Справа № 2а-1426/11/0970
Суддя: Мигалюк Ю.В.
Дата ухвалення: 2011-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2011 р. Справа № 2a-1426/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Мигалюка Ю.В.

секретаря Цюпа У.Л.

за участю сторін та представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

прокурора: не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Івано-Франківську в приміщенні суду адміністративну справу за позовом Приватного підприємця ОСОБА_3 до Долинської обєднаної державної податкової інспекції, прокуратура Івано-Франківської області в інтересах держави про скасування податкового повідомлення-рішення № /0 від 20.04.2011року

ВСТАНОВИВ:

Приватний підприємець ОСОБА_3 (далі ПП ОСОБА_3І.) звернувся до суду з позовом до Долинської обєднаної державної податкової інспекції (далі Долинська ОДПІ) про скасування податкового повідомлення-рішення № /0 від 20.04.2011року.

З метою захисту інтересів держави, на підставі ст.36-1 Закону України «Про прокуратуру», ч.2 ст.60 КАС України до розгляду даної справи вступила прокуратура Івано-Франківської області.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснила, що за наслідками проведеної Долинської ОДПІ документальної перевірки останньою винесено податкове повідомлення-рішення, яким позивачу безпідставно зменшено суму бюджетного відшкодування у розмірі 198 020 грн.

Вважає, що відповідачем прийнято неправомірні висновки про завищення позивачем сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за жовтень та листопад 2008 року - з підстав неправомірного віднесення до складу податкового кредиту сум сплаченого податку на додану вартість митним органам внаслідок придбання транспортного засобу та придбання паливно-мастильних матеріалів і запасних частин, матеріали яких оформлені як на фізичну особу ОСОБА_3 а не як на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 та за вересень, жовтень, листопад і грудень 2009 року і лютий, березень, квітень, травень, грудень 2010 року з підстав неправомірного віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість сплаченого окремим постачальникам, контрагенти яких підпадають під ознаки «сумнівності».

Зазначає, що прийняті податковим органом висновки є помилковими, не відповідають вимогам податкового законодавства, позивачем дотримано всі необхідні умови для отримання відшкодування податку на додану вартість з бюджету, як позивач так і всі прямі постачальники являються платниками податку на додану вартість, укладені угоди є фактичним здійсненням господарських операцій, позивач має всі необхідні належно оформлені первинні документи що підтверджують розмір заявлених сум податку до відшкодування, наведені в акті перевірки податковим органом «сумнівні» постачальники не є безпосередніми постачальниками позивача, а тому не можуть згідно закону брати участь у формуванні позивачем податкового кредиту, угоди в судовому порядку недійсними чи нікчемними не визнані, діяльність прямих постачальників під час здійснення господарських операцій з позивачем та видачі податкових накладних не припинена, свідоцтва про сплату податку на додану вартість в установленому законом порядку не анульовані. Факти визнання постачальників контрагентів позивача «сумнівними» не можуть і не повинні впливати на формування позивачем податкового кредиту. А тому висновки податкового органу є неправомірними і незаконними, а податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню. Просила позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив. Пояснив, що в результаті проведеної Долинською ОДПІ документальної невиїзної перевірки ПП ОСОБА_3 з питань достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість з урахуванням проведених зустрічних перевірок по ланцюгу продажу до виробника за період, що підлягав перевірці встановлено завищення позивачем сум бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Окремі постачальники позивача або їх контрагенти є незареєстрованими за юридичними адресами, в ланцюгу проведення зустрічних перевірок не вдалося встановити їх місцезнаходження, провести перевірку господарської діяльності та встановити декларування доходів, знаходяться в розшуку. Позивачем включено до складу податкового кредиту суми сплаченого податку за придбання матеріальних та нематеріальних активів (придбання транспортного засобу та паливно-мастильних матеріалів і запчастин до транспортних засобів), що не використовувались в господарській діяльності платника податку. Таким чином, виявлені порушення, викладені в акті перевірки не дають право позивачу на відшкодування податку на додану вартість. Податковим повідомленням-рішенням позивачу зменшено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню в розмірі 198 020 грн. Просив у задоволенні позову відмовити.

Прокурор в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про розгляд справи.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку що позов підлягає до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ПП ОСОБА_3 є субєктом підприємницької діяльності, одним із основних видів діяльності якого є діяльність автомобільного вантажного автотранспорту, відповідно свідоцтва від 28.10.2003 року №65930609 є платником податку на додану вартість (а.с.14).

