Справа № 2а-564/11/0970
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2011-03-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" березня 2011 р. Справа № 2a-564/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

Судді Тимощука О.Л.

при секретарі Бурда М.Р.

за участю: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: фізичної особи - підприємця ОСОБА_2

до відповідача: Управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі

про визнання протиправними дій, скасування вимоги №Ф-273 від 19.11.10 р.,-

ВСТАНОВИВ:

Субєкт підприємницької діяльності фізична особа ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі про визнання протиправними дій, скасування вимоги про сплату боргу №Ф-273 від 19 листопада 2010 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що управлінням Пенсійного фонду України в Галицькому районі неправомірно, всупереч нормам Конституції України, вимогам Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», пункту 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності субєктів малого підприємництва», статті 1 Закону України «Про систему оподаткування», прийнято вимогу про сплату заборгованості зі сплати внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування за липень вересень 2010 року в загальній сумі 758,46 грн. Оскільки позивач є платником єдиного податку, вважає, що він звільнений від сплати збору на державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду Україні, а вимоги Закону України «Про внесення змін до законів України «Про державний бюджет України на 2010рік» та «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»від 08.07.2010 року №2461-VI, відповідно до якого фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування, сплачують страхові внески до Пенсійного фонду України в порядку, визначеному положеннями Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не можуть бути застосовані відповідачем, у звязку з тим, що вищенаведений Закон суперечить чинному законодавству та порушує права та законні інтереси позивача, захист яких передбачений нормами Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод». Крім того, відповідачем порушено процедуру апеляційного узгодження суми боргу в розмірі 758,46 грн., оскільки на скаргу позивача від 09.12.2010 року управлінням Пенсійного фонду України в Галицькому районі, протягом 20-ти днів, у відповідності до вимог пп. 5.2.2 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетом та державними цільовими фондами», відповідачем не надано відповіді, тому вважає заявлену скаргу задоволеною, а саму вимогу про сплату боргу в сумі 758,46 грн., такою, що підлягає скасуванню.

В позовній заяві позивач просить постановити ухвалу про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення виконання оскаржуваної вимоги про сплату боргу № Ф-273 від 19.11.2010 року управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі до набрання рішення по справі законної сили.

14.02.2011 року ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду в задоволенні клопотання про забезпечення адміністративного позову позивачу відмовлено.

Позивач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце проведення судового розгляду справи судом повідомлявся належним чином. В позовні заяві, наданій суду, просив розглядати справу за його відсутності. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти заявленого позову заперечив та пояснив суду, що відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до законів України «Про державний бюджет України на 2010рік»та «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»від 08.07.2010 року №2461-VI, позивач повинен сплачувати страхові внески до Пенсійного фонду України в порядку, визначеному положеннями Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Оскільки, позивачем не було сплачено страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування за період з липня 2010 року по вересень 2010 року, його заборгованість станом на 20.10.2010 р. перед Пенсійним фондом України становить 758,46 грн. Крім цього, на скаргу позивача від 09.12.2010 року управлінням Пенсійного фонду України в Галицькому районі 17.12.2010 року на адресу позивача надіслано рішення про результати розгляду скарги. За наведених підстав просив в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані суду письмові докази та інші матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності фізичної особи, виданого Галицькою районною державною адміністрацією 22.05.2001 року, ОСОБА_2 є фізичною особою підприємцем (а.с. 11).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із свідоцтвом від 20.12.2009 року за №940722, ОСОБА_2 є платником єдиного податку, ставка для сплати якого становить 100,00 грн. щомісячно (а.с. 12).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»від 09.07.2003 року № 1058-IV (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у проваджені ними підприємницької діяльності.

Платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, в тому числі, зазначені в статті 14 цього Закону (ч. 1 ст. 15 вказаного Закону).

Статтею 14 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003 року визначено коло осіб, які є страхувальниками, а саме: роботодавці, зокрема, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону; застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 ст. 11, тобто фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент) (п.п. 1, 5 ч. 1 ст.14 Закону).

На виконання зазначеного Закону №1058-IV від 09.07.2003 року, в п.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного Фонду України, затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду України № 21-1 від 19.12.2003р. наведено такий же перелік платників страхових внесків.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 даного Закону встановлено, що страхувальники набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальними органами Пенсійного фонду.

Крім того, пп. 4 п. 8 Розділу XV «Прикінцеві положення» вищенаведеного Закону встановлено, що фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, придбання спеціального патенту), на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом у фіксованому розмірі.

Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку, що позивач як суб'єкт підприємницької діяльності, який обрав особливий спосіб оподаткування (єдиний податок), підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню і відповідно до вимог ст. ст. 14, 15 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є платником страхових внесків до Пенсійного фонду, який сплачував страховий внесок до Пенсійного фонду України щомісячно у фіксованому розмірі, що міститься у складі загальної суми єдиного податку (42% від загальної суми єдиного податку).

Відповідно до пп. 4 п. 8 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV в редакції Закону України «Про внесення змін до законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 року №2461-VI фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

Мінімальний страховий внесок - сума коштів, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір страхового внеску, встановлених законом на день отримання заробітної плати (доходу) (ч. 9 ст.1 вищенаведеного Закону).

Приписами ч. 3 ст. 18 вказаного Закону страхові внески є цільовим загальнообовязковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом.

Виходячи з аналізу положень п. 6 ч. 2 ст.17 Закону №1058-IV від 09.07.2003 року, позивач як платник страхових внесків зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. В силу ч. 6 ст. 20 даного Закону, позивач зобовязаний сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовий звітний період для позивача є квартал.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч. 12 ст. 20 вказаного Закону).

На підставі вищенаведених нормативно-правових актів, судом встановлено, що позивач був зобовязаний нарахувати страхові внески в порядку, визначеному п.п.4 п. 8 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України №1058-IV від 09.07.2003 року, та сплатити страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування за липень, серпень, вересень 2010 року до 20 жовтня 2010 року в загальній сумі 758,46 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та доведено в судовому засіданні, що позивачем не сплачено страхові внески в сумі 758,46 грн., тобто за 3-й квартал 2010 року (липень-вересень 2010 року) (а.с. 8).

Приписами частин 2 та 3 ст. 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій.

Територіальні органи Пенсійного фонду за формою і в строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідач, на виконання приписів ч. 3 ст. 106 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», надіслав позивачу вимогу про сплату боргу № Ф-273 від 19 листопада 2010 року в сумі 758,46 грн., яка позивачем отримана 08.12.2010 року, факт отримання оскаржуваної вимоги позивачем не заперечувався.

Судом встановлено, що позивачем надсилалась відповідачу скарга, відповідно до якої позивач просив скасувати спірну вимогу про сплату боргу від 19.11.2010 року. Дана скарга отримана відповідачем 13.12.2010 року, за результатами розгляду якої, 17.12.2010 року на адресу позивача направлено рішення, згідно з яким вимога залишена без змін, а скарга - без задоволення (а.с. 27-28).

Доводи позивача про те, що, у відповідності до вимог пп..5.5.2 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», протягом двадцяти календарних днів від її отримання скарги платника податків контролюючим органом, позивачем не отримано відповідь управління Пенсійного фонду в Галицькому районі на скаргу від 09.12.2010 року, а тому скарга вважається задоволеною і борг, визначений у спірній вимозі №Ф-273 від 19.11.2010 року на суму 758,46 грн., не підлягає сплаті, спростовуються матеріалами справи та положеннями чинного законодавства, виходячи з наступного.

Згідно із нормами, наведеними у загальному положення Закону України «Про порядок погашення зобовязань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 року №2181-III (в редакції Закону України від 24.07.2009 року № 1617-VI), цей Закон не регулює також питання погашення податкових зобовязань з осіб, на яких поширюються судові процедури, визначені Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», з банків, на які поширюються норми розділу V Закону України «Про банки і банківську діяльність», та погашення зобовязань зі сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування. Таким чином, посилання позивача на вимоги пп. 5.5.2 п.5.5 ст. 5 даного Закону як на правову норму, що регулює відносини між сторонами по даній справі щодо узгодження суми боргу перед відповідачем в сумі 758,46 грн. в досудовому порядку, є помилковими.

Проте, Порядком розгляду органами Пенсійного фонду України скарг на рішення про накладення штрафу, нарахування пені та заяв страхувальників при узгодженні ними вимоги про сплату недоїмки із сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 19.12.2003 року №21-2, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 20.01.2004 року за №81/8680, визначено процедуру подання та розгляду органами Пенсійного фонду України, зокрема, скарг страхувальників при узгодженні ними вимог про сплату недоїмки із сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування.

Згідно з п.5.1 наведеного Порядку встановлено, що орган Пенсійного фонду зобовязаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його протягом двадцяти календарних днів від дня отримання скарги страхувальника, або протягом строку, продовженого за рішенням органу Пенсійного фонду на його адресу поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку, про що робиться відмітка в журналі реєстрації скарг.

Судом встановлено, що скарга позивача про скасування спірної вимоги надійшла на адресу відповідача та була зареєстрована в управлінні Пенсійного фонду України в Галицькому районі 13.12.2010 року.

17.12.2010 року відповідачем направлено позивачу рішення про результат розгляду його скарги (вих. №2198/к-15), про що свідчить копія журналу реєстрації звернень громадян (а.с. 33-34). Таким чином, на момент судового розгляду справи, спірна вимога є чинною.

Суд не погоджується з доводами позивача, наведеними у позовній заяві про те, що відповідно до положень Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування та звітності» від 03.07.1998 року №727/98 ( в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), позивач як платник єдиного податку звільнений від сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, виходячи з наступного.

У відповідності до п. 6 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування та звітності» встановлено, що позивач як субєкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником таких видів податків і зборів (обовязкових платежів), зокрема, збору на обовязкове державне пенсійне страхування.

Згідно із положеннями Закону України «Про систему оподаткування» платники податків і зборів (обовязкових платежів) зобовязані, зокрема, сплачувати належні суми податків і зборів (обовязкових платежів) у встановлені законом терміни (п. 3 ст. 9 Закону). При цьому, до загальнодержавних зборів (обовязкових платежів), що становить систему оподаткування в Україні, належить, в тому числі, збір на обовязкове державне пенсійне страхування (п. 16 ст. 14 даного Закону). Крім того, збір на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, у відповідності до пп. 5.2.5 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», включаються до складу валових витрат, які формують прибуток субєктів господарювання як обєкт оподаткування в розумінні положень наведеного Закону про оподаткування прибутку.

Виходячи з аналізу норм системного законодавства, судом встановлено, що позивач як субєкт підприємницької діяльності, який обрав особливий спосіб оподаткування (єдиний податок) не є платником збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування як обов'язкового платежу, що входить в систему оподаткування.

Приписами частин 4 і 6 ст. 18 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначено, що страхові внески, на відміну від збору на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування, на ці внески не поширюється податкове законодавство. Законодавством не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати.

Пунктом 16 «Прикінцевих положень» Закону України від 09.07.2003 р. №1058-IV встановлено, що до приведення законодавства у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечать цьому Закону.

В судовому засіданні встановлено, що позивач є платником страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, а тому зобовязаний нараховувати та сплачувати страхові внески в порядку, визначеному Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України «Про внесення змін до законів України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» та «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 року №2461-VI, оскільки обов'язок сплачувати страхові внески до Пенсійного фонду України не залежить від статусу платника податків.

За наведених підстав суд дійшов висновку, що вимога управління Пенсійного фонду України в Галицькому районі №Ф-273 від 19.11.2010 року прийнята відповідачем правомірно, оскільки позивачем не спростовується наявність заборгованості зі сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування в сумі 758,46 грн., про що свідчать матеріали справи.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, а також суд застосовує інші нормативно-правові акті, прийнятті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є не обґрунтованими, а позов таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя: /підпис/ ОСОБА_3

Постанова складена в повному обсязі 09.03.2011 року.