Справа № 825/3484/15-а
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2015 року м. Чернігів Справа № 825/3484/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Бородавкіної С.В.,

за участі секретаря Гайдука С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 1 ст. 41 КАС України, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці про визнання неправомірним та скасування в частині наказу,-

В С Т А Н О В И В:

20.10.2015 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці (далі - УМВС України на Південно-Західній залізниці) та просить визнати неправомірним і скасувати наказ відповідача від 09.09.2015 № 87 о/с в частині її звільнення з органів внутрішніх справ у запас.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до наказу УМВСУ на Південно-Західній залізниці № 87 о/с від 09.09.2015, її було звільнено з органів внутрішніх справ в запас, у зв'язку зі скороченням штатів, у відповідності до п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. З витягом з вказаного наказу вона була ознайомлена 01.10.2015 під час отримання трудової книжки. Оскільки вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому її звільнення є порушенням ст. 184 КЗпП України. Аналогічна позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду трудових спорів» від 06.11.1992 № 9.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав клопотання, в якому просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання втретє не з'явився, просив відмовити в задоволенні позову, надіслав заперечення та пояснив, що наказом МВС України «Про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці» від 08.06.2015 № 663 було прийнято рішення про ліквідацію УМВСУ на Південно-Західній залізниці з урахуванням всіх лінійних підрозділів без правонаступництва. Враховуючи зазначене, вся чисельність працівників та осіб рядового та начальницького складу вказаного Управління була скорочена (на 100 відсотків). 01.06.2015 відповідно до вимог наказу МВС «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ» від 14.04.2015 № 431, ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» та ст. 49-2 КЗпП України позивача було повідомлено про ліквідацію УМВСУ на Південно-Західній залізниці з наступним вивільненням з займаної посади. 09.09.2015 наказом УМВСУ на Південно-Західній залізниці № 87 о/с позивача було звільнено у запас з органів внутрішніх справ України на підставі п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ через скорочення штатів.

09.07.2015 УМВСУ України на Південно-Західній залізниці був направлений лист директору Шевченківського центру зайнятості, в якому повідомлено про масове вивільнення працівників вказаного Управління у зв'язку із ліквідацією, а тому питання подальшої праці вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, на підставі ст. 5 Закону Украни «Про зайнятість населення» визначаються відповідні їм гарантії при звільненні. Крім того, відповідно до роз'яснень, наданих МВС України щодо подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ працівниками УМВСУ на Південно-Західній залізниці, рекомендовано з даного приводу особисто звертатися до підрозділів кадрового забезпечення територіального органу внутрішніх .

Згідно п. 1 ст. 110 Цивільного кодексу України визначено, що юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами. Пунктом 1 Положення про Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці (затвердженого наказом МВС України від 11.07.2009) визначено, що Управління МВС України на Південно-Західній залізниці є органом Міністерства внутрішніх справ України на транспорті, який утворюється МВС і йому підпорядковується. Враховуючи вищевикладене, питання працевлаштування не входить до компетенції Управління МВС України на Південно-Західній залізниці. Під час звільнення позивача Управління МВС України на Південно-Західній залізниці ніяким чином не порушило вимоги законодавства та права позивача, і прийняло рішення в межах своєї компетенції.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов належить задовольнити з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 15.08.1998 була прийнята на службу в органи внутрішніх справ України, згідно наказу від 31.07.1998 № 81 о/с, що підтверджується копією трудової книжки позивача НОМЕР_1 (а.с. 11-12). Відповідно до послужного списку позивача, остання посада - старший оперуповноважений оперативно-пошукового сектору відділу карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський УМВС України на Південно-Західній залізниці (а.с. 37-38).

01.06.2015 відповідно до вимог наказу МВС від 14.04.2015 № 431 «Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ», ст. 50 Закону України «Про зайнятість населення» та ст. 49-2 КЗпП України позивача було повідомлено про скорочення з займаної посади та попереджено про наступне вивільнення з займаної посади (а.с. 36).

Наказом УМВС України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с позивача було звільнено з органів внутрішніх справ в запас у відповідності до п. 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (через скорочення штатів) (а.с. 9).

Відповідно до розписки, з вказаним наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 01.10.2015 (а.с. 10).

Не погоджуючись з наказом про звільнення, позивач звернулась за захистом своїх прав та законних інтересів до суду.

Пунктом 1 ст. 110 Цивільного кодексу України України визначено, що юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинста України визначено, що публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (далі - Положення).

Так, пунктом 64 «г» вказаного Положення передбачено, що особи середнього, старшого і начальницького складу звільняються зі служби в запас через скорочення штатів при відсутності можливості подальшого використання їх на службі.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Враховуючи те, що нормами спеціального законодавства не врегульовано питання звільнення працівників органів внутрішніх справ, які перебувають у відпустці, у зв'язку з вагітністю та пологами, при ліквідації установи, тому при вирішенні цього спору підлягають застосуванню загальні норми трудового законодавства, закріпленні в КЗпП України.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду трудових спорів» (з подальшими змінами) при розгляді трудових спорів, пов'язаних із звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, чи додержані власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють звільнення працівника, які є докази зміни в організації виробництва і праці, того, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне звільнення.

Судом встановлено, що наказом Міністра внутрішніх справ України «Про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці» від 03.06.2015 № 663, відповідно до Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», статей 104, 105, 110, 111 Цивільного кодексу України, п. 11 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 № 401, та на виконання вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ», прийнято рішення про ліквідацію Управління МВС України на Південно-Західній залізниці (код 08602997) (а.с. 30).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09.11.2015, з 10.07.2015 Управління МВС України на Південно-Західній залізниці перебуває в стані припинення (а.с. 25-26).

