Справа № 826/6100/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 листопада 2015 року № 826/6100/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді - Мазур А.С., суддів: Кротюка О.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Шрі-Ланки ОСОБА_1 з позовною заявою до Державної міграційної служби України, третя особа: Управління Державної міграційної служби в Полтавській області, в якій просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №14-15 від 31.01.2015 про відмову у визнанні громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він отримав від Управління Державної міграційної служби в Полтавській області повідомлення від 12 лютого 2015 року №3 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення Державної міграційної служби України від 31 червня 2015 року №14-15 (далі -Рішення). Позивач зазначає, що був змушений залишити країну свого походження з політичних переконань та побоювань стати жертвою переслідувань. оскільки він має національність таміл, перебував у військовій організації ТЕЛО (Таміл Ілам Ліберальна Організація), із складу якої вийшов через небажання приймати участь у військових діях.

Відповідач - Державна міграційна служба України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що з наданої позивачем інформації не вбачається підстав вважати, що він переслідувався в Шрі-Ланці за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім зазначеного, відповідач наголошував, що на сьогоднішній день в Шрі-Ланці не відбувається збройний конфлікт, а триває період відновлення країни після довготривалої війни між організацією ТЗТІ та урядовими військами. Також, відповідач зазначив, що у вересні 2011 року уряд Шрі-ланки затвердив Національний план дій по заохоченню і захисту прав людини.

З огляду на наведене, під час розгляду заяви позивача відповідачі прийшли до висновку, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні, а тому позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись приписами частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, надавши можливість присутнім учасникам судового розгляду у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд завершив розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є громадянином Шрі-Ланки, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Батіколоа, Шрі-Ланка, за національністю таміл, за віросповіданням хінді. До України прибув в липні 1994 року на поїзді з території Російської Федерації, де перебував до приїзду в Україну приблизно півроку.

23 січня 2012 року звернувся до міграційного органу із заявою про надання йому статусу біженця. За результати розгляду заяви ОСОБА_1 ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У серпні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №2а-11844/12/2670 від 14 жовтня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2013 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 26 липня 2012 року № 309-12, зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI.

Рішенням від 20.12.2013 року № 34-13 ДМС України зобов'язала ГУ ДМС України в м. Києві повторно розглянути заяву гр. Шрі-Ланки ОСОБА_1.

На підставі листа Державної міграційної служби України від 23.09.2014 №8.5/4533-14 в зв'язку із зміною місця проживання заявника, особова справа заявника була передана до УДМС України в Полтавській області.

Згідно протоколу співбесіди від 07 лютого 2012 року, ОСОБА_1 повідомив, що на батьківщині був членом опозиційної військової партії ТЕЛО (Таміл Ілам Ліберальна Організація), в якій навчав солдат військовій підготовці для прийняття участі у військових діях проти організації ЛТТЕ за утворення незалежної тамільської держави Таміл-Ілам. У 1990 році позивача було затримано солдатами уряду Шрі-Ланки та поміщено до в'язниці, де він зазнав знущань та катувань. У тюрмі позивач перебував один місяць, після чого був відпущений у зв'язку із внесенням за нього застави.

Згідно протоколу додаткової співбесіди, проведеної 28 квітня 2012 року, ОСОБА_1 вказав, що після звільнення з тюрми він мешкав 3-3,5 роки в Індії, потім був вимушений повернутись до Шрі-Ланки, де відкрив візу та виїхав до Російської Федерації, звідки і потрапив до України. Протягом всього цього часу позивача переслідували та розшукували військові уряду. Позивач був вимушений покинути батьківщину та виїхати до чужих країн із-за побоювань за своє життя.

Згідно протоколу співбесіди №3, проведеної 23 грудня 2014 року, ОСОБА_1, зазначив, що підтвердити своє членство в опозиційній військовій партії ТЕЛО (Таміл Ілам Ліберальна Організація) не може. Також, як вбачається з даного протоколу в м. Баттікалоа Шрі-Ланки проживає його сестра та батько, які на даний час не зазнають жодних утисків з боку влади.

Згідно з протоколу співбесіди № 2, проведеної 10 грудня 2014 року, ОСОБА_1, зазначив, що жодних переслідувань та погроз представниками влади в Шрі -Ланці в його сторону не було. Окрім зазначеного, позивач повідомив, що хотів би повернутись в Шрі-Ланку, лише як гість. Також вказав на те, що жити там не бажає у зв'язку з відсутністю роботи та житла.

З матеріалів особової справи вбачається, що з 1994 року позивач перебуває на території України, проживає спільно з громадянкою України ОСОБА_4, та з нею має двох дітей -ОСОБА_5 2004 року народження та ОСОБА_6 2000 року народження, які є громадянами України.

Висновком Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області від 24 грудня 2014 року за результатами розгляду особової справи позивача №12KYIV 9-01 було видано висновок щодо відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок ґрунтується на тому, що позивач надав недостовірні дані щодо мети приїзду до України та не довів фактів переслідування та загрози життю.

Рішенням відповідача від 31 січня 2015 року №14-15 зазначений висновок підтримано та, відповідно, позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Для ознайомлення з даним рішенням позивачу було надіслане повідомлення від 12 лютого 2015 року №3.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Так, спеціальним законом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 7 статті 7 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини 4 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 статті 8 Закону № 3671-VI встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частина 7 статті 8 Закону № 3671-VI).

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особа, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 27 квітня 2004 року № 8043/04 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як було встановлено судом, 24 грудня 2015 року Управлінням державної міграційної служби України в Полтавській області складено висновок про відмову у визнанні громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно матеріалів особової справи та висновку Управління державної міграційної служби України в Полтавській області вбачається, що позивач народився у місті Баттікалоа, Шрі-Ланка, там навчався у загальнообов'язковій освітній школі. Школу залишив, не закінчивши її, так як за власним переконанням у 1983 році вступив до організації «Таміл-Ілам Ліберальна Організація» - «ТИХ)». За час перебування в цій організації заявник набув теоретичних знань з володіння вогнепальною зброєю, а також навчився керувати автомобілем.. Протягом певного часу позивача і ще декількох осіб цієї організації постійно переміщували з однієї бази на іншу. Зі слів позивача, після того, як між двома організаціями «ТІЛО» і «ЛТТЕ» (ТЗТІ - Тигри звільнення Таміл-Іллама) виник конфлікт, він прийняв рішення відмовитися від участі у будь-яких військових організаціях та в 1986 році виїхав із Шрі-Ланки до Індії, де проживав у свого друга неподалік від м. Мадрас до 1992 року. У цей період він разом з другом займався бізнесом (продаж речей). Потім ОСОБА_1 був вимушений повернутися до Шрі-Ланки (м. Коломбо) у зв'язку із виникненням проблем з легальним перебуванням на території Індії. В м. Коломбо він також зі своїм товаришем займався бізнесом. Згодом ОСОБА_1 затримали за проживання не в своєму місті без реєстрації. Через 20 днів він був звільнений (за викуп). Певний час позивач продовжував проживати у товариша і займатись бізнесом. Країну своєї громадянської належності позивач залишив 31.12.1993 року легально, літаком прямим рейсом до Російської Федерації, де перебував приблизно шість місяців. Вже звідти прибув в Україну ( м. Донецьк) на підставі студентської візи.

З висновку, вбачається, що в Шрі-Ланці на сьогоднішній день не існує ситуації загально-поширеного насильства та збройного конфліку.

Як вбачається з висновку Управління державної міграційної служби України в Полтавській області, заявник залишив країну громадянської належності у 1993 році та виїхав до м. Москви для заняття бізнесом. Виїздив він по пропозиції свого товариша, який в Росії займався цим бізнесом уже тривалий час. У Росії прожив упродовж шести місяців. Згодом він був вимушений виїхати в Україну так, як з бізнесом не склалось. Також, Управління звертає увагу на той факт, що реальна загроза життю, здоров'ю, свободі заявника могла існувати понад 20 років тому, а також факт звернення лише у 2012 році може вказувати на формування заявником фіктивних підстав з метою легалізації свого перебування в Україні.

Згідно висновку Управлінням державної міграційної служби України в Полтавській області, інформація щодо загрози життю заявника в країну своєї громадянської належності відсутня.

За наслідками аналізу відповідності заяви позивача вимогам пункту 13 частини 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Управління дійшло висновку, що заявник не отримував вироків суду про застосування до неї смертної кари, арешту та інших обмежень; інформація щодо можливого застосування тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання - не була доведена.

З огляду на вищенаведені обставини, у зв'язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або, Управлінням державної міграційної служби України в Полтавській області рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Шрі-Ланки - ОСОБА_1

За результатами вивчення особової справи позивача та наданих матеріалів щодо політичного клімату країни походження, співбесід по уточненню викладених в заяві-анкеті фактів, а також на підставі висновку Управлінням державної міграційної служби України в Полтавській області, Державна міграційна служба України дійшла висновку про те, що позивач не надав достовірних та обґрунтованих фактів щодо особистого переслідування та погроз в країні походження, тобто позивач не довів загрозу своєму життю в країні свого походження.

При цьому, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищенаведені обставини та перелічені правові норми, суд вважає правомірним оскаржуване позивачем рішення Державної міграційної служби України від 31 січня 2015 року № 14-15 "Про відмову у визнанні громадянина Шрі-Ланки - ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" та відсутність законних підстав для його скасування.

Також, колегія суддів, вважає за доцільне зазначити, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Суд роз'яснює, що порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до частин першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог громадянина Шрі-Ланки ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді: О.В. Кротюк

А.В. Літвінова