Справа № 815/2650/15
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2650/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С. О.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Єщенка О.В.,

Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 242-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 242-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2015 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені вимоги, наголошуючи, зокрема, на порушенні судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, ОСОБА_1 , є громадянином Судану, уродженцем м. Хартум, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що він покинув країну походження 09.01.2012 року авіарейсом ОСОБА_2 (Україна) на підставі національного паспорту та приватної візи.

Раніше позивач вже відвідував Україну, як він зазначив під час інтерв`ю, де познайомився зі своєю дружиною.

Аналізом наданої копії національного паспорту дружини позивача - ОСОБА_3 , встановлено, що 19.12.2009 року позивач уклав шлюб із зазначеною особою.

17.10.2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.24-25).

Щодо причин виїзду в Україну, позивач зазначив про переслідування його з боку діючої влади країни як члена Комуністичної партії Судану. Позивач зазначив, що на Батьківщині його декілька разів затримували представники служби безпеки країни за участь в антивладних мітингах. Після останнього арешту в листопаді 2011 року позивач, за його словами, вирішив назавжди покинути Батьківщину через побоювання бути ув`язненим або вбитим.

06.11.2012 року наказом першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.46).

29.12.2014 року за результатами розгляду особової справи позивача № ODS 12/420 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити останньому у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність умов передбачених абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с.63-70).

Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, співробітник Управління дійшла висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину.

Рішенням Державної міграційної служби України № 242-15 від 25.03.2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок ГУ ДМС України в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.21).

30.04.2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 220 від 03.04.2015 року (а.с.7).

Позивач не погоджуючись із рішенням відповідача про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи у задоволенні заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що заява, яку подав позивач до органів міграції є логічно непослідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на викладене.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколом 1967 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Однак, як у ході попереднього розгляду органом міграційної служби заяви позивача про надання йому статусу біженця або визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, так само і в позовній заяві та в апеляційній скарзі, позивачем не зазначено та не надано ніяких аргументованих пояснень та доказів щодо загрози переслідування на батьківщині, які б послужили причиною його звернення до міграційної служби, та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати права позивача від дискримінації та переслідувань.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції, щодо причин виїзду з країни громадської належності, позивач лише зазначив, що був членом Комуністичної партії Судану з 1996 року та приймав участь в декількох антивладних мітингах, після чого його затримували співробітники служби безпеки (під час проколу співбесіди було повідомлено про два подібних випадки, перший в 1999 році, другий - в листопаді 2011 року).

Більше ніяких пояснень щодо власного членства в Комуністичній партії Судану позивач не надав, однак під час проведення інтерв`ю він пообіцяв надати до Управління членський квиток та фотокартки. Разом з тим, ані під час розгляду його заяви в міграційному органі, ані під час судового розгляду даної справи, будь-яких документальних підтверджень зазначених обставин позивачем надано не було.

Таким чином, враховуючи відсутність будь-яких додаткових пояснень з боку позивача, які б могли підтверджувати його причетність до вказаної організації (мета діяльності партії, службові обов`язки заявника, графік роботи, інформація про проведення масових заходів тощо), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що твердження позивача про його членство в Комуністичній партії Судану є необґрунтованим.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що певні твердження позивача є завідомо неправдоподібними.

Так, під час анкетування та проведення інтерв`ю (а.с.1) позивач стверджував, що перебуває в цивільному шлюбі з громадянкою України.

Проте, з аналізу копії паспорту вказаної особи вбачається, що офіційний шлюб був зареєстрований ще 19.12.2009 року.

Разом з тим, під час анкетування позивач приховав факт виїзду до Судану після одруження на території України як і сам факт шлюбу, оскільки під час інтерв`ю позивач повідомив, що виїжджав до Судану через хворобу батька.

Під час інтерв`ю (а.с.43) позивач повідомив, що йому нічого не загрожувало на Батьківщині під час першого виїзду в Україну в 2009 році, в той же час незрозумілим залишається факт його «участі у мітингах та арешту» в 2011 році, бо ж він підтвердив, що виїхав з України саме до хворого батька.

При цьому, позивач не надав до Управління оригінал власного національного паспорту, таким чином, неможливо відстежити його переміщення за останні роки.

Під час інтерв`ю (а.с.41) позивач повідомив, що загубив власний паспорт на залізничному вокзалі м. Одеси, разом з тим, жодного доказу на підтвердження втрати паспорту (довідка з міліції) до Управління надано не було.

Крім того, судом першої інстанції обґрунтованого зазначено, що позивач з 2009 року перебуває у шлюбі з громадянкою України, що дає можливість законної легалізації на території України шляхом оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

З огляду на викладене, аналізуючи зібранні докази щодо реальності побоювань позивача стосовно його переслідування та загальновідомі обставини щодо небезпечної ситуації у країні його походження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано погодився з висновком ГУ ДМС України в Одеській області та прийнятим на його підставі рішенням ДМС України про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки з боку останнього під час процедури надання такого статусу не було надано жодних переконливих доказів, щоб свідчили б про обґрунтовані підстави побоюватись переслідування його на батьківщині, таких доказів не було надано і до суду. Зазначені позивачем у матеріалах справи факти не дають підстав вважати, що він переслідувався в країні свого походження, як конвенційний біженець.

Також, колегія суддів вважає обґрунтований висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в даному випадку, як під час розгляду справи в суду першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Таким чином, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, та вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів, на підставі ст. 200 КАС України, приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2015 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 червня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 25.03.2015 року № 242-15 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: Л.П. Шеметенко