Справа № 814/1561/14
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2015-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 814/1561/14

Категорія: 8.3.3 Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Турецької І.О.

суддів Стас Л.В., Косцової І.П.

за участю секретаря Скоріної Т.С.

представника апелянта ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Вознесенської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Вознесенської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2014 року фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (далі ФОП ОСОБА_3В.) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом до Вознесенської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі Вознесенська ОДПІ) в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 22 травня 2014 року:

- №, яким визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 51 092,75 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 40 874,20 грн. та за штрафними санкціями в сумі 10 218,55 грн.

- №, яким визначено грошове зобов'язання для фізичних осіб підприємців у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність в сумі 19 412,57 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 18 488,16 грн. та за штрафними санкціями в сумі 924,41 грн.

- №, яким визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 42 638,60 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 34 110,87 грн. та за штрафними санкціями в сумі 8 527,73 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що контролюючий орган дійшов необґрунтованого висновку про безтоварність господарських операцій з контрагентами-постачальниками, так як виконання цих операцій підтверджено належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року адміністративний позов задоволено.

В апеляційній скарзі Вознесенська ОДПІ посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи викладені в апеляції та просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.

Зясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, на наступних підставах.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що у квітні 2014 року Вознесенською ОДПІ було проведено документальну планову перевірку ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року.

За результатами даної перевірки, 12 травня 2014 року складено акт № 36/1700/НОМЕР_1 (далі ОСОБА_1 перевірки), у висновках якого зазначено про наступні порушення вимог податкового законодавства (т.1, а.с.18-60):

- п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобовязань з податку на додану вартість на суму 40 874,20 грн.;

- п. 2 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», в результаті чого відбулося заниження зобов'язання з єдиного соціального внеску за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на суму 18 488,16 грн.

- п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження сукупного оподатковуваного доходу за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року на суму 204 371,00 грн., що стало підставою для донарахування податку з доходів фізичних осіб від здійснення господарської діяльності за період, що перевірявся, на суму 34 110,87 грн.

Такий висновок податкового органу ґрунтується на тому, що за результатами опрацювання відхилень сум податкового кредиту з ПДВ, виявлених системою автоматизованого співставлення податкових зобовязань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні Міндоходів України, встановлено завищення сум податкового кредиту.

Крім цього, податковий орган вважає, що у перевірочному періоді позивач завищив витрати на загальну суму 204 374,35 грн. Такого висновку податківці дійшли через те, що ФОП ОСОБА_3 включив до переліку витрат суми ПДВ, що входять до ціни придбаних товарів, що є порушенням вимог Податкового кодексу України.

Враховуючи встановлені ОСОБА_1 перевірки порушення, Вознесенська ОДПІ 22 травня 2014 року прийняла наступні податкові повідомлення-рішення (т.1 а.с.62-64):

- №, яким визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість в сумі 51 092,75 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 40 874,20 грн. та за штрафними санкціями в сумі 10 218,55 грн.

- №, яким визначено грошове зобов'язання для фізичних осіб підприємців у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність в сумі 19 412,57 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 18 488,16 грн. та за штрафними санкціями в сумі 924,41 грн.

- №, яким визначено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 42 638,60 грн., у тому числі за основним платежем в сумі 34 110,87 грн. та за штрафними санкціями в сумі 8 527,73 грн.

Задовольняючи позовні вимоги та відповідно скасовуючи спірні податкові повідомлення-рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було надано до суду письмові договори та первинні документи, що підтверджують реальність здійснення господарських операцій, зокрема, надано журнал обліку надходження нафтопродуктів, товарно-транспортні накладні, сертифікати відповідності, паспорти якості, про які зазначав відповідач, що вони нібито відсутні у платника податків.

В свою чергу, представник податкового органу, в силу ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів факт неналежного оформлення даних документів або їх відсутність, що дало можливість суду дійти висновку про реальне здійснення господарських операцій.

Також суд першої інстанції вказав, що відповідачем не доведено факт включення суми ПДВ до витрат, які закладені в ціну придбаного пального, а тому позивач не включав ані в доходи, ані у витрати від операційної діяльності суми ПДВ.

Згідно із вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що правова позиція суду першої інстанції, яка викладена у судовому рішенні є законною та обґрунтованою, виходячи з наступного.

Питання, пов'язані з формуванням позивачем податкового кредиту, врегульовано ст.198 Податкового кодексу України.

Підпунктом «а» пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом наведених правових норм, необхідною умовою для включення до складу податкового кредиту податку на додану вартість є фактичність здійснення та підтвердження належним чином складеними первинними документами господарської операції, що відображає її реальність, яка є підставою для формування податкового обліку платника.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст апеляційної скарги містить зовсім інші доводи щодо порушення позивачем податкового законодавства, ніж ОСОБА_1 перевірки, на підставі якого були прийняти податкові повідомлення рішення, що дає підстави суду апеляційної інстанції критично ставиться до цих доводів.

Так, в ОСОБА_1 перевірки не зазначено про відсутність у позивача будь яких первинних документів, що складаються в момент здійснення господарської операції.

Також, в ОСОБА_1 перевірки не згадується про порушення позивачем податкового законодавства при здійсненні господарських операцій з таким контрагентом, як ТОВ «ОСОБА_1 Техно».

Водночас, відповідно до «Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства» акт це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Таким чином, акт є носієм доказової інформації про виявлені порушення.

Між тим, апелянт у своєї скарзі наполягає на те, що перевіркою встановлено заниження податку на додану вартість, у звязку з не підтвердженням реальності здійснення господарських операцій із вказаними контрагентами-постачальниками.

Враховуючи, що рішення суду переглядається в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає доцільним проаналізувати ці доводи та надати їм правову оцінку.

Так, оспорюючи господарську операцію позивача з ТОВ «Ямур-Трейд» представник податкової посилається на те, що стан зазначеного контрагента « 9», направлено повідомлення про відсутність за місцезнаходженням. Крім того, до перевірки не надано товарно-транспортних накладних.

Зазначене спростовується наступним.

Між позивачем (покупець) та ТОВ «Ямур-Трейд» (постачальник) 16 листопада 2011 року було укладено договір №0016/11-20011 відповідно до умов якого, є зобовязання постачальника передати у власність покупця паливно-мастильні матеріали (т.1 а.с.78-80). Також, постачальник зобовязувався передати, в узгоджені строки, у власність покупця, а покупець зобовязувався прийняти та оплатити, на умовах передбачених даним договором, паливно-мастильні матеріали.

На виконання вимог даного договору було поставлено на адресу позивача 5600л. дизельного палива на загальну суму з ПДВ 50400 грн., що підтверджено податковою накладною від 16 листопада 2011 року №2, рахунком-фактури, товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів (нафти) №89 та накладною від 16 листопада 2011 року (т.1 а.с.75-77, т.2 а.с.18).

Оплата за поставлений товар підтверджується платіжним доручення №136 від 16 листопада 2011 року на суму 50400 грн. (т.1 а.с.81).

При цьому, ТОВ «Ямур-Трейд» був зареєстрований платником податку на додану вартість, що підтверджується свідоцтвом №19618557 (т.1 а.с.84).

Посилання податкової на те, що ТОВ «Ямур-Трейд» відсутнє за місцезнаходженням є безпідставним, оскільки докази такої відсутності не містяться в матеріалах справи, не зазначено з якого періоду підприємство має стан "9".

По взаємовідносинам позивача з ТОВ «Арегва Техно» представник апелянта зазначив, що позивачем до перевірки не надано первинну бухгалтерську документацію, яка підтверджує факт виконання господарської операції.

Колегія суддів аналізуючи такі доводи виходить з наступного.

Як було вже зазначено вище, в ОСОБА_1 перевірки зауважень до цього контрагенту у Вознесенської ОДПІ - не було.

Попри на це колегія суддів вважає зазначити наступне.

Між позивачем (покупець) та ТОВ «Арегва Техно» (постачальник) 24 вересня 2012 року було укладено договір поставки палива моторного альтернативного №24/091, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати в погоджені терміни, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах, викладених в Договорі і додатках до нього, палива моторні альтернативні: А-92Е Турбо та А-95Е Турбо (т.1 а.с.86-90).

На виконання вимог даного договору надано податкову накладну від 09 жовтня 2012 року за №4 (т.1 а.с.85) та докази оплати за поставлений товар платіжне доручення №190 від 09 жовтня 2012 року (т.1 а.с.92).

Крім того, на виконання вимог ухвали Одеського апеляційного адміністративного суду про витребування доказів від 13 серпня 2015 року (т.2 а.с.123-124), ФОП ОСОБА_3 надав суду видаткові накладні від 09 жовтня 2012 року за № РН-9/102 та № РН-09/102 та товарно-транспортні накладні від 09 жовтня 2012 року за № 09/101 та № 09/102.

Таким чином, доводи апеляції по даному контрагенту не можуть бути прийняті судом до уваги, так як факт виконання спірних операцій підтверджується належним чином складеними первинними документами.

Крім цього, представником Вознесенської ОДПІ було зазначено, що ТОВ «Арегва Техно» знаходиться на обліку в Саратській ОДПІ ГУ Міндоходів в Одеській області за основним місцем обліку, тобто стан платника « 0».

Щодо контрагента ТОВ «Газтрон-Україна» суд виходить з наступного.

Як зазначено в самій апеляційній скарзі ТОВ «Газтрон-Україна» знаходиться на обліку в ДПІ у Подільському районі ГУ Міндоходів у м. Києві за основним місцем обліку, тобто стан платника « 0».

Між позивачем (покупець) та ТОВ «Газтрон-Україна» (постачальник) 12 грудня 2011 року укладено договір № СГ 12/09-А відповідно до умов якого, постачальник зобовязується поставити покупцю зріджений вуглеводневий газ, а покупець оплатити та прийняти товар (т.1 а.с.93-95).

На виконання умов даного договору позивачем до перевірки було надано податкову накладну від 17 червня 2012 року №575 (т.1 а.с.91), видаткову накладну № ГУР-04826 від 17 червня 2012 року (т.1 а.с.96), рахунок-фактуру № ГУР-000518 від 17 червня 2012 року. На підтвердження оплати за поставлений товар надано платіжне доручення №173 від 18 червня 2012 року (т.1 а.с.98).

Крім цього, на вимогу суду апеляційної інстанції, позивачем було надано журнал обліку надходження нафтопродуктів, який підтверджує надходження придбаного газу на АЗС та товарно-транспортну накладну № 000211 від 17 червня 2012 року, що підтверджує транспортування вказаного товару.

По господарським операціям з ТОВ «Нік-Нафта» суд виходить з наступного.

Між позивачем (покупець) та ТОВ «Нік-Нафта» (постачальник) 01 жовтня 2012 року укладено договір поставки № 0001-НН, відповідно до умов якого постачальник зобовязується передати, в узгоджені строки у власність покупця, а покупець зобовязується прийняти та оплатити на умовах, передбачених даним Договором, паливно-мастильні матеріали (т.1 а.с.100-102).

Виконання умов вказаного договору підтверджується податковими накладними, рахунками на оплату, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів (нафти), платіжними дорученнями (т.1 а.с.99,103-107, 111-115, 119-121).

Щодо господарських операцій з ТОВ «Кворум-Нафта» представник апелянта в апеляційній скарзі посилався на те, що до перевірки не було надано договору між позивачем та зазначеним контрагентом.

Однак, на вимогу суду апеляційної інстанції, яка була викладена в ухвалі про витребування доказів, позивачем було надано договір купівлі-продажу від 01 жовтня 2011 року за №01/10, відповідно до умов якого ТОВ «Кворум-Нафта» зобовязується передати у власність позивача, а позивач прийняти та оплатити нафтопродукти на умовах викладених в даному договорі.

На виконання умов цього договору позивачем надано податкові накладні, накладні, платіжні доручення та товарно-транспортні накладні (т.1 а.с.122-127, т.2 а.с.14,17).

Крім того, посилання представника податкової на відсутність сертифікатів якості на поставлену нафтову продукцію не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки такі містяться в матеріалах справи (т.2 а.с.22-25).

Також колегія суддів вважає, що доводи апелянта стосовно не надання позивачем подорожніх листів, довіреностей на прийняття товару не можуть бути безумовною підставою для визнання господарських операцій безтоварними, у разі наявності інших документів, які підтверджують факт виконання таких операцій.

Суд апеляційної інстанції вважає неможливим на підставі тільки вказаних доводів, робити висновок про безтоварність операції, оскільки інші докази, які надані позивачем в обґрунтування своїх вимог свідчать про зворотне.

У звязку з викладеним вище, спірне податкове повідомлення-рішення № підлягає скасуванню, що було вірно зроблено судом попередньої інстанції.

Щодо посилання в акті перевірки на завищення позивачем витрат, які полягають у включенні до переліку витрат суми ПДВ, що входять до ціни придбаних товарів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що податковий орган не довів належними доказами таке твердження, у звязку з наступним.

Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Поряд з цим, до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу (п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України).

Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг) (п.177.3 ст.177 Податкового кодексу України).

Відповідно до п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо скасування податкових повідомлень-рішень № та № є - правильним та обґрунтованим.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки усі обставини, що входять до предмета доказування у справі, встановлені судом першої інстанції на підставі повного та всебічного дослідження наявних у справі доказів, які відповідають ознакам належності та допустимості, цим обставинам надана правильна юридична оцінка, то підстав для скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.

Відповідно до вимог ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Вознесенської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2014 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Вознесенської обєднаної Державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення повного тексту судового рішення.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя І.П. Косцова