Справа № 817/461/15
Суддя: Моніч Б.С.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:Моніч Б.С.
УХВАЛА

іменем України

"17" листопада 2015 р. Справа № 817/461/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Моніча Б.С.

суддів: Жизневської А.В.

Котік Т.С.,

при секретарі Лялевич С.С. ,

за участю

позивача, представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "11" червня 2015 р. у справі за позовом Начальника Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Начальник Головного територіального управління юстиції в Рівненській області Смачило І.В. про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства юстиції України про визнання попередження про звільнення з займаної посади незаконним та його скасування.

Ухвалою суду від 07.05.2015 року об'єднано в одне провадження адміністративні справи №817/1134/15 за позовом ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заборгованості по виплатам при звільненні та заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди та №817/461/15 шляхом приєднання адміністративної справи №817/1135/15 до адміністративної справи №817/461/15 за позовом начальника Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_4 до Міністерства юстиції України про визнання попередження про звільнення з займаної посади незаконним та його скасування.

У зв'язку з відмовою позивача від позову в частині позовних вимог до Міністерства юстиції України про визнання попередження про звільнення з займаної посади незаконним та його скасування, суд ухвалою від 27.05.2015 року закрив провадження в цій частині позовних вимог.

Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 11.06.2015 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №1141/к від 16.04.2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

Стягнуто з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 11 892, 72 грн.

Стягнуто з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 1000, 00 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Міністерство юстиції України звернулось з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції у частині визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України від 16.04.2015 року № 1141/к про звільнення ОСОБА_4 з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області; поновлення ОСОБА_4 на посаді начальника Головного управління юстиції у Рівненській області, стягнення з Головного територіального управління юстиції в Рівненській області на користь ОСОБА_4 заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 11892,72 грн. та стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 1000 гривень. В задоволенні позову просить відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідно до положень ст. 200 КАС України задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_4 на підставі наказу Міністра юстиції України № 104/К з 06.02.2007 року обіймав посаду начальнику Головного управління юстиції у Рівненській області.

08.02.2015 року позивача попереджено про наступне звільнення його з посади за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у разі відмови обійняти посаду начальника Острозького районного управління юстиції у Рівненській області.

16.04.2015 року згідно наказу Міністра юстиції України №1141/к, враховуючи впровадження нової структури та штатної чисельності Головного територіального управління юстиції У Рівненській області від 06.02.2015 року позивача начальника Головного управління юстиції у Рівненській області було звільнено з роботи 16.04.2015 у зв'язку зі зміною істотних умов праці, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Підставою для прийняття даного наказу слугувало попередження від 08.02.2015 та рекомендації Кадрової комісії Міністерства юстиції України.

17.04.2015 року позивача було ознайомлено з вищевказаним наказом та видано трудову книжку із записом про звільнення від 17.04.2015 року.

Позивач не погодився із даним наказом та оскаржив його до суду.

Суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову. Суд апеляційної інстанції погоджується з такою правовою позицією з огляду на таке.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України ( далі - КЗпП України ), Законом України "Про оплату праці" ( далі - Закон № 108/95-ВР ), Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати" у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин ( далі - Постанова № 100 ).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частинами 2, 3 ст. 35 КЗпП України передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації ( злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення ) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності обставин для розірвання трудового договору, у відповідності до частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України проводиться з обов'язковим додержанням умов, передбачених статтею 49-2 зазначеного Кодексу, а саме, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою в орган по працевлаштуванню або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома органу по працевлаштуванню про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Частиною другої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно частини першої статті 42 Кодексу законів по працю України вбачається, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації тощо (частина друга статті 42 Кодексу законів про працю України).

Отже, з викладених правових норм вбачається, що при ліквідації структурних підрозділів підприємства на роботодавця покладаються зобов'язання: 1) попередити працівника про зміни у виробництві та праці, зокрема про скорочення чисельності штату, не пізніше, ніж за два місяці; 2) за наявності вакантних посад запропонувати працівнику іншу роботу на цьому ж підприємстві, установі чи організації.

При цьому, єдиною та необхідною правовою підставою для звільнення працівника у зв'язку з такою реорганізацією є одночасна сукупність наступних умов: 1) виконання роботодавцем зазначених обов'язків; 2) відмова працівника від запропонованої йому посади.

Аналогічна правова позиція викладена у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (далі - Постанова N 9) містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було запропоновано лише одну посаду начальника Острозького районного управління юстиції у Рівненській області.

Згідно інформації відповідача станом на 16.04.2015 року у Головному територіальному управлінні юстиції у Рівненській області були вакантні 23 посади.

З огляду на це, судова колегія вважає, що відповідач як роботодавець, маючи реальну можливість забезпечити реалізацію позивачем його права на залишення на роботі, не виконав свого обов'язку та не запропонував наявних вакантних посад, чим порушив вимоги ст. 49-2 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів у повному обсязі погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна вимога в частині визнання протиправним наказу про звільнення №1141/к від 16.04.2015 року підлягає задоволенню, а позивач поновленню на посаді начальника Головного управління юстиції у Рівненській області.

Аналогічна правова позиція щодо обов'язку власника запропонувати звільняємій особі всі наявні вакантні посади викладена у постанові Верховного суду України від 10 березня 2015 року № 21-52а15.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу були запропоновані лише посади, на які призначає/звільняє Міністр юстиції України, а тому не було потреби пропонувати інші посади колегія суддів вважає безпідставними, оскільки трудове законодавство під адміністрацією підприємства установи організації розуміє "власника або уповноважену ним особу". Міністерство юстиції України в даному випадку є "власником" у відношенні до регіональних управлінь міністерства, а Міністр юстиції України є уповноваженою особою, що наділена більш широкими правами, ніж ті, якими наділені начальники управлінь.

Крім того, під час апеляційного розгляду позивачем надано лист Міністра юстиції України, виданий після ухвалення оскарженого судового рішення, в якому позивачу пропонуються в тому числі і посади, на які Міністр юстиції України не призначає.

Також судом першої інстанції вірно зазначено, що вимога про поновлення позивача на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Рівненській області є такою, що не може бути задоволена судом, оскільки позивача звільняли з посади начальника Головного управління юстиції у Рівненській області про що свідчить оспорюваний наказ та запис в трудовій книжці позивача. Статтею 235 КЗпП України передбачено, зокрема, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги про стягнення з Головного управління юстиції у Рівненській області на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 17.04.2015 по 11.06.2015 в розмірі середньомісячного заробітку.

У ст. 235 КЗпП України закріплено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України від 24.03.1995 року N 108/95-ВР "Про оплату праці" (тут і далі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, Закон N 108/95-ВР) за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N 100 (із наступними змінами та доповненнями, далі - Порядок).

Суд першої інстанції відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при визначенні середнього заробітку обґрунтовано керувався цим Порядком при визначенні суми, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу.

Доводи апелянта про те, що у спірний період ввійшли не тільки робочі дні не впливають на правильність висновків суду, оскільки такі судом проведені, виходячи із місячної середньої заробітної плати за останні повні місяці роботи (лютий - березень 2015 року). Ця заробітна плата розраховувалась діленням місячної заробітної плати на кількість календарних днів, а тому і при визначенні компенсації за час вимушеного прогулу суд обґрунтовано множив цю середню зарплату на календарні дні прогулу (т.1 а.с.190).

Таким чином середньоденна зарплата мала скласти: 6265,66 грн. х 2 міс. : 59 днів = 212,40 грн.

Натомість суд в своїх розрахунках припустився помилки, вказавши цю зарплату в розмірі 212,37 грн. з розрахунку наданого сторонами (т.1 а.с.245).

Зазначена описка не дає підстав для скасування судового рішення і може бути виправлена судом першої інстанції самостійно.

Також колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення позовної вимоги про стягнення моральної шкоди частково в розмірі 1000 грн.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (із змінами та доповненнями) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Саме через винесення відповідачем спірного наказу та звільнення з посади ОСОБА_4 заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних стражданнях, приниженні його гідності та ділової репутації, переживанням за можливу втрату довіри зі сторони колег, знайомих та суспільства, змушення весь час спростовувати необґрунтовані звинувачення щодо позивача та його сім'ї.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно визначено розмір компенсації за моральні страждання з урахуванням зібраних у справі доказів та роз'яснень, викладених в пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Таким чином, дослідивши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Міністерства юстиції України не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від "11" червня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Б.С. Моніч

судді: А.В. Жизневська

Т.С. Котік

Повний текст cудового рішення виготовлено "23" листопада 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: Начальник Головного управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_4 вул.Замкова,22 А,м.Рівне,33028

3- відповідачу/відповідачам: Міністерство юстиції України вул.Городецького,13,м.Київ,01001 Головне територіальне управління юстиції у Рівненській області вул.Замкова,22-А,м.Рівне,33028

4-третій особі: Начальник Головного територіального управління юстиції в Рівненській області Смачило І.В. - вул.Замкова,32 А,м.Рівне,33028,