Справа № 2а-5915/11/2670
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2011-06-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

16 червня 2011 року 11:23 № 2а-5915/11/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., суддів: Добрівської Н.А., Скочок Т.О., при секретарі судового засіданні ОСОБА_1, за участю представника позивача ОСОБА_2 (довіреність від 26.03.2010р. № 3с-866), розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовами ОСОБА_3
доПрезидента України
провизнання нечинним (незаконним) п. 2 Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні»від 23 серпня 1998 року № 932/98, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 заявлені позовні вимоги до Президента України про визнання нечинним (незаконним) п. 2 Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні»від 23 серпня 1998 року № 932/98 (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 15 жовтня 2010 року).

Позовні вимоги мотивовані тим, що п. 2 Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні»від 23 серпня 1998 року № 932/98 суперечить положенням Закону України «Про нотаріат», а внаслідок застосування даного пункту нотаріусом при посвідченні договору довічного утримання (догляду) були порушені права позивача, як спадкоємця.

Відповідач проти позову заперечував, надав письмові заперечення. В обґрунтування заперечень посилався на те, що Указ Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні»від 23 серпня 1998 року № 932/98, який на даний момент вже втратив чинність, був виданий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України. Крім того, відповідач посилався на те, що спірний Указ не поширюється на позивачку, якою також був пропущений строк звернення до суду.

16 червня 2011 року у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 16 червня 2011 року не викликався з огляду на клопотання відповідача від 12 травня 2011 року № 30-6/158 про розгляд справи за відсутності його представника.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Частиною першою ст. 2 Указу Президента України від 23 серпня 1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні»встановлено, що приватні нотаруси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна.

Правове регулювання діяльності нотаріату на час видання оскаржуваного Указу здійснювалося Законом України «Про нотаріат»від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ (далі Закон № 3425-ХІІ).

Статтями 34 та 36 Закону № 3425-ХІІ визначалися дії, які вчиняються державними та приватними нотаріусами.

Разом із тим стаття 36 цього Закону № 3425-ХІІ містила перелік нотаріальних дій, які не могли вчинятися приватними нотаріусами, до якого віднесено посвідчення договорів довічного утримання.

Згідно із частиною третьою статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Конституції України Президент України протягом трьох років після набуття чинності Конституцією України має право видавати схвалені Кабінетом Міністрів України і скріплені підписом Прем'єр-міністра України укази з економічних питань, не врегульованих законами, з одночасним поданням відповідного законопроекту до Верховної Ради України в порядку, встановленому статтею 93 Конституції України.

Такий указ Президента України вступає в дію, якщо протягом тридцяти календарних днів з дня подання законопроекту (за винятком днів міжсесійного періоду) Верховна Рада України не прийме закон або не відхилить поданий законопроект більшістю від її конституційного складу, і діє до набрання чинності законом, прийнятим Верховною Радою України з цих питань.

З урахуванням наведених приписів Конституції України Президентом України був виданий Указ від 23 серпня 1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні», частиною першою ст. 2 якого було передбачено, що приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна.

Таким чином, цим актом було розширено перелік нотаріальних дій, які можуть вчинятися приватними нотаріусами, тобто урегульовано питання, що стосується економічної сфери суспільного життя.

Водночас, Президентом України, на виконання приписів Основного Закону України до Верховної Ради України було внесено проект Закону України «Про внесення змін і доповнень до деяких законодавчих актів з питань діяльності нотаріату», яким пропонувалося внести зміни до Закону України «Про нотаріат»щодо наділення приватних нотаріусів правом вчиняти такі ж нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами.

Проте, Верховною Радою України цей проект закону прийнятий не був та не відхилений більшістю від конституційного складу.

Відтак, оскаржуваний акт вступив в дію.

Отже, Указ Президента України від 23 серпня 1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні»був виданий Президентом України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Також слід вказати про те, що Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про нотаріат»від 01 жовтня 2008 року № 614-VI (далі Закон № 614-VI), який набрав чинності 02 грудня 2008 року, у якому містяться всі норми, які були визначені в Указі Президента України від 23 серпня 1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні».

Зокрема, пунктом 17 Закону № 614-VI із Закону № 3425-ХІІ виключена стаття 36, яка визначала перелік нотаріальних дій, які не можуть вчинятися приватними нотаріусами.

Водночас, пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 614-VI рекомендовано Президенту України визнати таким, що втратив чинність, Указ Президента України від 23 серпня 1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні».

У подальшому, Указом Президента України від 26 березня 2009 року № 192/2009 «Про визнання таким, що втратив чинність, Указу Президента України від 23 серпня 1998 року № 932», який набрав чинності 28 березня 2009 року, визнано таким, що втратив чинність Указ Президента України від 23 серпня 1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні», окрім частини першої статті 2, яка втратила чинність 1 червня 2009 року.

Згідно з п. 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення»Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо недопущення зловживань правом на оскарження»від 13 травня 2010 року № 2181-VІ (далі Закону № 2181-VІ), який набрав чинності з 15 травня 2010 року та яким Кодекс адміністративного судочинства України був доповнений ст. 1711 Кодексу адміністративного судочинства України (Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції), якою було змінено підсудність справ щодо оскарження актів (розпоряджень та указів) Президента України, після набрання чинності цим Законом адміністративні суди завершують розгляд справ щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, провадження в яких відкрито на день набрання чинності цим Законом, в порядку, який діяв до набрання чинності цим Законом.

Провадження по даній справі було відкрито до набрання Законом законної сили, розгляд справи здійснювався в порядку ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла до 15 травня 2010 року), а тому особливості розгляду даної справи врегульовані ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, в редакції яка діяла до 15 травня 2010 року.

Відповідно до частини першої ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, яка діяла до 15 травня 2010 року), якою було встановлено особливості провадження у справах щодо оскарження, зокрема нормативно правових актів, правила цієї статті поширювались також на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) указів та розпоряджень Президента України.

Згідно з частиною другою цієї статті право оскаржити нормативно правовий акт має особа, щодо якої застосований цей акт, а також особа, яка є субєктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таким чином, відсутність у особи права на оскарження нормативно правового акта відповідно до частини другої ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 не є нотаріусом, а тому указ в оскаржуваній частині не визначає обсягу її прав та обов'язків, а тому суд приходить до висновку, що позивач не є суб'єктом відповідних прововідносин, на якого поширювалась дія оскаржуваного Указу.

Крім того, судом враховано позицію, викладену у Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ»від 06 березня 2008 року № 2, згідно якої суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили), якщо встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано.

Судом також береться до уваги те, що Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 червня 2010 року у справі № 2а-2408/09/2670 за позовом ОСОБА_4 до Президента України, Державного казначейства України про визнання незаконним та скасування Указу Президента України «Про врегулювання діяльності нотаріату в України»від 23 серпня 1998 року № 932/98 в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі.

Зазначена постанова не оскаржувалась в апеляційному порядку та набрала законної сили.

В Постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 червня 2010 року у справі № 2а-2408/09/2670 зазначено, що Указ Президента України від 23 серпня 1998 року № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні»був виданий Президентом України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Частиною першою ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, яка передбачає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частини 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. 2, ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 171, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Головуючий суддя ОСОБА_5

Судді: ОСОБА_6

ОСОБА_7