Справа № 802/3790/15-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 листопада 2015 р. Справа № 802/3790/15-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

Суддів: Альчука Максима Петровича

Воробйової Інни Анатоліївни

за участю:

секретаря судового засідання: Павліченко Аліни Володимирівни

позивача: ОСОБА_3

представника відповідача ДФС України: Бойка С.В.

представника відповідача Вінницької митниці:Маковія О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Державної фіскальної служби України, Вінницької митниці ДФС, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ГУ ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_3 (далі - позивач) із адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач 1, ДФС України), Вінницької митниці ДФС (далі - відповідач 2) про визнання дій протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку та зобов'язання вчинити дії.

Мотивуючі позовні вимоги, позивач зазначив, що він працював на посаді заступника начальника Вінницької митниці ДФС України, однак 18 вересня 2015 року Державною фіскальною службою України прийнято наказ №718 про звільнення його з посади. На виконання зазначеного наказу Вінницькою митницею ДФС прийнято наказ від 21.09.2015 № 400-о «Про розрахунок та звільнення працівників митниці», яким ОСОБА_3 звільнено з посади.

Дії щодо прийняття наказів та самі накази позивач вважає протиправними. Позивач наголошує, що підстава його звільнення з посади за неналежне виконання службових обов'язків щодо організації боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, зокрема при протидії митним правопорушенням поза пунктами пропуску, невжиття своєчасних заходів стосовно припинень порушень митних правил при транзиті та тимчасовому ввезенні на митну територію України транспортних засобів особистого користування, є необґрунтованою та такою, що не відповідає дійсності. Зазначає, що виконання обов'язків заступника начальника приступив тільки з грудня 2014 року, а більшість порушень, зазначених в акті, стосуються саме 2014 року, тобто у період, коли обов'язки заступника начальника виконувала інша особа. Крім того, вказує на те, що під час виконання ним обов'язків заступника начальника Вінницької митниці ДФС показники в роботі зазначеного органу навпаки виросли, про що також зазначено в акті перевірки.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Від ДФС України до канцелярії суду також надійшли письмові заперечення, у яких зазначено, що порушення при організації митного контролю й митного оформлення товарів, транспортних засобів, боротьби із контрабандою, виявлені в ході перевірки, дійсно мали місце і стали підставою для прийняття оскаржуваних наказів.

Представник Вінницької митниці ДФС у судовому засіданні заперечував, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Від Вінницької митниці ДФС до канцелярії суду надійшли письмові заперечення, у яких відповідач 2 зазначив, що Вінницька митниця ДФС, як орган, позбавлена права на вжиття заходів, що стосуються ключових питань проходження служби, у тому числі прийому на роботу та звільнення, до такої категорії посад, як заступник начальника митниці, а тому не є самостійним суб'єктом у прийнятті рішень із цих питань.

Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову також заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в поданих до суду запереченнях

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши інші докази, які є у справі, суд приходить до переконання, що заявлений адміністративний позов належить задовольнити частково, з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_3 був призначений на посаду начальника Вінницької митниці ДФС у грудні 2014 року. Наказом Віницької миниці ДФС від 13.01.2015 р. № 19 з метою забезпечення ефективної організації роботи структурних підрозділів розподілено обов'язки по керівництву роботою структурних підрозділів Вінницької митниці ДФС, у тому числі заступнику начальника Вінницької митниці ДФС: ; управління аналізу ризиків та протидії митним правопорушенням; відділ чергових (а.с.79-80).

Наказом ДФС № 718 від 18.09.2015 року, на підставі ст. 147, 148, 149, відповідно до п.1 ч.1 ст. 41 Кодексу законів про працю України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків ОСОБА_3 звільнено з посади.

Наказом Вінницької митниці ДФС № 400-о від 21.09.2015р. «Про розрахунок та звільнення працівників митниці» ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника Вінницької митниці ДФС та виплачено йому компенсацію за невикористану відпустку (а.с.14)

Водночас звільненню позивача з публічної служби передували наступні обставини.

На виконання розпорядження ДФС від 07.07.2015 № 184-р «Про проведення перевірок» із змінами, робочими групами територіальних органів ДФС проведено перевірки Вінницької, Волинської, Житомирської, Запорізької, Полтавської, Рівненької, Сумської та Харківської митниць ДФС з окремих питань організації роботи».

Так, з 08.07.2015р. по 07.08.2015р. робочою групою у складі працівників ГУ ДФС у Вінницькій області та територіальних органів Митниці ДФС, на чолі з начальником відділу внутрішнього аудиту та контролю ДФС у Вінницькій області Волкодавом П.М., з відома та у присутності начальника Вінницької митниці ДФС Савчука О.В., проведено внутрішню перевірку стану організації роботи Вінницької митниці ДФС за період діяльності з 01.01.2014 по 30.06.2015 щодо забезпечення повноти оподаткування товарів та з інших питань.

В ході проведення внутрішньої перевірки Вінницької митниці ДФС встановлено ряд порушень, допущених посадовими особами Вінницької митниці ДФС, що відображено в акті перевірки Вінницької митниці ДФС від 20.08.2015 № 9547/7/02-80/3 (а.с. 19-43), а саме: співробітниками Вінницької митниці протягом 2014 року не виявлено порушень митних правил України за ознаками, передбаченими ст. 482 Митного кодексу України, за січень - травень 2015 року виявлено один такий випадок, на підставі інформації, отриманої від Державної прикордонної служби України (заступник начальника митниці ОСОБА_3 з 31.12.2014), що свідчить про низький рівень пошукової роботи. Неналежно організовано роботу митниць щодо контролю за дотриманням строків, встановлених законодавством для митних режимів «тимчасове ввезення» та «транзит», при переміщенні на митну територію України громадянами транспортних засобів особистого користування, що негативно впливає на оперативність застосування відповідних заходів до порушників митного законодавства. На порушення вимог ч.3 ст.380 Митного кодексу України у зоні діяльності Вінницької митниці ДФС у вересні-жовтні 2014 року ввезено громадянами-резидентами транспортні засоби у митному режимі «тимчасове ввезення до одного року» без надання письмового зобов'язання про зворотне вивезення та сплати всіх митних платежів (транспортні засоби марки Mercedes-Benz 250 D, Mercedes-Benz 110 VITO) (заступник начальника митниці ОСОБА_3.) (а.с.10)

Надаючи оцінку законності наказу Державної фіскальної служби України № 718 від 18.09.2015 року, суд керується такими мотивами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про держану службу" № 3723-XII від 16.12.1993 року з наступними змінами і доповненнями (далі - Закон, Закон № 3723-XII, Закон України "Про держану службу") державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів.

Основні обов'язки державних службовців визначені статтею 10 вищевказаного Закону. Так, державний службовець повинен дотримуватись Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; не допускати порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосередньо виконувати покладені на нього службові обов'язки, своєчасно і точно виконувати рішення державних органів чи посадових осіб, розпорядження і вказівки своїх керівників; зберігати державну таємницю, інформацію про громадян, що стала йому відома під час виконання обов'язків державної служби, а також іншу інформацію, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійно вдосконалювати організацію своєї роботи і підвищувати професійну кваліфікацію; сумлінно виконувати свої службові обов'язки, ініціатива і творчість в роботі. Державний службовець повинен діяти в межах своїх повноважень. У разі одержання доручення, яке суперечить чинному законодавству, державний службовець зобов'язаний невідкладно в письмовій формі доповісти про це посадовій особі, яка дала доручення, а у разі наполягання на його виконанні - повідомити вищу за посадою особу.

В силу вимог ст. 147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Статтею 14 Закону України "Про держану службу" встановлено особливості дисциплінарної відповідальності державних службовців, зокрема те, що дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов'язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює. До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність, затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

Аналізуючи наведені вище норми, суд приходить до висновку, що норми Закону № 3723-ХІІ є спеціальними по відношенню до Кодексу законів про працю України. Тобто, за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків до державного службовця поряд із звільненням та попередженням можуть застосовуватись заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність, затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.

У судовому засіданні судом встановлено, що жодних заходів дисциплінарного впливу до позивача не застосовувались.

Статтею 41 Кодексу законів про працю України передбачені додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Так, зокрема, відповідно до п.1ч.1 ст.41 крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

Вирішуючи питання про те, чи є те чи інше порушення трудових обов'язків грубим, суд бере до уваги абзац 2 пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Вказаним положенням Постанови передбачено, що суд, вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Порушення є одноразовим. Верховний Суд вважає неможливим звільнення за пунктом 1 стаття 41 КЗпП, якщо порушення носить тривалий, а не разовий характер, зокрема, не дає підстав для звільнення за цим пунктом у зв'язку з послаблення контролю за роботою підлеглих працівників. Наведене також підтверджується сталою правовою позицією Верховного Суду України, викладеною, зокрема, в ухвалі від 18.11.2004 р. по справі за позовом громадянина Г. до Антимонопольного комітету України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи зі змісту п. 1 ст. 41 КЗпП підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не тривале, зокрема, неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих тощо).

У судовому засіданні представником відповідача не було надано пояснень, у чому саме полягало одноразове грубе порушення трудових обов'язків ОСОБА_3

Враховуючи викладене, суд виходить із того, що фактично підставою для прийняття наказу про звільнення із його подальшими змінами, слугували результати перевірки. Однак, додаткові заходи, зокрема ініціювання проведення службового розслідування по факту допущених порушень, відповідачем не вживались.

Постановою Кабінету Міністрів України № 750 від 13.06.2000 затверджено «Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування» (далі - Порядок).

Відповідно до п.1 Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування може бути проведено службове розслідування:

у разі невиконання або неналежного виконання ними службових обов'язків, перевищення своїх повноважень, що призвело до людських жертв або заподіяло значну матеріальну чи моральну шкоду громадянинові, державі, підприємству, установі, організації чи об'єднанню громадян; у разі недодержання ними законодавства про державну службу, службу в органах місцевого самоврядування, антикорупційного законодавства на вимогу особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою зняття безпідставних, на її думку, звинувачень або підозр.

