Справа № 2а-9461/10/2670
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року м. Київ К/800/22214/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головчук С.В., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 3 квітня 2014 року у справі за позовом Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

у с т а н о в и л а :

У червні 2010 року Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса ОСОБА_4 про стягнення заборгованість із страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 51 981,30 гривень.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 жовтня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 квітня 2014 року позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення скарги з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 липня 2010 року у справі № 2а-603/10 встановлено, що вимога Управління Пенсійного фонду України у Солом'янському районі м. Києва про сплату боргу в розмірі 51 918,30 гривень є законною та обгрунтованою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами першої та апеляційної інстанції, приватний нотаріус ОСОБА_4 з 28 грудня 2005 року зареєстрований в управлінні Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва як платників страхових внесків.

Управлінням Пенсійного фонду України у Солом'янському районі м. Києва на адресу відповідача надіслано вимогу від 23 жовтня 2008 року № Ф-769 про сплату заборгованості до Пенсійного фонду України у розмірі 51 918,30 гривень.

Відповідач, як інвалід війни, користується пільгами, встановленими відповідними положеннями Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХІІ) . Зокрема, згідно з пунктом 23 частини першої статті 13 цього Закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) його звільнено від сплати податків, зборів і мита (з урахуванням відповідних положень законів України від 22 грудня 1995 року №498/95-ВР, 17 грудня 1996 року №608/96-ВР) та земельного податку.

Проте, наведеною нормою не передбачено звільнення осіб зі статусом учасника війни від сплати до Фонду страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, встановлених Законом України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі- Закон № 1058-IV).

Вищевказане також встановлено іншим судовим рішенням - постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 20 липня 2010 року у справі № 2а-603/10, відповідно до якої вимога Управління Пенсійного фонду України у Солом'янському районі м. Києва про сплату боргу в розмірі 51 918,30 гривень є законною та обґрунтованою.

В силу положень пункту 4 статті 11, пункту 5 статті 14 та статті 15 Закону № 1058-ІV позивач будучи особою, яка займається нотаріальною діяльністю, належить до числа осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та є страхувальником - платником страхових внесків. Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначається статтею 20 Закону № 1058-IV.

Відповідно до частин третьої та шостої статті 18 Закону № 1058-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом (частина третя); законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати (частина шоста).

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу. Водночас Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 3 жовтня 1997 року

№ 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

Враховуючи наведене, суди дійшли правильного висновку про обгрунтованість позову та його задовольнили.

Судові рішення відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, а тому підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів Вищого адміністративного суду України,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 7 жовтня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 3 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.В. Головчук

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк