Справа № 813/5575/15
Суддя: Сасевич Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-11-30 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2015 року №813/5575/15

м.Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого-судді Сасевича О.М.,

за участю секретаря судового засідання Чижук М.М.,

представника позивача Пашкутської Н.М.,

представника відповідача Лавріва В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Державного підприємства «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» до управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення №17 від 30.06.2015 року, -

В С Т А Н О В И В :

Державне підприємство «Львіввугілля» в особі відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області, в якій просить визнати протиправним та скасувати рішення в.о. начальника УПФУ в Сокальському районі Львівської області №17 від 30.06.2015 року про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду.

Свої позовні вимоги в даній справі позивач обґрунтовує тим, що, на його думку, оспорюване рішення було прийняте з порушенням норм чинного законодавства України.

Так, позивач зазначає, що рішенням №17 від 30.06.2015 року було застосовано до відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» Державного підприємства «Львіввугілля» штраф у розмірі 12 504,58 грн. і пеню в розмірі 148 819,30 грн.

Як випливає зі змісту спірного рішення, штраф і пеню було застосовано за п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Проте, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було виключено й станом на день прийняття оспорюваного рішення норма закону, на підставі якої воно було прийнято, втратила чинність і не існувала.

У зв'язку з чим, позивач вважає, що відповідачем було безпідставно винесено оспорюване рішення №17 від 30.06.2015 року про застосування фінансових санкцій та нарахування пені, яке є протиправним та підлягає скасуванню.

Ухвалою судді Львівського окружного адміністративного суду від 23.09.2015 року дану позовну заяву було залишено без руху, а позивачу надано строк для усунення її недоліків.

06.10.2015 року позивач усунув недоліки позовної заяви, яку було залишено без руху ухвалою судді від 23.09.2015 року.

Ухвалами судді від 06.10.2015 року у даній адміністративній справі відкрито провадження, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

На заперечення позовних вимог відповідачем було подано заперечення на адміністративний позов. У своєму запереченні відповідач обґрунтовує законність оспорюваного рішення, а його позиція полягає в наступному.

Відповідач указує на те, що відокремлений підрозділ «Шахта «Степова» Державного підприємства «Львіввугілля» є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, він узятий на облік в управлінні Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області та несе обов'язки з нарахування, обчислення та сплати страхових внесків в установлені законом строки й порядку.

Згідно з поданими позивачем звітами за листопад і грудень 2010 року, з нього належало до сплати 105 831,07 грн. і 106 261,06 грн. страхових внесків, відповідно. Однак, позивачем не було сплачено нараховані страхові внески. Відповідно до даних обліку платника страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, борг позивача зі страхових внесків становив 125 074,69 грн. станом на 01.12.2010 року та станом на 01.01.2011 року. У подальшому, позивачем було частково здійснено погашення існуючої заборгованості по страхових внесках.

У зв'язку з чим, ураховуючи платежі, здійснювані позивачем та суми непогашеної заборгованості зі страхових внесків, відповідачем 01.02.2011 року було виставлено позивачеві вимогу №653 на суму недоїмки 125 045,75 грн. (106 261,06 грн. страхові внески за грудень 2010 року та 18 784,69 грн. частина страхових внесків за листопад 2010 року), яка не оскаржувалася.

У подальшому, така недоїмка зі страхових внесків погашалася, а саме: 10 000,00 грн. 27.12.2013 року; 5 000,00 грн. 31.01.2014 року; 3 784,69 грн. 28.02.2014 року; 14 215,31 грн. 28.02.2014 року; 12 000,00 31.03.2014 року; 21 000,00 грн. 30.04.2014 року; 20 000,00 грн. 30.05.2014 року; 39 045,75 грн. 26.06.2014 року.

Таким чином, у 2013-2014 роках позивачем було погашено недоїмку в частині залишку несплачених страхових внесків за листопад і грудень 2010 року в сумі 18 784,69 грн. та 106 261,06 грн., відповідно.

У зв'язку із несвоєчасною сплатою страхових внесків управлінням Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області на підставі п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було нараховано фінансову санкцію в розмірі 10% в сумі 12 504,58 грн., а також пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення в сумі 148 819,30 грн., про що винесено рішення №17 від 30.06.2015 року.

При цьому, відповідач акцентує увагу на тому, що хоча п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» і було з 01.01.2011 року виключено, проте, відповідно до приписів п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій на період до повного стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 01.01.2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 01.01.2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій.

