Справа № 826/10598/13-а
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року м. Київ К/800/53477/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Лосєва А.М.,
Бившевої Л.І.,
Шипуліної Т.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2013 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року

у справі № 826/10598/13-а

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська хіміко- енергетична компанія»

до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення- рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська хіміко-енергетична компанія» (надалі - позивач) звернулось до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі - відповідач, податковий орган) про скасування податкового повідомлення-рішення від 19 червня 2013 року №.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року, адміністративний позов задоволено.

Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити позивачу у задоволені позовних вимог.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року. За результатом вказаної перевірки складено акт від 06 червня 2013 року № 377/1/22-20/35981289.

Перевіркою встановлено порушення позивачем, зокрема, вимог: п. 1.32 ст. 1, п. 5.1, п. 5.5 ст. 5, п. 7.3.3 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР, пп. 139.1.1, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п. 141.1 ст. 141 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток на загальну суму 347561,00 грн.

У зв'язку із виявленими порушеннями, на підставі акта перевірки позивачем винесено податкове повідомлення-рішення від 19 червня 2013 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на 421679 грн., у тому числі за основним платежем - на 347561 грн., за штрафними санкціями - на 74118 грн.

Підставою для вказаних висновків податкового органу стало, на думку останнього, безпідставне включення позивачем до складу витрат відсотків сплачених за угодою позики № 240409 від 24 квітня 2009 року, а також сум, перерахованих на користь КП «Кременчуцький Агрошляхтехбуд».

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (в редакції, яка була чинна на момент спірних правовідносин) (далі по тексту - Закон № 334/94-ВР) валові витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Зазначений пункт містить загальне визначення валових витрат.

В силу підпункту 5.5.1 пункту 5.5 статті 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Відповідно до пп. 5.2.2 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, суми коштів або вартість товарів (робіт, послуг), добровільно перераховані (передані) протягом звітного року до Державного бюджету України або бюджетів місцевого самоврядування, до неприбуткових організацій, визначених у пункті 7.11 статті 7 цього Закону, суми коштів, що перераховані юридичним особам, у тому числі неприбутковим організаціям - засновникам постійно діючого третейського суду у розмірі, що перевищує два відсотки, але не більше п'яти відсотків оподатковуваного прибутку попереднього звітного року, за винятком внесків, передбачених підпунктом 5.6.2 пункту 5.6 цієї статті, та внесків, передбачених підпунктом 5.2.17 цього пункту.

Підпункт 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 Закону № 334/94-ВР встановлює, що датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг).

Водночас, загальне визначення валових витрат повинно тлумачитись у системному зв'язку з визначенням господарської діяльності, наведеному в пункті 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР, який визначає господарську діяльність як будь-яку діяльність особи, направлену на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації господарської діяльності є регулярною, постійною та суттєвою.

Відповідно до частини 1 статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями (частина 2 статті 3 Господарського кодексу України).

Отже, наведені правові норми дозволяють платнику податку формувати валові витрати у зв'язку зі сплатою відсотків за борговими зобов'язаннями, у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

З 01 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (надалі - ПК України).

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 ПК України, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Пунктом 141.1 ст. 141 Податкового кодексу України визначено, що до складу витрат включаються будь-які витрати, пов'язані з нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (в тому числі за будь-якими кредитами, позиками, депозитами, крім фінансових витрат, включених до собівартості кваліфікаційних активів відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку) протягом звітного періоду, якщо такі нарахування здійснюються у зв'язку з провадженням господарської діяльності платника податку.

Згідно абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до пп. 138.5.3 п. 138.5 ст. 138 ПК України, інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, з урахуванням наступного: витрати, понесені платником податку, у вигляді благодійних чи інших внесків та/або вартості товарів (робіт, послуг) до неприбуткових організацій, які згідно з нормами цього розділу враховуються для визначення об'єкта оподаткування платника податку, включаються до складу витрат за датою фактичного перерахування таких внесків та/або вартості товарів (робіт, послуг).

