Справа № 804/15227/14
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.11.2015р. м. Київ К/800/16120/15

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С. , Швець В.В. , розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Переробник" на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015р. у справі за позовом Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "Переробник" про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року Дніпропетровське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства "Переробник" з вимогами про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 19 406,62 грн. за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів у 2013 році.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.10.2014р. у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015р. апеляційну скаргу Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів задоволено, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.10.2014р. у справі №804/15227/14 скасовано та прийнято нову. Задоволено позовні вимоги Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, стягнено з Приватного акціонерного товариства "Переробник" на користь держави в особі Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно - господарські санкції у розмірі 19 400,80 грн. та пені в розмірі 5,82 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив з того, що відповідач у 2013 році не здійснив всіх залежних від нього заходів по працевлаштуванню інвалідів на створені ним вакантні робочі місця шляхом надання обов'язкової щомісячної звітності до районного центру зайнятості, що свідчить про наявність протиправного характеру в його діях та вказує на достатність підстав для накладення адміністративно-господарських санкцій та пені відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України "Про зайнятість населення".

В касаційній скарзі Приватне акціонерне товариство "Переробник" з посиланням на порушення норм процесуального та матеріального права, допущених судом апеляційної інстанції, просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Справа вирішується в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами відповідно до ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки представники сторін в судове засідання не прибули, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на Приватне акціонерне товариство "Переробник" покладено обов'язок щорічно подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів.

Згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2013р. (форма № 10-ПІ), наданого відповідачем до Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2013р. складала 250 особу, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність складає - 9 осіб, середньооблікова чисельність інвалідів, що повинні працювати на робочих місцях у відповідача, створених відповідно до нормативу у 2013р. - складала 10 осіб.

Відповідно до поданого підприємством відповідача звіту форми №10-ПІ за 2013 рік, позивачем був складений розрахунок заборгованості по сплаті адміністративно-господарської санкції за незайняті робочі місця для працевлаштування інвалідів, розмір якої дорівнює 19400,80 грн., а також розрахунок пені за несвоєчасну сплату адміністративно-господарської санкції у розмірі 5,82 грн.

Судами встановлено, що відповідач 11 разів впродовж 2013 року подавав до Криворізького районного центру зайнятості звіти про наявність вакансій (за формою 3-ПН, затвердженою наказом Мінпраці України від 19.12.2005р. № 420) № 34/22 від 18.01.2013р., №85/21 від 06.02.2013р., № 129/21 від 21.02.2013р., № 151/21 від 05.03.2013р., № 180/21 від 20.03.2013р., № 320/21 від 30.04.2013р., № 404/21 від 06.06.2013р., № 464/21 від 03.07.2013р., № 517/21 від 29.07.2013р., № 558/21 від 28.08.2013р., № 639/21 від 30.09.2013р.

Доказів, які б свідчили про те, що підприємство відмовило у прийнятті на роботу інвалідам, які безпосередньо зверталися до підприємства відповідача або які були направлені центром зайнятості, позивачем не було надано.

За змістом ст. 19 Закону України від 21.03.1991р. № 875-ХІІ "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон № 875-ХІІ) для підприємств, установ, організацій встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим ст. 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

Адміністративно-господарські санкції за незайняті інвалідами робочі місця не є податком, збором (обов'язковим платежем), обов'язкова сплата яких передбачена Конституцією України та Законом України від 25.06.1991р. № 1251-XII "Про систему оподаткування", а є заходом впливу на правопорушника у сфері господарювання у зв'язку зі скоєнням правопорушення.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Частиною другою наведеної статті передбачено, що учасник господарських відносин відповідає, зокрема, за порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що він ужив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Згідно зі ст. 18 Закону № 875-ХІІ працевлаштування інвалідів здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань праці та соціальної політики, органами місцевого самоврядування, громадськими організаціями інвалідів. Законом України від 23.02.2006р. №3483-IV "Про внесення змін до деяких законів України щодо реалізації інвалідами права на трудову зайнятість" зазначену статтю було викладено в іншій редакції, а Закон № 875-ХІІ доповнено ст. 18-1, за змістом якої пошук підходящої роботи для інваліда здійснює державна служба зайнятості.

Таким чином, обов'язок підприємства зі створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами необхідної кількості інвалідів для працевлаштування, відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 20.06.2011р. (справі № 21-60а11) та від 16.04.2013р. (справа №21-81а13).

Такого ж висновку дійшов суд першої інстанції при вирішення даного адміністративного спору та зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу на помилковість посилання Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в оскаржуваній постанові на положення ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення» від 01.03.1991р. № 803-ХІІ (в редакції, що втратила чинність 01.01.2013р.), відповідно до якого підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів. Вказаний закон не можу бути застосований до правовідносин, що виникли після 01.01.2013р.

З 01.01.2013р. набув чинності Закон України "Про зайнятість населення" № 5067-VI від 05.07.2012р., нормами якого у період спірних правовідносин не передбачено обов'язку підприємств щомісячно подавати центрам зайнятості дані про наявність вільних робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанцій повно і всебічно встановив обставини справи, надав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тому були відсутні підстави для скасування або зміни прийнятого ним рішення.

Таким чином, рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду підлягає скасуванню, постанова суду першої інстанції залишенню в силі.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає у силі рішення суду першої інстанції, ухвалене відповідно до закону і скасоване помилково.

Керуючись ст.ст. 220, 220-1, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Переробник" задовольнити, постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2015р. скасувати, постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.10.2014р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, встановлених статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач В.М. Кочан

судді

Пасічник С.С.

Швець В.В.