Справа № 818/3403/15
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 р.Справа № 818/3403/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Сіренко О.І. , Спаскіна О.А.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2015р. по справі № 818/3403/15

за позовом ОСОБА_2

до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області

про скасування наказу та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - УДМС України в Сумській області, відповідач), в якому, з урахуванням уточнень до позовних вимог, прийнятих судом, просив суд визнати протиправним наказ управління ДМС в Сумській області від 01.09.2015 року № 152 та зобов'язати відповідача переглянути рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2015 року по справі № 818/3403/15 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування наказу "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" № 152 від 01 вересня 2015року та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2015 року по справі № 818/3403/15 скасувати, прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що наказом УДМС України в Сумській області від 01.09.2015 року № 152 позивачеві було відмовлено в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що вказане рішення прийняте відповідачем по справі необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття, тобто, з порушенням вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України. Стверджує, що перевірка інформації, яку він надав під час звернення з заявою до відповідача та в процесі проведення відповідних співбесід щодо ситуації в країні попереднього проживання - Афганістані та причин, через які він не може повернутися, всупереч вимогам законодавства, проводилася поверхово та не об'єктивно, ситуація у країні його походження належним чином не вивчалась, відповідач не вимагав будь-яких додаткових відомостей від позивача, МЗС України, громадських організацій, дипломатичних установ тощо. Наполягає на тому, що має всі підстави для набуття статусу біженця, оскільки, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може і не бажає повертатися до неї, з огляду на наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за соціальними мотивами. Вказує на те, що відносно позивача судом не встановлено жодної обставини, яка б перешкоджала наданню дозволу на оформлення документів ОСОБА_2 для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, викладених в останній, просив суд апеляційної інстанції скасувати постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2015 року по справі № 818/3403/15, прийняти нову постанову про задоволення позову.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, відповідач про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З огляду на наведену норму, враховуючи, що відповідач по справі належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі представника відповідача.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач нелегально прибув на територію України в 2015 році.

26.07.2015 р. позивача виявлено в м. Конотоп Сумської області у складі групи з 10 громадян Афганістану (а.с. 30-32).

11.08.2015 р. позивач звернувся до УДМС в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.25-29). Підставою звернення позивача за захистом в Україні стали погрози з боку представників угрупування "Талібан" відносно вербування його до своїх лав.

Наказом УДМС в Сумській області від 11.08.2015 р. № 130 було надано дозвіл на прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.33).

01.09.2015 року завідувачем сектору у справах біженців та соціальної інтеграції складено висновок, відповідно до якого встановлено відсутність вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Афганістану буде існувати загроза життю, безпеці, свободі та фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини. У зв'язку з цим рекомендовано відмовити позивачу у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 54-56).

Наказом УДМС в Сумській області від 01.09.2015 р. № 152 позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.57). Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Не погодившись з цим наказом, позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування та зобов'язання УДМС України в Сумській області переглянути рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наказ УДМС в Сумській області від 01.09.2015 р. № 152 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671 визначено що особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.7 Закону №3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Як встановлено частиною 7 статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до пунктів п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною другою статті 13 Закону №3671 передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач, як особа, яка звернулась до органів Державної міграційної служби України із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в силу матеріальних норм національного законодавства та міжнародних засад надання притулку, не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені пунктом 1 ст. 1 Закону №3671 та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Між тим, доказів переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які б дозволяли дійти висновку про наявність підстав вважати позивача біженцем у розумінні Закону № 3671, не було позивачем надано при розгляді УДМСУ в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, таких доказів не надано також ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Крім того, як вірно зазначено судом першої інстанції, позивачем не надано відповідачу також і доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, тобто, змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв'язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, під час проведення співбесіди в УДМС України в Сумській області та в судовому засіданні позивач зазначив, що зі свого міста проживання - м. Шибарган Ісламської Республіка Афганістан - він виїхав 20 березня 2015 року до Узбекистану та згодом автомобільним транспортом їхав до України. 26.07.2015 року був затриманий в м. Конотоп Сумської області. Зазначив, що хотів жити лише в Україні, тому до представників влади країн, через які їхав до України, із заявою про захист не звертався, в подальшому вони нелегально перетнули кордон та були затримані правоохоронними органами України.

Згідно з даними, що містяться в заяві про визнання біженцем, протоколі співбесіди, та наданими поясненнями в судовому засіданні позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.

Як вбачається зі змісту вказаної заяви, позивач або його сім'я не є членами політичних, релігійних або громадських організацій, позивач не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов'язані з його расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами тощо, адміністративних заходів (арешт тощо) до нього не застосовувалось, до кримінальної відповідальності позивач не притягувався.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції.

Як вбачається з протоколу співбесіди, основною підставою визнання біженцем позивач зазначав, що в разі повернення в Афганістан його можуть вбити або примусити стати терористом - смертником, оскільки до його батька надходили листи від угруповання "Талібан" з вимогою приєднатися до них (а.с.34-41, 42,43).

Разом з тим, позивачем не наведено обставин на підтвердження фактів погроз або інших протиправних дій відносно нього.

Як вбачається з протоколу співбесіди, особисто позивачеві погроз від талібів не надходило, фізичне насилля або інший утиск не застосовувались, за винятком листів, адресованих батькові позивача, жодних контактів із талібами у позивача не було. До правоохоронних органів позивач або його батько не звертались.

Позивач не навів жодного відомого йому прикладу, коли таліби примушували приєднатись до свого руху або застосовували примусові заходи щодо людей, які відмовились на це.

Позивач також не виклав мотивованих обґрунтувань вважати, що в разі повернення в Афганістан його можуть вбити, при цьому зазначив, що особисто з погрозами до нього ніхто не звертався.

Так, за словами позивача, в місті Шибарган, у якому проживав позивач та його родина, таліби відсутні, бойові дії не відбувалися, місто контролювалося урядом.

Слід відмітити, що особисто позивача таліби не переслідували і країну він залишив добровільно та безперешкодно.

Реальна причина виїзду з країни громадянської належності ніяк не пов'язана із загрозою життю позивача, основною мотивацією було намагання потрапити до України з метою подальшого працевлаштування.

При цьому, можливості в'їзду до іншої країни позивач не розглядав, хотів жити лише в Україні.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця "мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що обставини, наведені позивачем при зверненні 11.08.2015 року до УДМСУ в Сумській області, не є такими, що свідчать про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Колегія суддів зазначає, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державним комітетом України у справах національностей та релігій, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Однак, слід зауважити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН визначено, що оскільки побоювання суб'єктивні, це вносить суб'єктивний елемент у стан особи, яка звертається з проханням визнати її біженцем. Тому для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні його походження.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що інформація по країні походження, на яку посилається позивач, як на безумовний та беззаперечний доказ наявності обґрунтованих побоювань переслідування у позивача у країні свого походження, не містить конкретних відомостей про утиски позивача.

Так, згідно інформації з країни походження (а.с.44-51) представники ісламістського руху Талібан розраховують на сімейну та кланову приналежність, особисті дружні відносини, участь у соціальних та релігійних групах, зацікавленість медресе та общин. Зазвичай Талібан вербує бойовиків через місцеві структури - медресе, мулл або релігійні організації, місцевих військових начальників, село чи плем'я. Таліби покладаються на примусову вербовку лише в надзвичайних ситуаціях.

Отже, інформацію по країні походження не свідчить про наявність реальної індивідуальної загрози примусового вербування талібами для позивача.

При цьому, місцевість, в якій проживав позивач, контролюється урядовими військами.

Колегія суддів також вважає за необхідне відмітити, що до прибуття в Україну позивач перебував у третіх безпечних країнах (Узбекистан, Російська Федерація).

Пункт 22 ст.1 Закону № 3671 визначено третю безпечну країну як країну, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Так, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомив про те, шлях до України зайняв приблизно 5 місяців, на шляху до України перебував в Узбекистані. При цьому, беручи до уваги, що до України позивач був доставлений автомобілем, а затримання його відбулося у м. Конотоп, є підстави вважати, що позивач потрапив до України з території Російської Федерації.

Однак, перебуваючи в Узбекистані, за захистом та наданням статусу біженця позивач не звертався, можливість отримання такого захисту в Узбекистані не цікавився, оскільки хотів жити лише в Україні.

Також, позивач не пояснив, чому протягом перебування в Російській Федерації він не звертався з заявою про надання статусу біженця.

Російська Федерація є учасником Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижуючих гідність, видів поводження і покарання, яка зобов'язує держави-учасниці утримуватись від повернення будь-якої особи іншій державі, якщо є серйозні підстави вважати, що їй там може загрожувати застосування катувань.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що станом на час перебування позивача на території Узбекистану та Російської Федерації ці країни не могли вважатися третіми безпечними країнами у розумінні пункту 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Положеннями абзацу 4 та абзацу 6 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні, а також особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до ч.6 ст.8 Закону № 3671 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Колегія суддів зазначає, що доводи позивача про неврахування органом міграційної служби ситуації у країні походження спростовується наявними в матеріалах справи доказами, що містяться в його особовій справі. Вказані докази засвідчують, що органом міграційної служби було перевірено та надана відповідна та належна оцінка ситуації в країні походження позивача - Афганістані, і лише в сукупності з іншими обставинами особової справи, в тому числі за результатами проведених співбесід, через те, що заявник не мав цілком обґрунтованих підстав для його ймовірного переслідування в країні громадянської належності, відповідачем зроблено висновок про добровільне залишення ним своєї країни та вибір кращої країни для проживання.

Враховуючи, що факт загрози життю позивача, його безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, які є дискримінаційними, не знайшов свого підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що у ОСОБА_2 не склалися умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту".

Як вірно зазначено судом першої інстанції, оскільки позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув її територію, не звертався за захистом до органів влади безпечних для позивача країн, до яких потрапив, де відповідно до пояснень позивача, наведених в протоколах позивача, його ніхто не переслідував, позивач не підпадає під ознаки поняття "біженець", встановлені п. 1 ч. 1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а письмовий висновок відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.

Відповідно до частини другої 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи рішення у формі наказу УДМС в Сумській області від 01.09.2015 р. № 152 про відмову ОСОБА_2 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та зобов'язання відповідача переглянути рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів підтверджує, що при прийнятті судового рішення у справі суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду -без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.122-1, 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 06.10.2015р. по справі № 818/3403/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Перцова Т.С.
Судді(підпис) (підпис) Сіренко О.І. Спаскін О.А.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 01.12.2015 р.