В результаті проведеної працівниками Долинської ОДПІ документальної невиїзної перевірки ПП ОСОБА_3 з питань достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість з врахуванням матеріалів зустрічних перевірок по ланцюгу продажу до виробника за жовтень, листопад 2008 року, вересень, жовтень, листопад, грудень 2009 року та лютий, березень, квітень, травень, грудень 2010 року складено акт від 12.04.2011 року №574/171/НОМЕР_1, відповідно до якого встановлено порушення позивачем вимог п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 та п.1.8 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), а саме: завищено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за жовтень 2008 року на 17 720 грн., за листопад 2008 року на 60633 грн., за вересень 2009 року на 8 684 грн., за жовтень 2009 року на 4 906 грн., за листопад 2009 року на 13 218 грн., за грудень 2009 року 8 387 грн., за лютий 2010 року на 27 012 грн., за березень 2010 року на 14 703 грн., за квітень 2010 року на 10 564 грн., за травень 2010 року на 4 434 грн., за грудень 2010 року на 27 759 грн. (а.с.17,18, 21).

За наслідками перевірки Долинською ОДПІ винесено податкове повідомлення-рішення від 20.04.2011 року № НОМЕР_2, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість відповідно на зазначені вище суми, а на загальну суму 198 020 грн. (а.с.12).

В судовому засіданні також встановлено, що даним актом всі інші заявлені суми до бюджетного відшкодування позивачем підтверджені. При цьому податковим органом зауважень до прямих постачальників позивача не встановлено.

З приводу законності проведення перевірки суд зазначає наступне.

Згідно п.п.7.7.5 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, протягом 30 днів, наступних за днем отримання податкової декларації, податковий орган проводить документальну невиїзну перевірку (камеральну) заявлених у ній даних. За наявності достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства, податковий орган має право протягом такого ж строку провести позапланову виїзну перевірку (документальну) платника для визначення достовірності нарахування такого бюджетного відшкодування.

У відповідності до п.4 Указу Президента України «Про деякі заходи з дерегулювання підприємницької діяльності» в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, вищестоящий контролюючий орган може за власною ініціативою перевірити достовірність висновків нижчестоящого контролюючого органу шляхом перевірки документів обов'язкової звітності суб'єкта підприємницької діяльності або висновків акта перевірки, складеного нижчестоящим контролюючим органом. Вищестоящий контролюючий орган вправі прийняти рішення щодо повторної перевірки суб'єкта підприємницької діяльності лише у тому разі, коли стосовно посадових або службових осіб контролюючого органу, які проводили планову або позапланову перевірку зазначеного суб'єкта, розпочато службове розслідування або порушено кримінальну справу. Державна податкова адміністрація України вправі прийняти рішення про проведення повторної перевірки суб'єкта підприємницької діяльності у разі, коли таке рішення оформляється наказом за підписом її Голови.

З акту перевірки вбачається, що підставою для прийняття рішення про її проведення є

отримання податковим органом матеріалів зустрічних перевірок по ланцюгу до виробника, згідно яких встановлено, що постачальники товарів підприємця є постачальники з ознаками «сумнівності» та лист Калуського ВРЕР при УДАІ УМВС України в Івано-Франківській області за № 4196 від 24.11.2010 року, згідно якого придбаний позивачем напівпричіп бортовий трьохосний тентований «KRONE» модель: SDP27 зареєстрований на фізичну особу ОСОБА_3, а не на субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 (а.с.15,39).

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що документальна невиїзна перевірка субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_3 з питань достовірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника по декларації за 2008, 2009 та 2010 роки проведена 12.04.2011 року з порушенням вимог п.п.7.7.5 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), тобто без достатніх підстав вважати, що розрахунок суми бюджетного відшкодування було зроблено з порушенням норм податкового законодавства.

З приводу зменшення позивачу бюджетного відшкодування по податку на додану вартість за жовтень, листопад 2008 року суд зазначає наступне.

В судовому засіданні встановлено, що підставою для зменшення позивачу бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за жовтень - листопад 2008 року слугував висновок податкового органу про відсутність законодавчих підстав для включення до податкового кредиту сум сплаченого податку на додану вартість митним органам за придбаний позивачем транспортний засіб (напівпричіп) згідно вантажно-митної декларації, запчастин до транспортних засобів та придбання паливно-мастильних матеріалів.

Даний висновок податковим органом прийнято згідно поданого листа Калуського ВРЕР при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області від 24.11.2010 року за №4196, яким встановлено, що напівпричіп бортовий трьохосний тентований «KRONE» модель: SDP27 зареєстрований в Калуського ВРЕР при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області 09.10.2008р. на фізичну особу ОСОБА_3 а не на фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 та відповідно до вантажно-митної декларації за №206000003/8/003067 від 08.10.2008 року, згідно якої в Україну був ввезений напівпричіп бортовий трьохосний тентований «KRONE» модель: SDP27 (сплачено ПДВ митним органам 35 263,17 грн.) (а.с.39, 49).

