Справа № 802/3811/15-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 листопада 2015 р. Справа № 802/3811/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Щербацької О.С.

представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією

до: відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві

про: визнання протиправними та скасування постанов

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернулось підприємство "Гассіб" з іноземною інвестицією до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними та скасування постанов.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 07 жовтня 2015 року відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанови про відкриття провадження виконавчого провадження № 48901631 на виконання виконавчого напису № 718 від 23 липня 2015 року та № 48901615 на виконання виконавчого напису № 709 від 22 липня 2015 року а надано строк для самостійного виконання до 14 жовтня 2015 року. Цього ж дня, 07 жовтня 2015 року відповідачем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 48901615 та накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення 286287 грн. 93 грн. та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 48901631 та накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення 315281,1 грн. Позивач вважає, що вищезазначені постанови, які винесені в межах виконавчого провадження № 48901615 та № 48901631 є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки виконавче провадження відкрито відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві всупереч вимогам ч. 1 ст. 20 Закону України "Про виконавче провадження" - поза місцезнаходженням боржника та його майна.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином, що підтверджується повідомленнями про врученням поштових відправлень.

Окрім того, відповідачем не було подано письмових заперечень на позов чи доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, повно, всебічно, обєктивно дослідивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

07 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 48901615 з виконання виконавчого напису № 709 виданого 22 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та постанову про відкриття виконавчого провадження № 48901631 з виконання виконавчого напису № 718 виданого 23 липня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

07 жовтня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 за заявою стягувача винесено постанову № 48901615 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення 286287 грн. 93 грн. та постанову № 48901631 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження у межах суми звернення стягнення 315281,1 грн.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд враховує наступне.

Спірні правовідносини врегульовано Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), яким визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу".

Згідно статті 5 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до вимог статті 11 Закону державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Положення ч. 1 ст. 17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню, зокрема, виконавчі написи нотаріусів.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" - державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Частинами 1 та 2 статті 25 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Згідно із ч. 1 ст. 20 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна.

За нормами п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

За положеннями підпункту 3.2.1 та 3.2.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 року №74/5 (Інструкція №74/5), виконавчі дії проводяться державним виконавцем відповідного органу державної виконавчої служби, який розташований: за місцем проживання, роботи боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням його майна; за місцезнаходженням постійно діючого керівного органу або майна боржника - юридичної особи; за місцем здійснення певних дій, які зобов'язаний вчинити боржник за відповідним рішенням суду або іншого органу (посадової особи). Якщо в процесі виконавчого провадження державному виконавцеві стало відомо, що змінилося місце проживання чи місцезнаходження боржника, місце його роботи або з'ясувалося, що на території, на яку поширюються функції органу державної виконавчої служби, майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє, однак належне боржнику майно перебуває на території іншого органу державної виконавчої служби, то державний виконавець негайно складає про це відповідний акт. Виконавчий документ разом з копією акта не пізніше наступного дня державний виконавець зобов'язаний надіслати до органу державної виконавчої служби за новим місцем проживання боржника, місцем його роботи чи за місцезнаходженням майна боржника, про що одночасно, в копії супровідного листа, повідомляє стягувача та орган, який видав виконавчий документ.

У разі якщо у процесі виконавчого провадження державним виконавцем отримано документальне підтвердження про зміну або встановлення місця проживання, перебування чи місцезнаходження боржника, його майна, місця його роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, та з'ясувалося, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє на території, на яку поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець не пізніше наступного дня з моменту, коли йому стали відомі зазначені обставини, надсилає виконавчий документ за новим місцем проживання чи місцезнаходженням боржника, місцем його роботи чи місцезнаходженням майна боржника, про що повідомляє стягувану (ч. 5 ст. 20 Закону України "Про виконавче провадження").

Таким чином, законом чітко визначено, що виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцезнаходженням юридичної особи або її майна.

Як випливає із матеріалів справи місцезнаходженням підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією є м. Вінниця, вулиця Свердлова, 28.

