Справа № 810/4224/15
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2015 року м. Київ 810/4224/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Панової Г.В., за участю секретаря судового засідання Волощук Л.В., в присутності

представників сторін:

від позивача ОСОБА_1,

від відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3

до Ірпінської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області

про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась фізична особа підприємець ОСОБА_3 з позовом до Ірпінської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 25.06.2015 № НОМЕР_1 в загальній сумі 62464,76 грн., в тому числі за основним платежем 41643,17 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями 20821,59 грн., та вимоги про сплату боргу від 06.04.2015 № НОМЕР_2 в загальній сумі 94807,86 грн.

Спірне податкове повідомлення - рішення прийнято податковим органом на підставі Акта перевірки, в якому встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб у сумі 41643,17 грн., що призвело до заниження суми єдиного соціального внеску в сумі 94807,86 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що висновки Акта перевірки є помилковими, такими, що не базуються на нормах чинного законодавства України та не підтверджуються фактично. Як зазначає позивач податковим органом не були взяті до уваги надані під час перевірки документи та докази, що призвело до неповного зясування обставин під час перевірки щодо формування витрат позивачем, тому прийняте за результатами розгляду Акта перевірки податкове повідомлення рішення, яким позивачу збільшено грошове зобовязання з податку на доходи фізичних осіб та вимога про сплату боргу є протиправними та підлягають скасуванню.

У судовому засіданні 05.11.2015 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд позов задовольнити.

Відповідач позову не визнав. Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення рішення та вимога про сплату боргу прийнято відповідачем правомірно і у відповідності до вимог чинного податкового законодавства. За твердженням податкового органу, фізичні особи підприємці на загальній системі оподаткування не мають права включати до складу витрат, витрати, які повязані із використанням транспортного засобу (вартість, придбання запасних частин, придбання шин, технічного обслуговування тощо).

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 10.02.2015, ОСОБА_3 02.06.1998 зареєстровано як фізичну особу - підприємця та присвоєно реєстраційний номер фізичної особи-підприємця в ЄДР: 0000133.

Також, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 10.02.2015 та змісту Акта перевірки, вбачається, що видами діяльності позивача є: вантажний автомобільний транспорт (49.41), організація перевезення вантажів (63.40.0), діяльність автомобільного вантажного транспорту (60.24.1) та інші.

Як встановлено судом, у березні 2014 року посадовою особою Ірпінської обєднаної державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області проведено документальну планову виїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства фізичної особи підприємця ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, за результатами якої складено Акт від 06.04.2015 № 465/172/НОМЕР_3 (далі - Акт перевірки).

Як вбачається з Акта перевірки за наслідками її проведення податковий орган дійшов висновку про порушення позивачем, у тому числі:

- п. 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження чистого доходу за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року на суму 273221, 62 грн. без ПДВ, в результаті допущених порушень податкового законодавства, що відображено в п.п. 2.2.2, п. 2.2.3 п.2.2 розділу 2 Акта перевірки, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 41643,17 грн.;

- п. 11 статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» (із змінами та доповненнями) в частині заниження суми чистого доходу на 273 221,62 грн., що призвело до заниження єдиного соціального внеску в сумі 94 807, 86 грн.

Не погодившись з даними висновками Акта перевірки позивач оскаржив їх в адміністративному порядку. Однак, скарга позивача була залишена без задоволення, і Акт перевірки без змін.

На підставі Акта перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення - рішення від 06.04.2015 № НОМЕР_2, яким збільшено суму податкових зобовязань за платежем: податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування за основним платежем («+» - збільшення, «-» - зменшення) у розмірі 41 643,17 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) у розмірі 20 821,59 грн.

Також на підставі складеного Акта перевірки відповідачем сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.04.2015 року № Ф-, відповідно до якої позивачу потрібно сплатити суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, на загальнообовязкове державне страхування в сумі: 94 807,86 грн.

Позивач, не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням рішенням та вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 06.04.2015 року № Ф-, оскаржив їх в адміністративному порядку за наслідком якого скаргу позивача залишено залишено без розгляду. У звязку з цим позивач звернувся до суду.

Як вбачається зі змісту Акта перевірки, відповідачем було зроблено висновок про завищення позивачем валових витрат в 2013 році на суму 156 799,53 грн. без ПДВ та на суму 116 422,09 грн. без ПДВ в 2014 році тим самим занижено чистий дохід на саму 273 221,62 грн., чим порушив вимоги пп. 139.1.5 п. 139.1 статті 139 Податкового кодексу України. Даний висновок податковий орган зробив на підставі того, що позивач до витрат у 2013 та 2014 році включив витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів, а саме: кільце, мастило, клей, гвинт, шайби, підшипники, сальник, матеріал ПВХ 113, валик, ресори, шини, фанери, кожух маховика та подушка, сайлендблоки, пневмоподушки, фільтр масла, олива моторна, концентрат, насос водяний, фільтр повітря, колодки гальмівні, труба глушника, втулки стабілізатора, акумулятори, розпилювач дизеля, вентилятор, клапани, комплекти розвідного кулака, термостат, гільзи циліндра, прокладки, свічки, поршні, болти, РК подкадок, вкладиш шатунний, подушка двигуна, фільтруючий елемент, диски тахографа, пластина штовхача супорта, ремні кріплення вантажів, знаки, засіб миття, антифриз, термостат, насос підйому кабіни, паливо, та інше.

У звязку з тим що позивачем, неправильно визначено суми чистого доходу, відповідачем донараховано єдиний соціальний внесок за 2013 та 2014 рік.

В обґрунтування доводів викладених в Акті перевірки, податковий орган зазначив, що в Цивльному кодексі України не встановлено такого субєкта права приватної власності, як фізична особа підприємець.

Крім того, перевіряючим зроблено висновок, що фізичні особи підприємці на загальній системі оподаткування не мають права включати до складу витрат витрати, які повязані із використанням транспортного засобу (вартість придбання запасних частин, придбання шин, технічного обслуговування тощо).

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення, що віднесені позивачем суми витрат на придбання запасних частин для ремонту транспортних засобів, податковий орган кваліфікував, як придбання матеріальних цінностей для реконструкції, модернізації та іншого поліпшення основних засобів, що спричинило порушення вимог пп. 139.1.5 п. 139.1 статті 139 Податкового кодексу України.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає про таке.

Згідно з Розясненнями Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року «Про статус фізичної особи підприємця», відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин визнаються фізичні та юридичні особи. Вказана стаття Закону залишає поза увагою таку численну групу учасників цивільних відносин як фізичні особи - підприємці, які у сукупності теж охоплюються поняттям "фізичні особи", але в силу свого статусу мають певні відмінності у правовому регулюванні їх відносин. При цьому, правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи - підприємця.

Насамперед, слід зазначити, що підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 р. N 97, визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин.

Статус фізичної особи - підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Статтею 51 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. Він може мати права і обов'язки, необхідні для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень (стаття 50 ЦКУ). Зазначене прослідковується, зокрема, виходячи з положень статті 91 ЦКУ.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються норми як загального цивільного (Цивільний кодекс України), так і спеціального законодавства (Господарський кодекс України, Закони України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців", "Про державну підтримку малого підприємництва", "Про ліцензування певних видів господарської діяльності" тощо).

Водночас, слід зауважити, що в господарському законодавстві "юридична особа" та "фізична особа - підприємець" охоплюються спільним поняттям "суб'єкт господарювання".

Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України, суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб'єктами господарювання є:

1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;

2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

В Розясненнях Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року «Про статус фізичної особи підприємця» зазначено, що фізична особа - підприємець в цивільно-господарських відносинах є різностороннім учасником. Принципи здійснення ним підприємницької діяльності роблять його подібним до юридичних осіб, тоді як в приватних відносинах, незважаючи на будь-які зміни в його статусі, він залишається бути громадянином - фізичною особою. А тому, слід чітко розмежовувати ці різні сфери відносин. Вбачається, що на підставі правила, встановленого у статті 51 Цивільного кодексу України, до фізичних осіб - підприємців слід застосовувати норми спеціального (господарського) законодавства, якщо предметом регулювання безпосередньо є їх підприємницька діяльність.

Основним законодавчим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI.

Відповідно до п.138.1 Статті 138 ПК України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Згідно п.п. 138.1.1 п. 138.1 ст. 138 ПК України витрати операційної діяльності включають: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, п. 140.2 - 140.5 ст. 140, ст. 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.п. 138.8.5 п. 138.8 статті 138 ПК України, до складу загальновиробничих витрат включаються:

а) витрати на управління виробництвом (оплата праці працівників апарату управління цехами, дільницями відповідно до законодавства тощо; внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 цього розділу; медичне страхування, страхування відповідно до Закону України "Про недержавне пенсійне забезпечення", страхування за довгостроковими договорами страхування життя в межах, визначених абзацами другим і третім пункту 142.2 статті 142 цього Кодексу, працівників апарату управління цехами, дільницями; витрати на оплату службових відряджень персоналу цехів, дільниць тощо);

б) амортизація основних засобів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення;

в) амортизація нематеріальних активів загальновиробничого (цехового, дільничного, лінійного) призначення;

г) витрати на утримання, експлуатацію та ремонт, страхування, оперативну оренду основних засобів, інших необоротних активів загальновиробничого призначення;

ґ) витрати на вдосконалення технології та організації виробництва (оплата праці та внески на соціальні заходи, визначені статтею 143 цього розділу, працівників, зайнятих удосконаленням технології та організації виробництва, поліпшенням якості продукції, підвищенням її надійності, довговічності, інших експлуатаційних характеристик у виробничому процесі; витрати матеріалів, придбаних комплектувальних виробів і напівфабрикатів, оплата послуг сторонніх організацій);

Згідно з п.п. 138.10.2 п. 138.10 статті 138 ПК України, адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством:

а) загальні корпоративні витрати, в тому числі організаційні витрати, витрати на проведення річних та інших зборів органів управління, представницькі витрати;

б) витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу;

в) витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Статтею 177 ПК України визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п. 177.4 ст. 177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать:

витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат;

витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу);

обов'язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов'язкове страхування життя або здоров'я працівників у випадках, передбачених законодавством;

суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов'язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в п.п. 177.4.1 - 177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв'язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов'язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, згідно з п. 177.4. ст. 177 ПК України до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу («Податок на прибуток підприємств»).

Норма п. 177.4. ст. 177 ПК України є відправною нормою, яка вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницькою діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток.

Згідно із пп. 139.1.5. п. 139.1. ст. 139 розділу III ПК України, не включаються до складу витрат витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням (виготовленням) нематеріальних активів, які підлягають амортизації згідно зі статтями 144 - 148 цього Кодексу, з урахуваннямп.п. 146.11 і 146.12 ст. 146 та п. 148.5 ст. 148 цього Кодексу.

Згідно із п. 138.1. 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з п. п. 138.4, 138.6 - 138.9, п.п. 138.10.2 - 138.10.4 п. 138.10, п.138.11 цієї статті.

Відповідно до абз. «в» пп. 138.10.2. п. 138.10. ст. 138 ПК України, до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, це витрати на утримання основних засобів, до яких відноситься і амортизація.

З наведених норм вбачається, що до складу витрат не включаються витрати на придбання, виготовлення, будівництво, реконструкцію, модернізацію та інше поліпшення основних засобів. Разом з тим, ці витрати підлягають амортизації у порядку, визначному ст. ст. 144 - 146 ПК України та включаються до валових витрат у вигляді амортизаційних відрахувань. Витрати на технічне обслуговування також відповідно до пп. 138.10.2. п. 138.10. ст. 138 ПК України відносяться до інших витрат. Зокрема, це витрати позивача на ремонт техніки.

Згідно із п. 138.2 ст. 138 ПК України всі витрати на технічне обслуговування повинні бути підтверджені первинними документами, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерськогообліку, та інших документів, встановлених розділом II ПК України.

Відповідачем не надано належних доказів та обґрунтованих пояснень, що придбані позивачем матеріальні цінності, були зокрема використані ним саме при модернізації та іншому поліпшенні основних засобів.

З Акта перевірки вбачається, що у перевіряємий період позивач використовував власний транспортний засіб для здійснення підприємницької діяльності з перевезення вантажів, а саме: автомобыль MAN 12.224 номерний знак НОМЕР_4, причіп бортовий KUMLIN AP-23N номерний знак НОМЕР_5, автомобіль НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8, НОМЕР_9, НОМЕР_10, НОМЕР_11, причіп Sampo номерний знак АІ6528ХT.

Представником позивача були надані пояснення, що придбані матеріали (запчастини, мастило) були використані ФОП ОСОБА_3 для ремонту своїх транспортних засобів, які він використовував під час здійснення підприємницької діяльності. На підтвердження придбаних матеріалів (запчастин, мастила) позивачем разом з позовною заявою надано суду копії видаткових накладних, накладних, рахунків фактури на підставі яких позивачем сформовано суми валових витрат. При цьому, ані в Акті перевірки, ані в ході судового розгляду справи податковий орган не зазначив про відсутність обовязкових реквізитів у наданих позивачем документах.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що висновки відповідача щодо неправомірного формування валових витрат за 2013 та 2014 рік є безпідставними та необґрунтованими, а тому, податкове повідомлення - рішення форми "Р" від 25.06.2015 № НОМЕР_1 підлягає скасуванню.

Щодо вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 06.04.2015 № НОМЕР_2, суд зазначає наступне.

Враховуючи те, що судом встановлено протиправність податкового повідомлення - рішення форми "Р" від 25.06.2015 № НОМЕР_1, суд вважає, що прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 06.04.2015 № НОМЕР_2, також є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки є похідною від податкового повідомлення - рішення від 25.06.2015 № НОМЕР_1.

Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції Суд визначив, що …адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління .

Відповідачем, як субєктом владних повноважень, обовязку доказування правомірності спірних рішень не виконано та не доведено належними та достатніми доказами фактів безпідставного чи неправомірного формування позивачем валових витрат.

За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, доведеність обґрунтованості сформованих позивачем сум валових витрат; суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування оскаржуваного податкового повідомлення рішення і вимоги про сплату боргу.

Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Таким чином, витрати позивача, повязані зі сплатою судового збору у сумі 372,33 грн. 00 коп., підлягають стягненню на користь позивача з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 158 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ірпінської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 25.06.2015 № НОМЕР_1.

3. Визнати протиправною та скасувати вимогу Ірпінської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про сплату боргу від 06.04.2015 № НОМЕР_2.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_3) судовий збір у загальному розмірі 372 (триста сімдесят дві) грн. 33 коп.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд.

Згідно з частиною другою статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 10 листопада 2015 р.