Справа № 2а-931/11/0970
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2011-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2011 р. Справа № 2a-931/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Кафарського В.В.

за участю секретаря Вилки О.С.

представників :

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до відповідача: Управління Пенсійного фонду України в м. Калуші

про визнання нечинною вимоги №425 від 04.11.2010 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Калуш про визнання нечинною вимоги № 425 від 04.11.2010 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач 04.11.2010 року протиправно, всупереч вимог Закону України Про систему оподаткування та Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування виніс вимогу про сплату боргу від 04 листопада 2010 року. Вважає, що дії відповідача суперечать вимогам чинного законодавства, а тому є незаконною та необов'язковою до виконання вимога про сплату боргу від 04.11.2010 року за № 425.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила, суду пояснила, що оскаржувана вимога є правомірною та підлягає до виконання, оскільки 17.07.2010 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" від 08.07.2010 року, яким внесено зміни до підпункту 4 пункту 8 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", у відповідності до якого та абзацу 9 статті 1 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування позивачем по справі за третій квартал необхідно було сплатити 884,46 гривень страхових внесків, а з урахуванням сплачених сум до сплати належало 695,46 гривень. Крім того, зазначила, що вказану заборгованість зі сплати страхових внесків згідно вимоги № 425 від 04.11.2010 року в розмірі 695,46грн. погашено 31.03.2011 року . Просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Позивача зареєстровано в управлінні Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську як платника страхових внесків.

Крім того ОСОБА_3 зареєстрований виконавчим комітетом Калуської міської ради, Івано-Франківської області як фізична особа підприємець та є платником єдиного податку за спрощеною системою оподаткування, обліку та звітності в 2010 році, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про сплату єдиного податку від 01 квітня 2010 року серії Ж № 155966.

Виключно Законом України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування визначаються: принципи та структура системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування; коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню; перелік платників страхових внесків, їх права та обов'язки; порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків; стягнення заборгованості за цими внесками. Статтею 5 вказаного Закону його дію поширено на регулювання відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. ОСОБА_3 інших нормативно-правових актів на ці правовідносини може поширюватися лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що йому не суперечить.

Статтею 1 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування визначено, що страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 14 даного Закону страхувальниками відповідно є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.

Частина перша статті 15 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування визначає, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону. Частина третя вказаної статті встановлює, що страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду.

Частина 2 статті 17 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування встановлює обовязки страхувальників, пункт шостий якої передбачає, що страхувальники зобовязані нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Частина 6 статті 20 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування встановлює обовязок страхувальників сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач є страхувальником, платником страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, на якого покладені обовязки нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Згідно Указу Президента України Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва, зокрема в статті 2 зазначено, що суб'єкти малого підприємництва - фізичні особи мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку. Ставка єдиного податку для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб встановлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць.

Відповідно до статті 2 Указу Президента України Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва субєкт підприємницької діяльності фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділення Державного казначейства України. Відділення Державного казначейства України наступного дня після надходження коштів перераховують суми єдиного податку у таких розмірах: до місцевого бюджету 43 відсотки; до Пенсійного фонду України 42 відсотки; на обовязкове соціальне страхування 15 відсотків (у тому числі до Державного фонду сприяння зайнятості населення 4 відсотки) для відшкодування витрат, які здійснюються відповідно до законодавства у звязку з тимчасовою втратою працездатності, а також витрат, зумовлених народженням та похованням.

04.11.2010 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Калуші винесено вимогу про сплату боргу № 425, якою зобовязано позивача сплатити недоїмку зі страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування в сумі 695,46 грн.

Законом України Про внесення змін до законів України Про Державний бюджет України на 2010 рік та Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування було змінено правове регулювання сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування для платників єдиного податку, яким є позивач. Даний закон набрав чинності 17.07.2010 року.

У відповідності до вищевказаного Закону підпункт 4 пункту 8 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування викладено в наступній редакції: фізичні особи субєкти підприємницької діяльності , які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок) та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом. Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

У відповідності до абзацу 9 статті 1 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування мінімальний страховий внесок сума коштів, що визначається розрахунково як добуток розміру мінімальної заробітної плати і розміру єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, встановлених законом, на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід).

Законом України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" встановлено розмір мінімальної заробітної плати за період з 01.07.2010 по 30.09.2010, в розмірі 888 гривень.

Таким чином, сума мінімального страхового внеску протягом липня-вересня 2010 року становила 294,82 гривень за кожен місяць зокрема, тобто позивачем по справі за третій 2010 року квартал необхідно було сплатити 884,46 гривень, однак з урахуванням частини сплачених сум єдиного податку необхідно було сплатити 695,46 гривень.

Як встановлено в судовому засіданні та зазначено вище, позивачем сплачено страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування за себе, як самозайняту особу.

Як наслідок суд приходить до висновку, що на позивача покладено обовязок здійснювати сплату страхових внесків в строк встановлений законодавством та в розмірах визначених п.п.4 пункту 8 розділу XV Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" в період існування спірних правовідносин - третій квартал 2010 року, а вимога № 425 від 04.11.2010 року є правомірною.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Калуші разом із вимогою про сплату боргу № 425 від 04 листопада 2010 року було направлено позивачу повідомлення-розрахунок про сплату недоїмки зі страхових внесків із врахуванням частини сплачених сум єдиного (фіксованого) податку, яка становить 695,46 грн.

Стаття 106 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування встановлює відповідальність страхувальників, частиною 1 якої передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Частина 2 вказаної статті Закону передбачає, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

У відповідності до частини 3 статті 106 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій. Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку.

Посилання представника відповідача про пропущення позивачем місячного строку на звернення до суду не відповідають дійсності і спростовуються наступним.

У відповідності до частини 5 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення субєкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Відповідно до ч.4 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позива скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб"єкта владних повноважень за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність суб"єкта владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами вимога про сплату боргу № 425 від 04 листопада 2010 року була направлена позивачу 05.01.2011 року, 17.01.2011 року позивач звернувся із скаргою до управління ПФ України та просив визнати незаконною вимогу про сплату боргу, 19.01.2011 року позивачу було надано відповідь та вказано, що підстав для скасування вимоги немає. 16.02.2011 року позивач знову звернувся із заявою до відповідача з проханням вважати недійсною вимогу, відповідь позивачу надано 21.02.2011 року з якого і починається перебіг строку звернення до адміністративного суду, а позовна заява подана подана 21.03.2011 року. Таким чином позивачем строк звернення до адміністративного суду не пропущено.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: Кафарський В.В.

Постанова складена в повному обсязі 13.04.2011 року.