Такі відомості у відкритому доступі містяться у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, крім того, м. Вінниця, вулиця Свердлова, 28. - адреса як місцезнаходження позивача зазначена у виконавчих написах нотаріуса.

Так, суд звертає увагу на те, що в постановах про відкриття виконавчого провадження боржником зазначено підприємство "Гассіб" з іноземною інвестицією, адреса боржника ОСОБА_4 площа, 1-А, м. Київ. Однак, як встановлено в судовому засіданні зазначена адреса ОСОБА_4 площа, 1-А, м. Київ не є місцезнаходження майна боржника, а місцезнаходження стягувача товариства з обмеженою відповідальністю "ТРИ О", що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.

Таким чином, повноваження відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві не поширюються на територію за адресою якої знаходиться підприємство "Гассіб" з іноземною інвестицією, а саме м. Вінниця, вулиця Свердлова, 28.

Тому, суд констатує, що відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавчі провадження № 48901631 та № 48901615 із порушенням вимог передбачених Законом України "Про виконавче провадження" щодо місця виконання рішення, а саме: відкриття виконавчих проваджень на території на яку не поширюються повноваження такого відділу державної виконавчої служби. При цьому, у силу вимог статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчих проваджень.

У зв'язку із зазначеним постанови відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2015 року № 48901631 та № 48901615 є протиправними та підлягають скасуванню.

Щодо позовних вимог визнати протиправними та скасувати постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 07 жовтня 2015 року по виконавчому провадженню № 48901631 та постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 07 жовтня 2015 року по виконавчому провадженню № 48901615 винесених державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5, суд зазначає наступне.

Так, державним виконавцем під час накладення арешту було грубо порушено порядок та правила накладення арешту, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження", що обґрунтовується наступним.

Статтею 57 ЗУ "Про виконавче провадження", визначено, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Однак, відповідач виносячи постанову про накладення арешту на все майно боржника та оголошення заборони на його відчуження всупереч вказаним положенням не здійснив оцінку належного підприємству "Гассіб" з іноземною, інвестицією майна, не індивідуалізував належне підприємству майно та наклав арешт на все майно, вартість якого значно перевищує суму стягнення за виконавчим документом.

У той же час, відповідачем було грубо порушено порядок звернення стягнення на майно боржника передбачений статтею 52 Закону України "Про виконавче провадження".

Так, згідно частини 1 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті .

Відповідно до частини 2 та 5 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження", стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно.

Таким чином, звернення стягнення (арешт майна) здійснюється виключно в порядку передбаченому ч. 2 та ч. 5 ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження" та із врахуванням особливостей передбачених статтями 65-67 Закону України "Про виконавче провадження", тобто в першу чергу стягнення (арешт) звертається на кошти Боржника і у разі відсутності останніх на інше належне Боржнику майно, однак всупереч вказаним положенням відповідач наклав арешт на все майно.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач всупереч вимогам Закону України "Про виконавче провадження" виніс постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 07 жовтня 2015 року по виконавчому провадженню № 48901631 та № 48901615 в зв'язку із чим зазначені постанови підлягають скасуванню.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За правилами частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

У цьому ж випадку заперечення на адміністративний позов - відсутні.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З обставин адміністративної справи вбачається, що відповідачами не доведено правомірність оскаржуваних постанов, відтак позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню шляхом скасування оскаржуваних постанов.

Питання про розподіл судових витрат у справі суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якою передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2015 року та постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 07 жовтня 2015 року по виконавчому провадженню № 48901631 винесені державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5.

Визнати протиправними та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2015 року та постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження від 07 жовтня 2015 року по виконавчому провадженню № 48901615 винесені державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_5.

Стягнути з Державного бюджету України на користь підприємства "Гассіб" з іноземною інвестицією сплачений судовий збір у розмірі 4872 (чотири тисячі вісімсот сімдесят дві) гривні за рахунок бюджетних асигнувань відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна