Справа № 2а-10/11/2670
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Київ К/9991/20575/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Ліпського Д.В., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці, третя особа - Лінійний відділ на ст. Київ-Пасажирський Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці про визнання наказу протиправним та його скасування, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ (далі - УМВС) України на Південно-Західній залізниці, третя особа - Лінійний відділ (далі - ЛВ) на ст. Київ-Пасажирський МВС України на Південно-Західній залізниці про визнання протиправним рішення про його звільнення та скасування наказу № 24 о/с Лінійного управління на Південно-Західній залізниці УМВС України на залізничному транспорті від 20 березня 2008 року, поновлення на службі в органах внутрішніх справ.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року, позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Лінійного управління на Південно-Західній залізниці УМВС України на залізничному транспорті від 20 березня 2008 року № 24 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4, інспектора сектору громадської безпеки ЛВ на ст. Київ-Пасажирський Лінійного Управління на Південно-Західній залізниці, з органів внутрішніх справ у запас (з постановкою на військовий облік) за пунктом 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за дискредитацію). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі УМВС України на Південно-Західній залізниці, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4, будучи у званні старшого лейтенанта, проходив службу на посаді інспектора сектору громадської безпеки ЛВ на ст. Київ-Пасажирський лінійного управління на Південно-Західній залізниці Управління МВС України та транспорті.

Наказом начальника УМВС України на залізничному транспорті Лінійного управління на Південно-західній залізниці №24о/с від 20 березня 2008 року позивача звільнено з органів внутрішніх справ за дискредитацію на підставі пункту 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №114 від 29 липня 1991 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідачем не надано суду будь-яких доказів, підтверджуючих які саме дії були вчинені позивачем та які вчинки скоїв останній, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, і були відомі відповідачу на момент видання оскаржуваного наказу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на наступне.

Порядок та підстави проходження і припинення служби в органах внутрішніх справ регулюються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 114 від 29 липня 1991 року (далі - Положення).

Відповідно до пункту 66 Положення особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення.

Чинним законодавством не визначено поняття дискредитації.

Дискредитація (від французького слова discrediter - підривати довіру) - це підрив довір'я когось, приниження чиєїсь гідності, авторитету. Аналіз складових цього поняття, дає підстави для висновку, що вони тісно пов'язані з морально-етичними нормами. Отже, вчинки, що дискредитують працівників органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, пов'язані насамперед із низкою моральних вимог, які пред'являються до працівників під час здійснення службових функцій та у повсякденному житті.

Ці вимоги відображені у статті 5 Закону України «Про державну службу», Кодексі честі працівника органів внутрішніх справ, Етичному кодексі працівника органів внутрішніх справ та інших нормативно-правових актах, що регулюють діяльність органів системи Міністерства внутрішніх справ України та їх особового складу.

Тому під вчинками, що дискредитують звання працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ, слід розуміти протиправні, винні діяння, які здійснені посадовою особою органу внутрішніх справ у зв'язку з виконанням службових обов'язків або не пов'язані з їх виконанням, але за своїм характером здатні принизити в очах громадськості гідність та авторитет працівника органів внутрішніх справ та власне органи внутрішніх справ.

У пункті 66 Положення визначено не окремий вид відповідальності працівника органів внутрішніх справ, а спеціальну підставу для припинення служби, яке відбувається у формі звільнення.

Припинення служби за пунктом 66 Положення є найсуворішою санкцією відповідальності працівника органів внутрішніх справ, який вчинив діяння, несумісне з посадою.

Звільнення за пунктом 66 Положення може мати місце лише тоді, коли достеменно доведено, що особа скоїла проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на неї обов'язкам, підриває довіру до неї як носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання своїх обов'язків.

Отже, факт скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, який став підставою для звільнення за пунктом 66 Положення, повинен бути доведеним.

Як було встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для винесення оскаржуваного наказу від 20 березня 2008 року № 24 о/с в частині звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_4 за дискредитацію слугувало подання начальника ЛВ Ценова Д.М. та наказ Лінійного управління на Південно-Західній залізниці від 20 березня 2008 року № 70. Так, зі змісту подання Ценова Д.М. від 20 березня 2008 року вбачається, що старший лейтенант міліції ОСОБА_4 за час служби в органах внутрішніх справ зарекомендував себе посередньо, до виконання службових обов'язків відноситься не завжди належним чином, власні інтереси ставить вище службових, мало працює над вдосконаленням свого професійного рівня, користується повагою та авторитетом лише в певному колі осіб, накази МВС України, нормативні акти, які регламентують діяльність органів внутрішніх справ знає, використовує у практичній діяльності під час виконання службових завдань. Крім того відносно ОСОБА_4 18 березня 2008 року Київською транспортною прокуратурою порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 Кримінального кодексу України.

При цьому, в матеріалах справи наявний лист Київської транспортної прокуратури № 897з-08 від 19 червня 2008 року про закриття кримінальної справи в частині її порушення щодо ОСОБА_4 за фактом вимагання та отримання хабара за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 Кримінального кодексу України, на підставі частини 2 статті 6 Кримінально-процесуального кодексу України у зв'язку з відсутністю ознак складу злочину. Обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 Кримінального кодексу України, ОСОБА_4 не пред'являлось та запобіжний захід не обирався.

За таких обставин, коли факт скоєння позивачем вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, який би міг бути підставою для звільнення ОСОБА_4 за пунктом 66 Положення, не доведений, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову та скасування оскаржуваного наказу Лінійного управління на Південно-Західній залізниці УМВС України на залізничному транспорті від 20 березня 2008 року № 24 о/с в частині звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 66 Положення.

Крім того, судами попередніх інстанцій обґрунтовано не взято до уваги посилання відповідача на висновок службового розслідування, яке було проведено 30 серпня 2008 року, тобто після винесення 20 березня 2008 року спірного наказу і звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Доводи касаційної скарги про незаконність судових рішень, порушення норм матеріального та процесуального права безпідставні, не ґрунтуються на законі та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За таких обставин, оскільки оскаржувані судові рішення постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 квітня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2012 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко Д.В. Ліпський М.І. Мойсюк