуваного розпорядження №378 від 22 травня 1997 року будинок в АДРЕСА_1 належав на праві спільної часткової власності батькам сторін по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв'язку із прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.

Таким чином, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Як убачається з пояснення позивача він обґрунтовує порушення своїх прав тим, що оскаржуване розпорядження №378 від 22 травня 1997 року було винесено без урахування того, що у 1980-1990 роках лише він одноособово здійснив прибудови до зазначеного будинку.

Суд критично ставиться до вищевказаного твердження позивача, оскільки рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.01.2003 року було встановлено, що добудови до будинку в АДРЕСА_1 були здійсненні спільними силами і коштами батьками сторін при фізичній допомозі дітей, а відтак твердження позивача, що він одноособово здійснив прибудови до зазначеного будинку є голослівними та спростовуються обставинами, встановленими рішенням суду від 28.01.2003 року.

Інших обставин, які б вказували на те, що права позивача були порушенні в зв'язку з прийняттям розпорядження №378 від 22 травня 1997 року, позивач не навів, допустимих та достовірних доказів на підтвердження цього суду не надав.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що при прийнятті розпорядження №378 від 22 травня 1997 року ніяких прав позивача не було порушено, оскільки він на той час не був співвласником будинку в АДРЕСА_1 та не здійснював прибудов до нього за рахунок власних коштів, а лише допомагав фізично своїм батькам у здійсненні будівництва.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для визнання недійсним пункту 3 розпорядження №378 від 22 травня 1997 року, оскільки не було допущено порушення ніяких прав та охоронюваних законом інтересів позивача в зв'язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження.

Крім того, розпорядження №378 від 22 травня 1997 року було вже предметом дослідження судом під час розгляду цивільної справи №2-2751/2003р., рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.01.2003 року в позовній вимозі про визнання зазначеного розпорядження недійсним було відмовлено.

Як убачається з протоколу судового засідання, який містяться в матеріалах справи №2-2751/2003р., суду під час розгляду зазначеної справи достовірно було відомо, що підпис від імені ОСОБА_3 в акті №133 державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 21 серпня 1998 року виконаний відповідачем ОСОБА_2, а підпис від імені ОСОБА_4 в акті №133 державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 21 серпня 1998 року виконаний позивачем ОСОБА_1, оскільки в судовому засіданні про це в своїх поясненнях говорили як позивач, так і відповідач /а.с.166 справи №2-2751/2003р./.

Проте ці обставини не були взятті судом до уваги, як причина, яка могла б слугувати підставою для визнання недійсним розпорядження №378 від 22 травня 1997 року.

За таких обставин, суд вважає, що висновок експерта ГУМВС України у Львівській області НДЕКЦ №6/197 від 28 квітня 2009 року /Т-1 а.с.14-17/ про те, що підпис від імені ОСОБА_3 в акті №133 державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 21 серпня 1998 року виконаний відповідачем ОСОБА_2, а підпис від імені ОСОБА_4 в акті №133 державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об'єкта до експлуатації від 21 серпня 1998 року виконаний позивачем ОСОБА_1, не може братися до уваги, як підстава, яка б могла слугувати для визнання розпорядження №378 від 22 травня 1997 року недійсним, оскільки ніяких нових обставин, які б не були дослідженні судом при винесенні рішення від 28.01.2003 року зазначений висновок не містить.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Світлана Науменко проти України» від 09.11.2004р. зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції з прав людини, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicat, тобто принципу остаточності рішення, неприпустимості повторного розгляду вже вирішеної справи.

Суд приходить до переконання, що позивач, звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання недійсними пункту 3 розпорядження Залізничної райадміністрації м. Львова №378 від 22 травня 1997 року фактично намагається повторно розглянути вже вирішений спір, що є неприпустимим з точки зору принципу остаточності рішення.

Враховуючи наведене, суд дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст.11,71,86,90,158-163 Кодексу адміністративного судочинства України -

постановив:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради про часткове скасування розпорядження - відмовити.

Постанова може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подачі в десяти денний строк з дня проголошення постанови апеляційної скарги.

Суддя:

Оригінал постанови.