Наказом начальника УМВС України на Південно-Західній залізниці «Про оголошення організаційно-штатних змін в органах Управління МВС України на Південно-Західній залізниці» від 09.07.2015 № 61 о/с оголошено Перелік змін у штатах вказаного Управління (а.с. 31-35).

Згідно вказаного переліку, скорочуються всі посади, крім посад членів комісії з ліквідації УМВС на Південно-Західній залізниці, створеної наказом МВС України від 08.06.2015 № 663, в тому числі (реорганізовується) скорочуються всі посади Лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський.

Тобто, посада старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового сектору відділу карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський УМВС України на Південно-Західній залізниці, на якій працювала позивач, скорочена, у зв'язку з ліквідацією УМВС України на Південно-західній залізниці.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 є матір'ю малолітньої дитини - ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) (а.с. 13).

Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною, до досягнення нею трирічного віку, що підтверджується довідкою про отримання (неотримання) допомоги від 06.11.2015 № 03-18601 (а.с. 13, 59).

Таким чином, в день прийняття оскарженого наказу № 87 о/с від 09.09.2015 «По особовому складу» позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

З наведеного вбачається, що працевлаштування вказаних категорій працівників є обов'язком власника або уповноваженого ним органу. Вказана позиція кореспондує положенню, передбаченому пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням).

Вищевказане узгоджується зі ст. 49-2 КЗпП України, якою встановлено, що у разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Формулювання "звільнення з... працевлаштуванням", на думку суду, означає, що перерва в часі між звільненням і працевлаштуванням не допускається. І якщо сьогодні жінка звільнена, то завтра вона вже повинна мати можливість працювати на іншому підприємстві. Якщо ж жінка такої можливості не має, то звільнення слід кваліфікувати як таке, що здійснене без законних підстав.

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що обов'язок неухильного додержання законодавства про працю лежить на власнику або уповноваженому ним органі.

Звільнення позивача без працевлаштування є порушенням встановленого порядку звільнення, що спричиняє відповідальність винної особи згідно з чинним законодавством про працю (статті 265 КЗпП України). Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 30 вересня 2010 року, справа №К-20339/10.

Відповідач в своїх запереченнях вказує, що він звертався з листом до директора Шевченківського центру зайнятості, в якому УМВС України на Південно-Західній залізниці повідомило про масове вивільнення працівників у зв'язку з ліквідацією, однак ні вказаного листа, ні інших доказів, які б підтверджували факт вчинення дій відповідачем, спрямованих на подальше працевлаштування ОСОБА_1 суду не надано.

Для всебічного та об'єктивного вирішення справи, судом було зобов'язано надати Управління МСВ України на Південно-Західній залізниці докази проведення відповідачем дій з працевлаштування позивача протягом двох місяців з моменту ознайомлення з попередженням про вивільнення до звільнення вказаної особи з посади. Однак, як вбачається з матеріалів справи, Управління МСВ України на Південно-Західній залізниці, відмовляється від отримання поштових відправлень суду, що підтверджується відповідною відміткою працівника поштового зв'язку про повернення на конверті «за письмовою заявою одержувача» (а.с. 24, 51).

За наведених обставин, суд вважає, що УМВС України на Південно-Західній залізниці не виконало обов'язку забезпечити працевлаштування позивача, передбаченого ч. 3 ст. 184 КЗпП України.

Суд також звертає увагу і на те, що УМВС України на Південно-Західній залізниці не встановлено неможливості подальшого залучення позивача на службі у відповідності до п. 64 «г» Положення про проходженням служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність достатніх і належних правових підстав в УМВС України на Південно-Західній залізниці для прийняття наказу № 87 о/с від 09.09.2015 «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_1 з посади під час перебування її у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку без дотримання встановленого порядку працевлаштування такої категорії працівників. А тому, оскаржений наказ в частині звільнення позивача з займаної посади є протиправним і має бути скасованим.

Крім того, положенням ч.1 ст. 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 09.11.2015 відповідач з 10.07.2015 перебуває у стані припинення.

Суд бере до уваги, що УМВС України на Південно-Західній залізниці з 10.07.2015, хоча й перебуває у стані припинення, проте станом на час розгляду справи запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про припинення юридичної особи УМВС України на Південно-Західній залізниці не внесено.

Разом з тим не можна ігнорувати й ту обставину, що виконання повністю ліквідованим підприємством обов'язку працевлаштування жінок, зазначених у частині третій ст. 184 КЗпП України, не має необхідного механізму забезпечення. Обов'язок працевлаштування цієї категорії працівників при повній ліквідації підприємства, установи, організації лежить на цих останніх.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Завдання судочинства досягаються шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Ці вимоги закріплюють у національному законодавстві положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, відповідно до якої кожному гарантується право на справедливий судовий розгляд. Кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

А тому, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового сектору відділу карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський УМВС України на Південно-Західній залізниці з 10.09.2015.

Така правова позиція узгоджується з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволені.

Керуючись статтями 158-163, 167, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с в частині звільнення з органів внутрішніх справ у запас майора міліції ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого оперативно-пошукового сектору відділу карного розшуку лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці з 10 вересня 2015 року.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанову суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді виконати негайно.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна