Справа № 804/8775/15
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2015-10-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2015 р. Справа № 804/8775/15
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача: від третьої особи:Конєвої С.О. Панченко Я.І. ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_6 про скасування рішення державного реєстратора та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

15.07.2015р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (замінено на Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції у зв'язку зі зміною найменування), третя особа: ОСОБА_6 та просить:

- скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1 з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно запис про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_6 на 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1 з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є спадкоємцем за законом на вище зазначене нерухоме майно, але не може оформити право власності на спадкове майно, оскільки у Державному реєстрі міститься запис про реєстрацію права власності на це майно за ОСОБА_6 , зареєстроване за нею на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2013р., яке рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2014р., що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2014р. визнано недійсним, вказані судові рішення підтверджують припинення право власності ОСОБА_6 на вказане нерухоме майно. Оскільки наявні судові рішення про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2013р., яке було видно ОСОБА_6, позивач звернувся до відповідача із заявою про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірне майно за ОСОБА_6 у відповідності до вимог ст.ст. 2,3,4, 8, 15,19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон 1952), п.41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011р. №1141 (далі - Порядок №1141), п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 12.12.2011р. №3502/5 ( далі - Порядок №3502/5), проте відповідачем листом від 02.06.2015р. було повідомлено позивача про неможливість внесення запису про скасування рішення державного реєстратора до Державного реєстру прав, а також і про скасування державної реєстрації права ОСОБА_6 на спірне майно, оскільки вказане питання підлягає вирішенню в судовому порядку. Позивач вважає, що право власності ОСОБА_6 на 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 за вказаними вище судовими рішеннями уже припинено, а тому відповідач повинен на підставі вказаних вище судових рішень про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2013р. внести запис до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у відповідності до ч.2 ст.26 згаданого вище Закону та з урахуванням вимог ст.ст.19,41 Конституції України, ст.ст.182, 319 ЦК України.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов просив у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю посилаючись на те, що позивачем заява про скасування рішення державного реєстратора була надіслана поштою, при цьому, справжність підпису заявника не була засвідчена нотаріально в порушення вимог п.11 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ №868 від 17.10.2013р. (далі - Порядок №868), а тому вказана заява була розглянута у порядку Закону України «Про звернення громадян» та 02.06.2015р. відповідачем було надано лист-відповідь. Також, представник відповідача вказує і на те, що згідно п.41 Порядку № 1141 державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, проте, такого судового рішення позивачем надано не було, а лише було надано рішення суду про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Представник відповідача посилається і на те, що відповідачем не порушувалося жодних прав та законних інтересів позивача у зв'язку з тим, що рішення про державну реєстрацію права за ОСОБА_6 на наведене вище майно №2574065 від 25.05.2013р. було прийнято державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. та у відповідності до вимог п.2.1 Порядку №3502/5 заява до органу державної реєстрації прав подається за місцем розташування нерухомого майна у разі ліквідації державної нотаріальної контори, зупинення або припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса. Відомості щодо зупинення або припинення нотаріальної діяльності або ліквідації Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори відсутні. Окрім того, представник відповідача вказує і на те, що станом на 22.10.2015р. відбувся перехід права на вказане нерухоме майно до іншої особи - ОСОБА_9, на вказане майно накладено обтяження №5830912. З приводу позовних вимог про зобов'язання вчинити певні дії, представник відповідача вважає, що вони не можуть бути задоволені, оскільки вказане є прямим втручанням у компетенцію органів, які реалізують державну політику у сфері державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Третя особа та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили у його задоволенні позивачеві відмовити посилаючись в усних та у письмових поясненнях на те, що право позивача не є порушеним відповідачем з огляду на те, що позивачем не надано правоустановлюючих документів, які підтверджують його право власності на 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1, відповідачем рішення відносно прав і інтересів позивача не приймалося, у зв'язку з чим відсутні і підстави для його оскарження, лист від 02.06.2015р. не є рішенням суб'єкта владних повноважень, оскільки вказаний лист лише містить роз'яснення про порушення заявником порядку подачі заяви. Також третя особа та її представник вказують і на те, що саме визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом ще не є доказом визнання права власності на спірне майно за позивачем, окрім того, позивачем не надавалось відповідачеві судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. За викладених обставин представник третьої особи вважає, що даний позов позивачем поданий до суду передчасно.

До початку судового розгляду справи представником відповідача було заявлене усне клопотання про заміну неналежного відповідача на Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції у зв'язку зі зміною найменування відповідача, яке, після з'ясування думки позивача, третьої особи та їх представників, які не заперечували проти заміни неналежного відповідача, було задоволено судом та було замінено неналежного відповідача на належного відповідача, яким є - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції у відповідності до вимог ч.1 ст. 52 Кодексу адміністративного судочинства України.

У ході судового розгляду справи судом встановлені наступні обставини у даній справі.

25.05.2013р. державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. після смерті ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2., на підставі ст.1265 Цивільного кодексу України було видано свідоцтво про право на спадщину за законом двоюрідній сестрі померлої - ОСОБА_6 на нерухоме майно, яке належало померлій згідно свідоцтва про право на спадщину від 24.02.2007р., а саме: 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1 з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією відповідного свідоцтва, наявного у справі (а.с.19).

Цього ж дня, 25.05.2013р. державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. як спеціальним суб'єктом , якому надані повноваження на виконання функцій державного реєстратора, на підставі заяви ОСОБА_6 про державну реєстрацію прав від 25.05.2013р., було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №2574065 за яким було проведено державну реєстрацію права власності на 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 про що свідчить копія відповідного рішення (а.с.62).

В подальшому, за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2014р. у справі №205/2455/14-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1 з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, видане 25.05.2013р. Державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. на ім'я ОСОБА_6, вказані рішення набрали законної сили 20.11.2014р. (а.с.14-18, 57-61).

07.05.2015р. засобами поштового зв'язку позивач надіслав на адресу відповідача заяву про скасування рішення про державну реєстрацію права власності у якій просив скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на вищевказане майно за ОСОБА_6 та внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_6 на спірне майно на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2014р., ухвали Апеляційного суду Дніпропетровській області від 20.11.2014р. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.05.2013р., яке було видано ОСОБА_6, що підтверджується копією відповідної заяви, наявної у справі (а.с.55).

02.06.2015р. відповідачем була надана відповідь на заяву позивача у якій повідомлено, що спірне майно ОСОБА_6 відчужено іншому суб'єкту, проте наданими судовими рішеннями права та обов'язки вказаної особи не вирішені,окрім того, згідно до п.41 Порядку №1141 державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тоді як наданими судовими рішеннями згідно їх резолютивної частини лише визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 25.05.2013р. видане на ім'я ОСОБА_6 (а.с.12,56).

Позивач просить скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на 63/100 частини домоволодіння НОМЕР_1 з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1, № НОМЕР_2 від 25.05.2013р., прийняте державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В., як спеціальним суб'єктом, який виконує функції державного реєстратора, та зобов'язати відповідача внести до державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації права ОСОБА_6 на вказане нерухоме майно посилаючись на те, що право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_6 припинено згідно рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2014р., залишеного без змін Апеляційним судом Дніпропетровської області від 20.11.2014р., яким визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.05.2015р. видане на ім'я ОСОБА_6 у зв'язку з чим вважає, що відповідач повинен внести запис до Державного реєстру прав про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права відповідно до вимог ч.2 ст.26 Закону №1952, Порядку №3502/5, Порядку №1141.

Заслухавши позивача, третю особу та їх представників, представника відповідача, які брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відсутність обгрунтованих правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 Закон №1952 державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена

відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної

дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

За приписами ст.4 Закону №1952 визначено, що обов'язковій державній реєстрації

підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема: право власності на нерухоме майно; право володіння; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном;

інші речові права відповідно до закону;

Згідно до ст.9 Закону №1952 у випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб'єкт.

Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання послуг, нотаріуси.

За нормами п. 6 ст. 19 Закону №1952 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 26 Закону №1952 записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Аналогічні норми містяться і у п.41 Порядку №1141.

За приписами п.11 Порядку №868 встановлено, що під час подання заяви шляхом надсилання поштою справжність підпису заявника засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат».

Також і п.2.1, п.2.6 Порядку №3502/5 передбачено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили.

При цьому, для внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав заявник подає органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено державну реєстрацію прав або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав, заяву та документи, визначені цим Порядком.

У разі ліквідації державної нотаріальної контори, зупинення або припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса заява подається до органу державної реєстрації прав за місцем розташування нерухомого майна.

Правовий аналіз наведених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, а також і скасування записів Державного реєстру прав на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, яке набрало законної сили, внесення записів до Державного реєстру прав здійснюється, у тому числі і нотаріусом як спеціальним суб'єктом на якого покладаються функції державного реєстратора, який проводив відповідну реєстраційну дію за відповідною заявою заявника, яка оформлюється у разі подання засобами поштового зв'язку з посвідченням справжності підпису заявника нотаріусом згідно Закону України «Про нотаріат».

Проте, як встановлено в судовому засіданні, а також і підтверджено позивачем та його представником, позивачем було подано заяву про скасування державної реєстрації прав за ОСОБА_6 та внесення запису про скасування державної реєстрації прав на спірне майно за ОСОБА_6 без посвідчення справжності підпису позивача нотаріусом, вказана заява була подано до відповідача, який не здійснював реєстрацію права власності за вказаною особою, а відповідну реєстраційну дію було вчинено державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Тамаря Я.В. як спеціальним суб'єктом, який виконує функції державного реєстратора у відповідності до вимог ст.9 Закону №1952.

За таких обставин та враховуючи, що відповідач не приймав оспорюваного рішення, нотаріальну діяльність Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори та державного нотаріуса Тамаря Я.В., яка приймала оспорюване рішення, не припинено, доказів таких суду не надано і представником відповідача не підтверджено, а, відповідно, і подання позивачем позову до відповідача є безпідставним, оскільки, у даному випадку, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції не є належним відповідачем у цій справі з урахуванням того, що скасування рішення державного реєстратора та внесення відповідних записів до Державного реєстру вчиняється державним реєстратором або нотаріусом, який проводив реєстраційну дію у відповідності до вимог п.2.1 Порядку 3502/5.

Окрім того, слід зазначити, що скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та внесення відповідного запису до Державного реєстру прав здійснюється на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, яке набрало законної сили у відповідності до вимог ч.2 ст.26 Закону №1952 , п.41 Порядку №1141, п.2.1 Порядку №3502/5.

Проте, відповідного судового рішення про скасування рішення державного реєстратора, яке набрало законної сили, позивачем до відповідача надано не було, а також відповідне судове рішення не було надано і суду через його відсутність, що підтверджено було і позивачем та його представником у ході судового розгляду справи.

Таким чином, є безпідставними та неспроможними посилання позивача та його представника на те, що підставою для скасування рішення державного реєстратора та внесення записів про скасування державної реєстрації права ОСОБА_6 на спірне майно є рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2014р. у справі №205/2455/14-ц, що залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.11.2014р. за яким було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25.05.2013р., видаче на імя ОСОБА_6, з огляду на те, що саме нотаріусом, який здійснював реєстраційну дію (приймав оспорюване рішення), проводиться внесення записів до Державного реєстру прав лише на підставі рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, яке набрало законної сили, в той час як зміст вказаних судових рішень не містять посилань про скасування рішення державного реєстратора від 25.05.2013р., а тому вказані судові рішення не можуть бути підставами для скасування рішення державного реєстратора у відповідності до ст.9 Закону №1952 та п.2.1 Порядку №3502/5.

Частина ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В той же час, і ч.1 ст. 71 вказаного вище Кодексу, покладає обов'язок позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивачем та представником позивача не було надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про прийняття саме відповідачем оспорюваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 25.05.2013р., а, відповідно, і не надано доказів порушення прав позивача саме діями відповідача, що не спростовано у ході судового розгляду справи будь-якими належними та допустимими доказами.

Також у ході судового розгляду справи, із пояснень позивача та його представника було встановлено, що позивачем оспорюється рішення державного реєстратора про державну реєстрація права власності ОСОБА_6 на спірне майно від 25.05.2013р. №2574065 та не оспорюються дії щодо відмови відповідачем у скасуванні рішення державного реєстратора за поданою позивачем заявою, яка викладена у листі від 02.06.2015р.

При цьому, слід зазначити, що завданням адміністративного судочинства України є захист прав та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їх посадових і службових осіб відповідно до вимог ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Однак у ході судового розгляду справи позивачем та його представником не було наведено жодних доводів та не надано будь-яких доказів, які б свідчили про порушення права позивача відповідачем на момент прийняття оспорюваного рішення від 25.05.2013р.

Окрім того, судом враховується і те, що відповідно до ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права.

Проте, позивачем та його представником не надано доказів, які б свідчили про те, що на момент прийняття оспорюваного рішення саме позивач був власником даного спірного майна, право власності на спірне майно у встановленому законодавством порядку за позивачем на момент прийняття оспорюваного рішення, а також і розгляду даної справи не оформлене, а отже, і не може бути порушено суб'єктом владних повноважень з урахуванням того, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень жодних рішень, дій чи бездіяльності відносно прав і інтересів позивача не вчиняв.

При цьому, у судовому засіданні було встановлено, що право власності на спірне майно ОСОБА_6 були припинено у зв'язку з переходом права власності до іншої особи - ОСОБА_9 згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №11313565 від 01.03.2014р. (а.с.61).

За таких обставин суд приходить до висновку про наявність спору про право власності на спірне майно між позивачем, ОСОБА_6 та ОСОБА_9, який підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

При цьому, слід зазначити, що статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було виявлено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.

Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати наявним обставинам.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки правові наслідки оспорюваного рішення про реєстрацію права власності від 25.05.2013р. за ОСОБА_6 на спірне нерухоме майно, з урахуванням переходу права власності на спірне майно до іншої особи - ОСОБА_9, є вичерпаними, а тому оскарження такого рішення не сприятиме відновленню прав позивача без належного визнання ним права власності у порядку, встановленому законодавством України.

Приймаючи до уваги викладене, у задоволенні позовних вимог позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 від 25.05.2013р. слід відмовити.

З огляду на вищевказане не підлягають задоволенню і позовні вимоги позивача про зобов'язання відповідача внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації права ОСОБА_6 на спірне майно, виходячи з того, що вказані позовні вимоги є похідними та можуть бути задоволені лише за умови визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав, окрім того, внесення записів до Державного реєстру прав є дискреційними повноваженнями державного реєстратора та судове рішення не може підміняти повноваження суб'єкта владних повноважень.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

За викладеного та з урахуванням вимог ч.2 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 52, 71,86, 122, 160, 161, 162, 163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції, третя особа: ОСОБА_6 про скасування рішення державного реєстратора та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги до суду першої інстанції з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови або протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови відповідно до вимог ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили у порядку та у строки, визначені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текс постанови складений -28.10.2015р.

Суддя С.О. Конєва