Справа № 815/2785/15
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2785/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційні скарги ОСОБА_2 ОСОБА_3 та Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним рішення,-

В С Т А Н О В И В:

18.05.2015 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним рішення відповідача від 27.04.2015 року №338-15 про відмову у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту; зобов'язання відповідача надати ОСОБА_2 ОСОБА_3 статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 року адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 задоволено частково; рішення про відмову у визнанні позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту скасовано; зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 ОСОБА_3 та Державна міграційна служба України подали апеляційні скарги на вказану постанову суду.

В апеляційних скаргах апелянти посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та ставлять питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 28.09.2015 року та просять суд прийняти нову постанову про задоволення апеляційних скарг.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_4, за національністю - курд, постійно проживав у м. Рас Аль-Айн, обл. Хасака, ОСОБА_4; не одружений, має неповну вищу освіту, яку здобув на території України протягом 2000-2007 років, навчання не закінчив через фінансові проблеми (а.с. 66-71).

На територію України позивач востаннє прибув 25.08.2003 року, авіарейсом ОСОБА_5 (Україна). Державний кордон з Україною перетнув легально на підставі національного паспорту J.S 98 4018748 та студентської реєстрації Одеського національного університету ім.. Мечникова.

З 2006 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 перебуває на території України нелегально (а.с. 60).

З матеріалів справи вбачається, що 14.08.2013 року позивачем до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області подано заяву, реєстраційний номер 1169-04 від 27.08.2013 року, про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. (а.с.57)

За результатами розгляду документів, щодо надання позивачу статусу біженця, Управління у справах іноземців та осіб без громадянства головного управління Державної Міграційної Служби України в Одеській області підготувало висновок від 17.03.2015 року про відмову у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту (а.с. 116-124)

27.04.2015 року Державна міграційна служба України рішенням №338-15 відмовила ОСОБА_2 ОСОБА_3 у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту (а.с.54).

Звертаючись з позовом до суду першої інстанції, позивач зазначив, що існує загроза його життю, безпеці та свободі, пов'язані з бойовими діями, що відбуваються на території ОСОБА_4.

Суд першої інстанції, дійшов висновку про неповноту вивчення та перевірки матеріалів відповідачами, що можуть бути підставами вважати наявними та достатніми умови для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, у зв'язку з чим, на думку суду першої інстанції, рішення ДМС України № 338-15 від 27.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне:

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (далі - Закон № 3671- VІ), міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Слід зазначити, що підставами для отримання відповідного статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту для особи, яка звернулась за отриманням такого статусу, є існування реальної погрози стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, існування відповідних передумов для того, щоб особа покинула країну своєї громадянської належності, або не могла чи не бажала повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 7 зазначеної статті визначено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року (далі - Конвенція 1951 року) та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року (далі - Протокол 1967 року).

Відповідно до Директиви Європейського Союзу Директива Ради ЄС 2004/83 від 29 квітня 2004 року Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

ОСОБА_6 ОСОБА_3 у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідач посилався на відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, після звернення ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Головного управління ДМС України в Одеській області, посадовою особою відділу у справах біженців управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено анкетування заявника 19.09.2013 року та проводилась співбесіда з ОСОБА_2 ОСОБА_3, про що складено протокол від 08.10.2013 року.

Позивач під час анкетування 19.09.2013 року та проведення співбесіди від 08.10.2013 року вказував, що не може повернутись до країни постійного проживання через триваючу на території ОСОБА_4 громадянську війну та через побоювання бути призваним до армії чи стати жертвою насилля, яке на даний час відбувається на Батьківщині позивача по відношенню до курдів.

Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що незважаючи на факт перебування ОСОБА_2 ОСОБА_3 на території України з 2006 року нелегально, на момент звернення за захистом позивач зазначав про побоювання стати жертвою саме через військовий конфлікт в ОСОБА_4.

При цьому, побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

ООН, правозахисні організації та засоби масової інформацію продовжують повідомляти про непереривне насилля та масові вбивства в ОСОБА_4. Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня 2013 року УВКБ ОНН характеризує втечу цивільних осіб з ОСОБА_4 як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, місцем проживання яких була ОСОБА_4, потребують міжнародного захисту до тих пір, допоки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в ОСОБА_4 не покращиться та не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки та поваги до людської гідності. УВКБ ОНН в своїх рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку закликає усі країни забезпечити, щоб особи, які залишають ОСОБА_4, у тому числі Палестинці та інші особи, які проживали в ОСОБА_4, та які потребують міжнародного захисту як біженці, мали право шукати притулок та допускались на їх територію.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що рішення ДМС України № 338-15 від 27.04.2015 року, яким підтримано висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та прийнятим без всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області від 24.11.2014 року по справі № 2013 OD 0281 не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_4, з урахуванням того, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, оскільки у вказаному висновку відповідач сам вказує, що на даний час у ОСОБА_4 йдуть військові дії. Також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повній мірі інформація щодо загрози життю позивача у разі його повернення до ОСОБА_4 на даний час через військовий конфлікт в країні.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, колегія суддів вважає, що рішення відповідача про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає скасуванню.

Разом з тим, ч.2 ст. 11 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вірними дії суду першої інстанції стосовно виходу за межі позовних вимог та зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням встановлених судом обставин, що стали підставою для скасування рішення Державної міграційної служби України № 338-15 від 27.04.2015 року.

Оскільки судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, правильно по суті вирішено справу, та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст.200 КАС України за наслідками розгляду апеляційних скарг на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 ОСОБА_3 та Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

ОСОБА_1