Разом з тим, суд враховує і те, що позивач був призначений на посаду тільки в грудні 2014 року, а перевіркою охоплювався період роботи 2014 рік та перше півріччя 2015 року. Тобто висновки перевіряючих про допущені порушення та неналежним чином організовану роботу ОСОБА_3 за 2014 рік є взагалі безпідставним.

Частиною четвертою статті 40 КзПП не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Разом з тим, статтею 43 Конституції України гарантовано захист від незаконного звільнення, а згідно із ст. 32 Закону № 3723-XII рішення про припинення державної служби може бути оскаржено державним службовцем безпосередньо до суду.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 1 ст. 71, ст. 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єктів владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та дій, суд доходить висновку про протиправність п.п.1.1. п.1 наказу Державної фіскальної служби України № 718 від 18.09.2015 року в частині звільнення ОСОБА_3 з 21.09.2015р. з посади заступника начальника Вінницької митниці ДФС.

Відтак, адміністративний позов належить задовольнити в цій частині.

Водночас, судом встановлено, що на виконання вимог наказу Державної фіскальної служби України № 718, начальником Вінницької митниці ДФС прийнято наказ № 400-о від 21.09.2015р. «Про розрахунок та звільнення працівників митниці» ОСОБА_3 звільнено з посади заступника начальника Вінницької митниці ДФС та виплачено йому компенсацію за невикористану відпустку. Враховуючи те, що позивач у прохальній частині поданого позову не просить визнати його протиправним та скасувати, але така необхідність логічно випливає із попередніх обставин, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших приписів ніж ті, про які йдеться у позовній заяві.

Вихід за межі позовних вимог можливий у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, при цьому вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна вимога.

Це саме підтверджується і п.5 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №7 від 20.05.2013 року, а саме, відповідно до частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за меж позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. При цьому слід ураховувати, що в такому разі в мотивувальній частині рішення суд повинен навести відповідне обґрунтування.

З урахуванням того, що поновлення позивача на посаді є неможливим без визнання протиправним та скасування наказу Вінницької митниці ДФС № 400-0 від 21.09.2015, а відтак, реалізація захисту його прав не відбудеться, суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та скасувати наказ № 400-о від 21.09.2015р.

В силу положень ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, з метою захисту порушених прав та інтересів позивача ОСОБА_3, суд вважає необхідним поновити його на тій посаді, з якої він був незаконно звільнений, тобто на посаді заступника начальника Вінницької митниці ДФС, починаючи з дати припинення державної служби, тобто з 21 вересня 2015 року.

При цьому рішення суду в цій частині відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України та п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України підлягає негайному виконанню.

Надаючи оцінку вимозі позивача про стягнення з Вінницької митниці ДФС середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21.09.2015 року по день ухвалення рішення суду із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 382,96 грн., суд керується наступними мотивами.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, згідно з абз. "з" п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (далі - Порядок), цей Порядок застосовується у випадку вимушеного прогулу.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом досліджено довідку видану начальником ВЕРБО про обчислення середньої заробітної плати згідно Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» ОСОБА_3.

Для розрахунку середньої заробітної плати ОСОБА_3 враховано останні два місяці перед звільненням. Таким чином, середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 382,96 грн.

Крім того, оскільки нарахування та виплата заробітної плати на час звільнення з державної служби позивачу проводились Вінницькою митницею ДФС, то і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має відбуватись за рахунок коштів цього державного органу.

Отже, позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.

Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати звіт про виконання рішення суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Суд виходячи із вказаної норми, зауважує те, що це є право суду, а не його обов'язком, а відтак, суд не вбачає підстав для задоволення цієї позовної вимоги.

Таким чином, повно, всебічно і об'єктивно дослідивши усі обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного здобутого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_3 частково.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач не довів правомірність оскаржуваних рішень - наказів про звільнення, водночас позивач в судовому засіданні довів та підтвердив дослідженими в межах розгляду справи належними доказами наявність підстав для визнання протиправними та скасування рішень відповідачів.

Враховуючи відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати підпункт 1.1. пункту 1 наказу Державної фіскальної служби України № 718 від 18.09.2015 року в частині звільнення з посади заступника начальника Вінницької митниці Державної фіскальної служби України ОСОБА_3.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1 наказу Вінницької митниці Державної фіскальної служби України № 400-о від 21.09.2015 року "про розрахунок та звільнення працівників митниці" в частині звільнення з посади заступника начальника Вінницької митниці Державної фіскальної служби України ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на посаді заступника начальника Вінницької митниці Державної фіскальної служби України.

Зобов'язати Вінницьку митницю Державної фіскальної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із розрахунку середньоденної заробітної плати в сумі 382 грн. 96 коп. за один день.

Постанову в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати допустити до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий Суддя Чернюк Алла Юріївна

Судді Альчук Максим Петрович

Воробйова Інна Анатоліївна