У той же час, підпунктом 139.1.9 пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", який діяв у весь період діяльності позивача, що підлягав перевірки, встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем (позичальник) та Компанією з обмеженою відповідальністю «Лінесакс Інвестмент ЛТД» (позикодавець) укладено позикову угоду від 24 квітня 2009 року № 240409, відповідно до якої позикодавець надає позичальнику позику у сумі 10000000 доларів США. За згодою сторін процентна ставка за користування позикою встановлюється з розрахунку дев'ять процентів річних і є фіксованою. Проценти нараховуються щоквартально. Після укладення вказаної позикової угоди між позивачем та Компанією з обмеженою відповідальністю «Лінесакс Інвестмент ЛТД» укладено ряд додаткових угод, внаслідок чого розмір позики збільшився до 25000000 доларів США.

Використання отриманих коштів у власній господарській діяльності підтверджується наданими позивачем: договором на виконання підрядних робіт від 23 вересня 2010 року № 20/10, укладеним з Колективним підприємством «Термоізоляція»; договором поставки № 12/09 від 17 вересня 2010 року та договором на виконання підрядних робіт від 14 грудня 2010 року № 14-12/10 СМР, укладених з ПП «Про енерджі інженірінг»; договорами на виконання підрядних робіт від 15 червня 2010 року № 15-06/10 СМ-6 та від 01 жовтня 2010 року № 10j01 укладеним з ПАТ «Мета»; договором на виконання підрядних робіт від 13 вересня 2013 року № 13-09/10 СМР, укладеним з ТОВ «Луганська інженерно-будівельна компанія»; договором на виконання підрядних робіт від 11 березня 2011 року № 110311 та від 25 серпня 2010 року № 15/08, укладеними з ТОВ «ІТІС-КВАДРО»; договором на виконання підрядних робіт від 06 липня 2010 року № 06-07/10 СМР, укладеним з ЗАТ «НПП ИНТЕРЕНЕРГО»; договором на виконання підрядних робіт від 26 липня 2010 року № 26.07.2010 СМ-7, укладеним з ТОВ «Вектор Річ».

При цьому, реальність виконання вищезгаданих правочинів податковим органом не заперечується.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 жовтня 2010 року між позивачем (платник), Рубіжанською міською Радою Луганської області (замовник) та КП «Кременчуцький Агрошляхтехбуд» (підрядник) укладено договір № 11-10/2010, відповідно до умов якого замовник доручає, платник зобов'язується заплатити, підрядник приймає на себе зобов'язання виконати роботи. Платник фінансує дані роботи як благодійну допомогу місту при вирішенні соціальних питань, відповідно до листа Міської ради м. Рубіжнє про надання благодійної допомоги від 13 вересня 2010 року № 20/1984.

Протягом 2011 - 2012 років позивачем здійснено перерахування коштів за вищезгаданим правочином на загальну суму - 857800,00 грн., що підтверджується наданими позивачем копіями платіжних доручень.

В касаційній скарзі податковий орган зазначає, що відсотки, сплачені позивачем за користування кредитними коштами, не можуть включатись до витрат позивача, оскільки використання відповідних кредитних коштів не пов'язано з господарською діяльністю позивача.

Колегія суддів не бере до уваги вказані доводи відповідача, оскільки судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що кредитні кошти, проценти за використання яких включено позивачем до витрат, використані останнім для оплати наданих контрагентами послуг та товарів, за укладеними правочинами, зміст яких належним чином досліджено судами. Крім того, як вже зазначалось, реальність здійснених правочинів податковим органом не заперечується.

Щодо неправомірності включення до витрат, сплачених за договором від 11 жовтня 2010 року № 11-10/2010 благодійних внесків, касаційна скарга жодних обґрунтувань не містить, а тому, в силу приписів ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення судів у відповідній частині колегією суддів не переглядаються.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність факту порушення позивачем податкового законодавства та про неправомірність оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини 3 статті 220-1 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст.ст. 210, 214, 215, 220, 220-1, 223, 224, 230, 231, ч. 5 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 серпня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 02 жовтня 2014 року у справі № 826/10598/13-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 - 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя(підпис)А.М. Лосєв
Судді:(підпис)Л.І. Бившева
(підпис) Т.М. Шипуліна