Справа № 800/371/15
Суддя: Конюшко К.В.
Дата ухвалення: 2015-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
23 листопада 2015 року П/800/371/15
судді Вищого адміністративного суду України Конюшка К.В. стосовно рішення Вищого адміністративного суду України від 23.11.2015 у справі № П/800/371/15
Постановою Вищого адміністративного суду України від 23.11.2015 №П/800/371/15 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22.09.2015 № 2377/дп-15.
На підставі частини третьої статті 25 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України вважаю за доцільне висловити окрему думку.
У цьому випадку, задовольняючи вказаний адміністративний позов, суд виходив, зокрема, з того, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 22.09.2015 № 2377/дп-15 є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 КАС України, воно підлягає оскарженню в судовому порядку, оскільки порушує права позивача та зачіпає його інтереси у сфері публічно-правових відносин.
Вважаю, що вказаний висновок суду є помилковим з огляду на таке.
Як установлено судом під час розгляду справи, під час здійснення дисциплінарного провадження стосовно судді Ковтуненка В.В. та прийняття оспорюваного рішення від 22.09.2015 Комісія керувалась положеннями Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 29.03.2015 (далі - Закон № 2453-VI).
Частиною першою статті 84 Закону № 2453-VI було встановлено, що дисциплінарне провадження - це процедура розгляду органом, визначеним законом, звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов'язків чи присяги судді.
Згідно з частиною п'ятою статті 87 Закону № 2453-VI за наслідками дисциплінарного провадження Вища кваліфікаційна комісія суддів України може прийняти рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав.
Відповідно до частини першої статті 88 Закону № 2453-VI було передбачено, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді догани.
У статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» визначено, що питання про звільнення судді з підстав, передбачених пунктами 4 - 6 частини п'ятої статті 126 Конституції України, Вища рада юстиції розглядає після надання Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, іншого суб'єкта у випадках, визначених законом, відповідного висновку або за власною ініціативою. Якщо в процесі розгляду питання про звільнення судді Вища рада юстиції дійде висновку про відсутність підстав для звільнення судді, проте вчинені суддею дії можуть мати наслідком дисциплінарну відповідальність, Вища рада юстиції може прийняти рішення про притягнення суддів Верховного Суду України та вищих спеціалізованих судів до дисциплінарної відповідальності, а щодо інших суддів - про направлення матеріалів до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Аналіз вищенаведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що звільнення судді за порушення присяги відбувається за поданням Вищої ради юстиції. Тобто до повноважень Вищої ради юстиції належить внесення подання, після розгляду цього питання на її засіданні, до Верховної Ради України.
При цьому до повноважень Вищої кваліфікаційної комісії України віднесено надання висновку з направленням відповідної рекомендації до Вищої ради юстиції.
Разом з тим, вказаний висновок Комісії не є обов'язковим для Вищої ради юстиції. Оскільки згідно з положеннями статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» на своєму засіданні Вища рада юстиції при розгляді справи проводить перевірку наявності чи відсутності доказів щодо порушення присяги суддею та приймає відповідне рішення. Тобто, надання Вищою кваліфікаційною комісією України висновку про порушення суддею присяги є тільки підставою для розгляду вказаного питання Вищою радою юстиції та встановлення відповідних обставин щодо наявності чи відсутності порушення суддею присяги і прийняття у встановленому порядку рішення відповідно до наданих цьому органу публічної влади повноважень.
Відповідно до оскарженого рішення в цій справі Кваліфікаційна комісія суддів України направила рекомендацію до Вищої ради юстиції про звільнення позивача з посади з підстав, передбачених пунктом п'ятим частини п'ятої статті 126 Конституції України. Тобто вказане рішення для Вищої ради юстиції носить рекомендаційний, а не обов'язковий характер.
Водночас, вважаю, що оскаржене рішення Комісії не є остаточним, викладені у ньому висновки щодо обставин фактичних обставин можуть бути переглянуті Вищою радою юстиції, а тому предметом судового контролю в цьому випадку є виключно процедура прийняття такого рішення відповідачем.
За змістом пункту 1 частини першої статті 30 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (у редакції від 05.06.2012) рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції приймається Комісією «за результатами перевірки відомостей про наявність підстав для звільнення судді з посади». Це означає, що Комісія не повинна давати висновок про наявність чи відсутність підстав для звільнення судді, а лише констатує достатність доказів, які вказують ймовірність існування відповідної обставини. Тобто рішення відповідача повинно бути фактично актом про допуск справи до провадження у Вищій раді юстиції.
Наведене вище дає підстави вважати, що рішення про направлення рекомендації за своєю правовою природою є проміжним процедурним актом, що містить висновок про наявність підстав для звільнення судді з посади.
Отже, скасування в порядку адміністративного судочинства рішення Комісії про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади фактично призводить до припинення адміністративного розслідування (дисциплінарного провадження), яке ще не закінчено шляхом прийняття відповідного рішення за результатами його здійснення.
Слід зазначити, що із принципу розподілу влад, закладеного у Конституції України, випливає, що суди повинні утримуватись від ухвалення висновків, які можуть порушити самостійність публічної адміністрації під час реалізації нею визначеної законом компетенції. Одним із проявів цього принципу, зокрема, може бути твердження про те, що суб'єкт владних повноважень повинен мати достатні повноваження та фактичну можливість без перешкод, у тому числі з боку судової влади, сформувати власні висновки щодо питань факту та права у справі, що перебуває у його провадженні. Це означає, що суд повинен утриматися від формулювання висновків з питань права чи факту у справі, у якій відповідний суб'єкт владних повноважень ще не ухвалив кінцевого рішення.
Таким чином, заявляючи позов щодо скасування рішення Комісії про направлення рекомендації Вищий раді юстиції, суддя-позивач фактично має на меті припинити провадження щодо звільнення його з посади. Проте цей процедурний інтерес судді-позивача, у разі його реалізації, взагалі унеможливить реалізацію публічної функції із встановлення балансу між приватним інтересом судді-позивача на доступ до державної служби та публічним інтересом щодо відповідальності суддівського корпусу перед суспільством. Така ситуація здатна призвести до неефективності публічної адміністрації. Це породжує певні сумніви щодо наявності у судді-позивача права вимагати скасування проміжного рішення Комісії з будь-яких інших підстав ніж порушення процедури прийняття такого рішення відповідачем.
Отже, на мою думку, встановивши на початку розгляду справи на основі норм матеріального права, що у судді-позивача таке право дійсно відсутнє, суд з метою забезпечення ефективності публічної адміністрації має право відмовити в розгляді решти питань правового спору.
Суддя Вищого адміністративного
суду України К.В. Конюшко