Справа № 826/2133/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/2133/15 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І.
Суддя-доповідач: Шурко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

19 листопада 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Верховного Суду України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Верховного Суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Голова Верховного Суду України - Романюк Ярослав Михайлович, про визнання незаконними та скасування наказу про стягнення недорахованої суддівської винагороди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Верхового Суду України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Голова Верховного Суду України Романюк Ярослав Михайлович, про визнання незаконним та скасування наказу від 07.08.2014 №612-к, стягнення недорахованої позивачу відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівської винагороди за період з вересня по грудень 2014 року в сумі 47 524, 08 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Голови Верховного Суду України від 7 серпня 2014 року за № 612-к суддям Верховного Суду України встановлене обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. При цьому Голова ВСУ як на підставу свого наказу посилається на Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 31 липня 2014 року (Відомості Верховної Ради (ВВР), № 35, ст.. 1180), яким місячний розмір суддівської винагороди обмежений 15 розмірами мінімальної зарплати.

На думку позивача, вказаний наказ про обмеження досягнутого суддями рівня суддівської винагороди, суперечить Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і Конституції, а отже підлягає скасуванню, у зв'язку із чим звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом та Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, а враховуючи те, що оскаржуваний наказ Голови Верховного Суду України прийнято на виконання Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», тобто на підставі іншого нормативно-правового акту, то такий наказ є протиправним та підлягає скасуванню.

Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, мотивуючи свою позицію наступним.

Так, у ході розгляду та вивчення даної справи, колегією суддів встановлено, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що Наказом Голови Верховного Суду України від 7 серпня 2014 року за № 612-к суддям Верховного Суду України встановлене обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати. При цьому Голова ВСУ як на підставу свого наказу посилається на Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», яким місячний розмір суддівської винагороди обмежений 15 розмірами мінімальної зарплати.

Надаючи правову оцінку оскаржуваному наказу, колегія суддів вважає звернути увагу на таке.

Так, положенням п. 14 ст. 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинства і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до п. 6 та 8 ч. 1, ч. 2 ст. 41 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 01.05.2014) Голова Верховного Суду України: контролює ефективність діяльності апарату суду, а також здійснює інші повноваження визначені законом.

Голова Верховного Суду України з питань, що належать до його адміністративних повноважень, видає накази і розпорядження.

Згідно зі ст. 22 Бюджетного кодексу України Верховний Суд України є головним розпорядником бюджетних коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Однак, 31 липня 2014 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон № 1622-УІІ).

Підставою для прийняття цього Закону слугувало те, що економіка України в 2014 році знаходилася у надзвичайно складному становищі, і задля зміцнення боєздатності країни, забезпечення відновлення зруйнованої інфраструктури Донецької і Луганської областей та відповідно до проекту Меморандуму про економічну та фінансову політику між Україною та Міжнародним валютним фондом, де як попередній захід для отримання наступного траншу від МВФ є ухвалення нових змін до бюджету.

Цим Законом № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

В ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, яка була чинною до 01 січня 2015 року, було зазначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно - правовими актами.

Отже, складові суддівської винагороди, визначені статтею 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», окремо скороченню не підлягають.

Однак, колегія суддів звертає особливу увагу, що визначене Законом № 1622-УІІ обмеження максимального розміру суддівської винагороди застосовується не до складових суддівської винагороди, а до її загальної суми, нарахованої відповідно до вимог ст.. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Тому, на думку колегії суддів, відповідно до ч. 2 ст. 41, ст.. 129 абз. 6 п. 1 розділу XII «Прикінцеві положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2014 рік» Головою Верховного Суду України, цілком правомірно, було видано Наказ від 06.08.2014 року № 612-к «Про встановлення максимального місячного розміру суддівської винагороди». Підставою видання цього наказу було введення у дію Закону України від 31.07.2014 року № 1622-УІІ «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Крім того, необхідно враховувати, що на виконання Закону № 1622-VII Міністерство фінансів України надіслало Верховному Суду України лист від 19 серпня 2014 року № 31-0820-08-26/21509 (копія листа додається) щодо внесення змін до помісячного розпису асигнувань загального фонду бюджету, якими зменшити асигнування серпня-листопада за КЕКВ 2110 «Оплата праці» на суму щомісячної економії видатків та відповідно збільшити асигнування на грудень, а також забезпечити в подальшому повернення обсягу економії видатків на оплату праці до державного бюджету.

