Справа № 804/9813/13-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" листопада 2015 р. м. Київ К/800/11226/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Управління Пенсійного Фонду України в П'ятихатському районі Дніпропетровської області до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області Державної інспекції України з питань праці про скасування припису, за касаційною скаргою Управління Пенсійного Фонду України в П'ятихатському районі Дніпропетровської області на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року, -

у с т а н о в и л а :

У липні 2013 року Управління Пенсійного Фонду України в П'ятихатському районі Дніпропетровської області (далі - УПФ) звернулося до суду з позовом до Територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області Державної інспекції України з питань праці (далі - Інспекція праці) про скасування припису № 04-28-91/24-23 від 20 червня 2013 року (далі - спірний припис).

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що спірний припис винесено з підстав порушення УПФ вимог статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 875-ХII), щодо виконання нормативу працевлаштування інвалідів у 2012 році. Вважаючи, що припис відповідача є незаконним і таким, що порушує його законні права та інтереси, позивач просив про задоволення позову.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірний припис є законним, оскільки позивач не довів здійснення усіх залежних він нього заходів для створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Проте, до такого висновку суди дійшли без з'ясування дійсних прав та обов'язків сторін, в порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, за змістом статті 19 Закону № 875-ХІІ для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Частиною першою статті 20 Закону № 875-ХІІ встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, які використовують найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Згідно зі статтею 18 Закону № 875-ХІІ працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23 лютого 2006 року № 3483-IV «Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість» зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ доповнено статтею 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Тобто, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Однак, підприємство несе обов'язок повідомляти уповноважені органи про наявність місць для такого працевлаштування, яким у цьому випадку є відповідні державні служби зайнятості.

Суди не з'ясували наявність належних і допустимих доказів у підтвердження чи спростування того, що УПФ вжило усіх необхідних заходів для працевлаштування інвалідів у 2012 році, а також не з'ясувало чи подавав позивач належну звітність, встановлену законодавством тощо.

Суди не надали належної правової оцінки Закону України від 5 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» (далі - Закон № 5067-VI ).

Так, статтею 53 Закону № 5067-VI визначається відповідальність за порушення законодавства про зайнятість населення.

Суди, вирішуючи спір не з'ясували можливість застосування цього Закону до правовідносин сторін.

Окрім цього, суди не врахували положень Інструкції щодо заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій», затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 грудня 2005 року № 420, зареєстровано у Міністерстві юстиції України 21 грудня 2005 року за № 1534/11814 та Порядку подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)», затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 17 червня 2013 року №988/23520.

Також суди не дослідили питання специфіки працевлаштування інвалідів у розумінні наведених положень Закону, які претендують на посади державних службовців, або вже мають такий статус. Адже в даному випадку порядок такого працевлаштування має бути здійснений з обов'язковим дотриманням спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про державну службу», Постанови Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2002 року № 169 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців» тощо.

При цьому, суди мають виходити з вимог частини 2 статті 71 Кодексу адміністр?ативного судочинства Україн?и, якою визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, висновок судів про законність спірного припису інспекції праці є передчасним.

Отже, неповне з'ясування судами дійсних обставин справи та порушення норм матеріального і процесуального права призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності і обґрунтованості.

Тому рішення судів підлягають скасуванню, а справа згідно правил статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, направленню на новий розгляд, оскільки суд касаційної інстанції не може встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судових рішеннях.

Керуючись статтями 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів,-

у х в а л и л и л а :

Касаційну скаргу скаргою Управління Пенсійного Фонду України в П'ятихатському районі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 серпня 2013 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк