Справа № 821/3109/15-а
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2015-12-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 р.м.ОдесаСправа № 821/3109/15-а

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Пекний А.С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних нарахованих на суму простроченого грошового зобовязання з виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

02.09.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області, та з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь 67543,48 грн. в рахунок відшкодування інфляційних витрат та 12087,24 грн. в рахунок відшкодування трьох відсотків річних, нарахованих на суму простроченого грошового зобовязання з виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 15.10.2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказану постанову суду.

Апелянт посилається на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Позивач зазначив, твердження суду про те, що ст. 625 ЦК України передбачено насамперед договірні правовідносини не відповідають нормам вказаного Кодексу.

Так, на думку позивача, в контексті ч. 2 ст. 625 ЦК України за умови відсутності іншого розміру процентів відшкодування за несвоєчасне виконання грошового зобовязання, встановленого спеціальним законом (КЗпП України), яким зазначене не врегульовано, як не врегульовано і іншими Законами «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», на які посилається суд першої інстанції, до даного грошового зобовязання підлягають застосуванню норми ст. 625 ЦК України.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 15.10.2015 року та ухвалення нової постанови, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть учать у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи колегія суддів дійшла наступного:

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 18.04.2011 року у справі №2а-343/11/2170, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2013 року, було задоволено позов ОСОБА_2 до Каланчацької районної державної адміністрації Херсонської області та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 втрачений середній заробіток за період з 05.10.2006 року по 10.10.2006 року у розмірі 202,26 грн. та компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки за період з 02.06.2006 року по 10.10.2006 року у розмірі 373,59 грн.

Грошові кошти, стягнуті за вказаним рішенням суду у справі №2а-343/11/2170 були виплачені позивачу 11.07.2011 року.

Як встановлено з матеріалів справи, при виплаті позивачу у липні 2011 року середнього заробітку при звільненні та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, належних йому на день звільнення, Каланчацька РДА, всупереч вимог ст.117 Кодексу законів про працю України, не нарахувала і не виплатила позивачу також середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Зазначене стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з відповідним позовом до Каланчацької РДА про зобовязання виплатити відшкодування за затримку розрахунку при звільненні.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.01.2015 року у справі №2а-3979/11/2170, з урахуванням ухвали Херсонського окружного адміністративного суду від 19.06.2015 року про зміну способу виконання, було стягнуто з Каланчацької РДА на користь ОСОБА_2 відшкодування за затримку розрахунку при звільненні в сумі 93 550,52 грн. Вказана сума відшкодування була остаточно виплачена позивачу 07.08.2015 року.

Звертаючись з позовом до суду в даному випадку, позивач просив стягнути з відповідача суму інфляційних витрат та трьох відсотків річних нарахованих на прострочене грошове зобовязання у розмірі 93 550,52 грн. з виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні.

Позивач вважає, що з моменту ухвалення судового рішення у справі №2а-343/11/2170 у спорі про розмір належних йому сум при звільненні, між ним та відповідачем виникло правовідношення грошове зобовязання з виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, яке Каланчацька РДА прострочила, виконавши його лише 07.08.2015 року.

В свою чергу, наслідки прострочення грошового зобовязання визначені ст.625 Цивільного кодексу України, а тому позивач просив стягнути з відповідача на виконання цієї правової норми інфляційні втрати та 3% річних від суми простроченого грошового зобовязання з виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, а саме за період з липня 2011 року по липень 2015 року.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, зважаючи на наступне:

Відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 116 вказаного Кодексу передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

В свою чергу, ст. 3 КЗпП України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Таким чином, відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Слід зазначити, що за змістом ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю сутністю не являється санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції стосовно того, що ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин, оскільки вони врегульовані положеннями трудового законодавства.

Крім того, аналіз частини другої статті 625 ЦК України дає підстави для висновку, що відповідальність за порушення грошового зобовязання, встановлена статтею 625 ЦК України, передбачає насамперед наявність договірних правовідносин, тобто положення зазначеної статті поширюються на порушення грошового зобовязання.

При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Відповідно до положень статей 509, 526 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В даному випадку з рішення суду про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку зобовязальні правовідносини не виникають.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що між позивачем та відповідачем існують правові відносини, які регулюються нормами трудового законодавства, оскільки вони виникли з приводу порушення права позивача на оплату праці та не мають договірного характеру, а тому в даному випадку відсутні і правові підстави для застосування до цих правовідносин положень ст.625 ЦК України.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 197, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2015 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: А.В. Бойко

Судді: Т.М. Танасогло

ОСОБА_1