Статтею 26 Бюджетного кодексу України на розпорядників бюджетних коштів в особі їх керівників покладено організацію внутрішнього контролю і внутрішнього аудиту та забезпечення їх здійснення в усіх закладах та в підвідомчих бюджетних установах.

Порушення бюджетного законодавства є підставою для притягнення Голови Верховного Суду України як керівника бюджетної установи до цивільної, дисциплінарної, адміністративної або кримінальної відповідальності, залежно від характеру вчинених діянь (стаття 121 Бюджетного кодексу України).

????? Таким чином, на думку суду апеляційної інстанції, дії голови Верховного суду України щодо винесення оскаржуваного наказу є правомірними, оскільки такі дії є прямим обов'язком голови Верховного суду України ??????

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення дійшов висновку, що зменшення розміру суддівської винагороди Законом № 1622-УІІ є фактичним зниженням рівня незалежності судді.

Водночас, у пункті 64 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (у редакції Закону №1622-VII) установлювалося обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, а не зменшення її розміру, тобто суддівська винагорода нараховувалася в повному обсязі відповідно до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а виплачувалася з урахуванням установленого цим Законом обмеження в розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, суд першої інстанції припустився підміни понять, зробивши при цьому помилковий висновок про звуження змісту та обсягу гарантій незалежності суддів.

Крім того, суд першої інстанції в обґрунтування протиправності оскаржуваного наказу здійснює посилання на низку міжнародних документів, зокрема на положення Європейської хартії про закон «Про статус суддів» та Рекомендації СМ/Кес (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи, які мають рекомендаційний характер.

Однак судом не враховано положення інших міжнародних документів, яким оскаржуваний наказ відповідає в повній мірі, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані з скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставши (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності.

Слід також підкреслити, що в разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах. Створення виключення такого роду для судів (суддів) відповідає вимогам відкритого, справедливого і громадянського суспільства, а також не відповідає вимогам правосуддя.

Подібні позиції ЄСПЛ висловив й у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася в державі.

В даному випадку обмеження щодо реалізації прав позивача на отримання суддівської винагороди в повному розмірі відповідно до Закону № 1622-VII та наказу Голови Верховного Суду України від 8 серпня 2014 року № 612-к було зумовлено необхідністю захисту національної безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, позаяк є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч. 1 ст. 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Варто також відмітити, що ухвалою від 30.07.2015 року Київський апеляційний адміністративний суд звертався до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності положення Закону № 1622-УІІ Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» № 719-УІІ яке було доповнено пунктом 64, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №19 від 02.10.2015 року було відмовлено у зверненні до Конституційного суду України із вказаним поданням, оскільки Конституційний Суд України сформував сталу позицію щодо розгляду справ стосовно перевірки положень закону про Державний бюджет України на відповідність нормам Конституції України: «Відповідно до частини першої статті 96 Конституції України Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 1 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Таким чином, закони про Державний бюджет України мають визначений Конституцією України строк дії, і після закінчення бюджетного року їх норми втрачають чинність. Правову позицію щодо цього Конституційний Суд України сформулював в ухвалах від 29 квітня 1998 року № 22-у/98, від 13 квітня 2000 року № ЗІ-у/2000, від 27 грудня 2001 року № 39-у/2001, від 21 березня 2002 року № 11-у/2002, від 18 березня 2010 року № 21-уп/2010» (абзац другий пункту 3.2 ухвали Конституційного Суду України від 27 вересня 2011 року № 44-у/2011).

Таким чином, враховуючи позиції сторін та норми вказаних вище нормативно-правових актів, колегія суддів приходить до висновку, що наказ Голови Верховного Суду України від 7 серпня 2014 року за № 612-к, яким суддям Верховного Суду України встановлене обмеження суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати відповідає вимогам чинного законодавства, а отже позовні вимогу є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи все вище викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам щодо правомірності винесення податковим органом оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, доводи апеляційної скарги спростовують висновки рішення суду, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 202, 205, 206 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Верховного Суду України - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2015 року - скасувати, та прийняти нову, якою ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.