Відповідно, зважаючи на те, що санкції було застосовано у зв'язку з несвоєчасною сплатою заборгованості, яка виникла до 01.01.2011 року, відповідач вважає своє рішення №17 від 30.06.2015 року обґрунтованим та законним, а тому не вбачає підстав для його скасування.

У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та просила суд позов задовольнити повністю, а саме - визнати протиправним і скасувати рішення №17 від 30.06.2015 року.

Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні викладеним у запереченнях, наголосив на правомірності спірного рішення №17 від 30.06.2015 року та просив у позові відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення із наступних підстав.

Судом встановлено, що 30.06.2015 року в.о. начальника управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області було винесено рішення №17 про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду. Таке рішення було винесено суб'єктом владних повноважень щодо відокремленого підрозділу «Шахта «Степова» Державного підприємства «Львіввугілля» (). Рішенням №17 було накладено на такий відокремлений підрозділ штраф у розмірі 10% від своєчасно не сплачених страхових внесків у сумі 12 504,58 грн., а також нараховано за період з 28.12.2010 року по 26.06.2014 року пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення сплати страхових внесків в сумі 148 819,30 грн.

Вважаючи свої права порушеними та не погоджуючись із рішенням №17 від 30.06.2015 року, позивачем було оскаржено його в адміністративному порядку до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівські області за скаргою №4/1104 від 10.07.2015 року, яка рішенням Пенсійного органу №9394/06-25 від 10.09.2015 року була залишена без задоволення.

Не погодившись із такими діями та рішеннями суб'єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з означеним позовом та просить визнати протиправним і скасувати рішення №17 від 30.06.2015 року, аргументуючи це безпідставністю його прийняття на підставі неіснуючої (виключеної з 01.01.2011 року) норми закону - п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У зв'язку з чим, суд відзначає, що п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній до 01.01.2011 року) було встановлено, що виконавчі органи Пенсійного фонду застосовують до страхувальників за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум, а також, одночасно на суми своєчасно не сплачених (не перерахованих) страхових внесків і фінансових санкцій нараховується пеня в розмірі 0,1 відсотка зазначених сум коштів, розрахована за кожний день прострочення платежу.

У подальшому, відповідно до пп.«й» пп.12 п.11 розділу VIIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року частини першу - дев'яту статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» було виключено. Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01.01.2011 року, відтак, із цієї дати Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не містить п.2 ч.9 ст.106, на яку посилається відповідач у рішенні №17 від 30.06.2015 року.

У той же час, суд бере до уваги те, що згідно з положеннями абз.6 п.7 розділу VIIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», на період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі, нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що, з урахуванням приписів абз.6 п.7 розділу VIIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», за органами Пенсійного фонду України збережено повноваження щодо застосування після 01.01.2011 року фінансових санкцій, передбачених п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції чинній до 01.01.2011 року), за несплату заборгованості по страхових внесках, яка виникла до 1 січня 2011 року. При цьому, така правова позиція також відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 12.05.2015 року в справі №21-370а15, постанові від 31.03.2015 року в справі №21-77а15, постанові від 25.03.2014 року в справі №21-27а14, які в силу приписів ст.ст.161, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, за відсутності підстав для відступлення від них, є обов'язковими для застосування.

Як уже було вказано вище, санкції за оскаржуваним рішенням №17 від 30.06.2015 року були застосовані відповідачем за несвоєчасну сплату страхових внесків за листопад і грудень 2010 року, тобто щодо заборгованості позивача зі страхових внесків, яка виникла до 01.01.2011 року, що також не спростовується ані доводами сторін, ані поданими ними доказами.

Відтак, зважаючи ж на те, що фінансові санкції за рішенням №17 від 30.06.2015 року були застосовані в зв'язку з несвоєчасним погашенням заборгованості по страхових внесках за листопад і грудень 2010 року, таке рішення управління Пенсійного фонду України в Сокальському районі Львівської області відповідає його повноваженням і компетенції, а застосування ним п.2 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в даному випадку є правомірним, позаяк, відповідає нормі абз.6 п.7 розділу VIIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

У зв'язку з чим, суд приходить до висновку про те, що доводи позивача, на яких базуються його вимоги в даній адміністративній справі, є необґрунтованими та з цих підстав оспорюване рішення №17 від 30.06.2015 року не може бути визнаним протиправним і скасованим, а тому позов до задоволення не підлягає.

Ураховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог, витрати пов'язані з розглядом справи, згідно положень ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 2, 7-11, 18, 19, 69-72, 86, 87, 94, 143, 158, 160-163, 167, 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі у відповідності до ч.3 ст.160 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішення за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Сасевич О.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 01 грудня 2015 року.