Відповідно до пункту 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції. При цьому зазначено, що транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

А тому, суд приходить до висновку, що інакше як зареєструвати напівпричіп за фізичною особою позивач просто не мав юридичної можливості.

Поряд з цим, відповідно до ст.2, ч.1 ст.318 Цивільного кодексу України субєктами права власності є Український народ, фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно із ч.1 ст.320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст.325 Цивільного кодексу України субєктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Законом може бути встановлено обмеження розміру земельної ділянки, яка може бути у власності фізичної та юридичної особи.

Відповідно до ч.2 ст.128 Господарського кодексу України громадянин-підприємець відповідає за своїми зобовязаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Суд зазначає, що субєктом права власності визнається фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, яке не може знаходитися взагалі у власності фізичної особи, і водночас законодавцем не відокремлюється такий субєкт права власності як фізична особа-підприємець.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, як надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт».

Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», затверджені спільним наказом Держкомпідприємництва, Мінтрансзв'язку від 01.02.2008 року за № 9/119, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 21.02.2008 року за № 140/14831, пунктом 1.3 яких визначено, що ліцензійні умови є обовязковими для виконання субєктами господарювання, які надають послуги з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом відповідно до видів робіт, визначених Законом України «Про автомобільний транспорт», та субєктами господарювання, які мають діючі ліцензії з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом загального користування (крім надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі) та з надання послуг з перевезення пасажирів та їх багажу на таксі.

Позивач на підставі ліцензій та виданих на їх підставі ліцензійних карток здійснює діяльність по наданню послуг з внутрішніх та міжнародних перевезень вантажів автомобільним транспортом загального користування.

Крім того, придбаний позивачем напівпричіп відповідно до свідоцтва про реєстрацію, виданого Калуським МРЕВ ДАІ УМВС України в Івано-Франківській області, зареєстрований за позивачем як за фізичною особою підприємцем, про що свідчить графа «особливі відмітки» у свідоцтві про реєстрацію (а.с. 128).

В судовому засіданні встановлено, що придбаний напівпричіп, як і інші транспортні засоби, що є у власності позивача (та підтверджуються даними МРЕВ) позивач використовував для здійснення підприємницької діяльності, а саме: вантажних перевезень, та, як вбачається з акту перевірки, діяльність з надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом загального користування являється одним із основних видів його діяльності.

В підтвердження використання підприємцем даного напівричіпу у своїй підприємницькій діяльності представник позивача надала суду наступні докази: вантажно-митну декларацію, платіжні доручення про попередню оплату за митне оформлення ВМД, подорожний лист, товарно-транспортні накладні (а.с.135-154).

Таким чином, в судовому засіданні представник позивача підтвердила використання у підприємницькій діяльності позивача придбаного напівпричіпу.

Також в судовому засіданні встановлено, що придбані запчастини та паливно-мастильні матеріали позивач теж використовував для здійснення підприємницької діяльності, а саме: вантажних перевезень. Дане підтверджується зокрема договором купівлі продажу №900 від 27.07.2005 року, з якого вбачається що стороною договору (Покупцем) є ПП ОСОБА_3 та іншими матеріалами справи (а.с.105, 108-115).

Таким чином, висновки Долинської ОДПІ про те, що підприємець ОСОБА_3 не є субєктом права власності на транспортні засоби (напівпричіп), зареєстровані на нього як на фізичну особу, а тому не міг використовувати їх у своїй підприємницькій діяльності, а відтак, віднести до складу податкового кредиту суми ПДВ з операцій, відповідно до яких він їх придбав та використав у господарській діяльності не відповідають дійсності, а відтак і нормам діючого законодавства.

За наведених підстав, суд відхиляє доводи представника відповідача з цього приводу.

З приводу зменшення позивачу бюджетного відшкодування по податку на додану вартість за вересень, жовтень, листопад, грудень 2009 року та лютий, березень, квітень, травень, грудень 2010 року суд зазначає наступне.

В судовому засіданні встановлено, що підставою для прийняття висновку про зменшення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за вказаний вище період слугував висновок податкового органу про те, що позивач, з метою штучного формування податкового кредиту та незаконного отримання відшкодування ПДВ з бюджету включив до складу податкового кредиту суми, господарські операції контрагентів або їх постачальників підпадають під ознаки «сумнівності»: більшість контрагентів позивача є незареєстрованими за юридичними адресами або в ланцюгу проведення зустрічних перевірок не вдалося встановити їх місцезнаходження, провести перевірку господарської діяльності та встановити декларування доходів, не звітуються до органів ДПС, не сплачували до бюджету податок на додану вартість.

Порядок визначення суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті (перерахуванню) до державного бюджету України або відшкодуванню з нього (бюджетному відшкодуванню) та строки проведення розрахунків регламентовано п.7.7 ст.7 Закону України Про податок на додану вартість.

Відповідно до пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 даного Закону сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сум податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Згідно п.п. 7.7.2 п.7.7 ст.7 вказаного Закону якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, мас від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередньому податковому періоді постачальникам таких товарів (послуг); залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Відповідно до п.п.7.7.4 п.7.7. ст.7 цього Закону платник податку, який має право на одержання бюджетного відшкодування та прийняв рішення про повернення повної суми бюджетного відшкодування, подає відповідному податковому органу податкову декларацію та заяву про повернення такої повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. При цьому платник податку в п'ятиденний термін після подання декларації податковому органу подає органу Державного казначейства України копію декларації, з відміткою податкового органу про її прийняття, для ведення реєстру податкових декларацій у розрізі платників. До декларації додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування, копії погашених податкових векселів (податкових розписок), у разі їх наявності, та оригіналів п'ятих основних аркушів (примірників декларанта) вантажних митних декларацій, у разі наявності експортних операцій.

В той же час, відповідно до п.п. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" 7.4.1. податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Як встановлено судом, позивачем протягом 2009 та 2010 років укладалися різного роду угоди.

Також в судовому засіданні встановлено, що в ході відслідкування Долинською ОДПІ постачальників позивача по ланцюгу продажу до виробника було визначено, що постачальники, які визнані податковим органом «сумнівними» не є безпосередніми постачальниками позивача, такі як ТОВ «Тірас Арс», ПП «Група Сталь», ТОВ «Єнергомаш», ТОВ «Маджестік», ТОВ «Днепротех» , ТОВ «ДЛС ГРУП» , ТОВ «Інфостар», ТОВ «Маршал-Трейд-Ойл» , ТОВ «Континент Нафто Трейд».

Натомість безпосередні постачальники позивача під час придбання товарів та укладання договорів в установленому порядку зареєстровані як платники ПДВ, позивачем ПДВ до бюджету сплачено, господарські операції є фактичними, в установленому законом порядку угоди позивача недійсними чи нікчемними не визнані, позивачем при перевірці було надано всі підтверджуючі документи що підтверджують розмір заявленого податкового відшкодування.

Дані факти податковим органом не заперечуються та підтверджуються проведеними у попередніх періодах перевірками (а.с.15,17).

Відповідно до вимог п.п.7.7.11 п.7.7 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» не мають права на отримання бюджетного відшкодування особи, які були зареєстровані як платник цього податку менш ніж за 12 календарних місяців до місяця, за наслідками якого подається заява на бюджетне відшкодування, та/або мала обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування і особа, яка не провадила діяльність протягом останніх 12 календарних місяців.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрований як платник цього податку більш ніж за 12 календарних місяців до місяця, за наслідками якого подається заява на бюджетне відшкодування, мав обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців більші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування, провадив діяльність протягом останніх 12 календарних місяців (а.с.14,15). А тому умови щодо заявлення суми ПДВ до бюджетного відшкодування позивачем дотримані.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, наведені податковим органом в судовому засіданні та які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення знаходяться за межами вимог п.п.7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 та підпункту 7.5.1 пункту 7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» щодо умов виникнення у позивача права на податковий кредит.

На думку суду, даний Закон виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит та його відшкодування не ставить у залежність від дотримання вимог податкового законодавства іншими субєктами господарювання непрямими постачальниками.

Положення пункту 1.8 ст.1 Закону щодо надмірної сплати податку, як необхідної умови його повернення з бюджету платникові стосується саме цього платника і сплати ним податку в ціні товарів (послуг) їх постачальників.

Несплата продавцем чи його контрагентом податку на додану вартість до бюджету у разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку, якщо він виконав усі передбачені законом умови отримання такого відшкодування і має всі документальні підтвердження розміру заявленого податкового кредиту.

Враховуючи вищенаведене, висновки податкового органу, прийняті в акті перевірки та наведені в судовому засіданні не спростовують доводів представника позивача.

Відповідно до положень КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представником відповідача не доведено суду правомірності прийняття оскаржуваного податкового повідомлення рішення.

Відтак, суд дійшов висновку про неправомірність дій податкового органу щодо винесення податкового повідомлення-рішення від 20.04.2011 року №, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на загальну суму 198 020 грн.

За таких обставин позов підлягає задоволенню.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Скасувати повідомлення-рішення № /0 від 20.04.2011року Долинської обєднаної державної податкової інспекції про зменшення Приватному підприємцю ОСОБА_3 суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на загальну суму 198 020 грн.(сто девяносто вісім тисяч двадцять гривень).

Стягнути з Державного бюджету України на користь Приватного підприємця ОСОБА_3 3,40 грн.(три гривні 40 коп.) сплаченого судового збору.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 КАС України.

Постанова буде складена в повному обсязі 06.06.2011 року.

Суддя: Мигалюк Ю.В.