Справа № 826/7319/14
Суддя: Кочан В.М.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 року м. Київ К/800/59549/14

Вищий адміністративний суд України у складі: суддя-доповідач Кочан В.М., судді Пасічник С.С., Швець В.В.,

секретар Борілло Ю.В.,

розглянувши у відритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014р. у справі за позовом ОСОБА_2 до Національного банку України про визнання дій незаконними,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Національного банку України , в якому просив визнати незаконними дій Національного банку України (далі - НБУ) по відмові у наданні відповіді на депутатське звернення №129/2-04/14-180 від 08.04.2014р. інформації щодо обсягів підтримки ліквідності комерційних банків Національним банком України з дати підписання постанови Правління НБУ від 06.02.2014р. № 48, назви банків, обсяги рефінансування та дати прийняття відповідних рішень, зобов'язати НБУ у десятиденний строк з моменту ухвалення рішення за цим позовом надати запитувану інформацію.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що ним було направлено на адресу відповідача депутатське звернення про надання інформації, проте відповідач відмовив надати інформацію, що призвело до порушення вимог ст. 16 Закону України "Про статус народного депутата України", при цьому відмова відповідача з посиланням на встановлені законом вимоги дотримання банківської таємниці не ґрунтується на приписах банківського законодавства України.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2014р. позов задоволено частково. Визнано незаконними дії НБУ по відмові надати позивачу відповідь, на його депутатське звернення №129/2-04/14-180 від 08.04.2014р., інформацію про обсяги підтримки ліквідності комерційних банків НБУ з дати підписання постанови Правління НБУ № 48 від 06.02.2014р., а також вказати назви банків, обсяги рефінансування та дати прийняття відповідних рішень. Зобов'язано НБУ повторно розглянути депутатське звернення народного депутата України ОСОБА_2 №129/2-04/14-180 від 08.04.2014р. відповідно до вимог чинного законодавства України. В решті позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014р. постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 з посиланням на порушення норм матеріального права, допущених судом апеляційної інстанції, просить скасувати судове рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи в межах, передбачених ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08.04.2014р. позивач на адресу НБУ направив депутатський запит №129/2-04/14-180, в якому просив надати інформацію про обсяги підтримки ліквідності комерційних банків НБУ з дати підписання постанови Правління НБУ від 06.02.2014р. № 48, вказавши назви банків, обсяги рефінансування та дати прийняття відповідного рішення.

Листом від 22.04.2014р. №19-009/18380 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення депутатського звернення, посилаючись на приписи ст.ст. 60, 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст. 1076 Цивільного кодексу України, а також на рішення Конституційного Суду України від 05.03.2003р. №5-рп/2003 з огляду на те, що така інформація належить до банківської таємниці.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що НБУ помилково відніс запитувану інформацію до банківської таємниці, а тому неправомірно відмовив у наданні інформації на депутатський запит.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за своєю суттю рефінансування є надання НБУ кредиту комерційному банку в встановленому регулятором порядку, тому відомості, отримані НБУ у ході надання кредитів банкам у порядку рефінансування, належать до відомостей, що становлять банківську таємницю.

Колегія суддів погодитись з таким висновком суду апеляційної інстанції не може з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань.

Депутатське звернення - викладена в письмовій формі пропозиція народного депутата, звернена до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, об'єднань громадян здійснити певні дії, дати офіційне роз'яснення чи викласти позицію з питань, віднесених до їх компетенції.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, згідно з ч. 9 ст. 17 Закону України "Про статус народного депутата України" народний депутат має право одержати інформацію з питань, пов'язаних із здійсненням ним депутатських повноважень, від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, які зобов'язані надати йому таку інформацію в порядку та строки, визначені цим Законом.

Постановою Правління НБУ "Про механізм оперативного підтримання ліквідності банків" № 48 від 06.02.2014р. передбачено: застосувати механізм оперативного підтримання ліквідності банків, які мають відплив строкових вкладів (депозитів) фізичних осіб, шляхом проведення Національним банком України позачергових тендерів з підтримання ліквідності банків строком до 360 днів (далі - механізм оперативного підтримання ліквідності банків) (пункт 1 Постанови); врахувати наявне зменшення зі встановленої Національним банком дати обсягу (що не повинен бути меншим, ніж установлений Національним банком розмір мінімального відсотка відпливу) строкових вкладів (депозитів) фізичних осіб, які обліковуються банком на балансових рахунках 2630, 2635 Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280. Розрахунок зменшення строкових вкладів (депозитів) фізичних осіб здійснюється без урахування зміни офіційного курсу гривні до іноземних валют з дати, установленої Національним банком (абзац перший пункту 3 Постанови).

Відповідно до пункту 2 постанови Правління НБУ "Про механізм оперативного підтримання ліквідності банків" № 48 від 06.02.2014р. Національний банк може прийняти рішення щодо підтримання ліквідності банку шляхом застосування механізму оперативного підтримання ліквідності банків за результатами розгляду доповідної записки відповідного структурного підрозділу Національного банку стосовно аналізу ситуації на грошово-кредитному ринку та стану ліквідності банків з урахуванням пропозицій Генерального департаменту банківського нагляду, а також на підставі його звернення.

Уповноваженим структурним підрозділом НБУ, який фактично вирішує організаційні та розпорядчі питання здійснення рефінансування, є Департамент з управління валютним резервом та здійснення операцій на відкритому ринку (ДУВРЗОВР), згідно з Технічним порядком проведення Національним банком України операцій з банками, затвердженим постановою Правління НБУ № 260 від 30.04.2009 (надалі по тексту Технічний порядок №260).

Згідно з пунктом 3.9, пунктом 3.11 Технічного порядку №260 відповідне територіальне управління після розгляду заявки банку здійснює перевірку дотримання ним вимог Положення, додаткових вимог, установлених розпорядчим документом Національного банку та запропонованого забезпечення (крім цінних паперів, що обслуговуються депозитарієм державних цінних паперів Національного банку), керуючись законодавством України, вимогами Положення, нормативно-правовими актами Національного банку з питань оцінки застави, наданої банками Національному банку під забезпечення кредитів для підтримання їх ліквідності, та інформацією Управління ризик-менеджменту щодо можливих ризиків прийняття під забезпечення кредитів рефінансування цінних паперів, а також протягом вівторка за допомогою засобів програмно-технологічного забезпечення повідомляє ДУВРЗОВР про можливу участь банку в тендері прийнятність та достатність запропонованого банком забезпечення. ДУВРЗОВР на підставі повідомлення відповідного територіального управління узгоджує з Генеральним департаментом грошово-кредитної політики (Департаментом аналізу та прогнозування грошово-кредитної політики) обсяги здійснення рефінансування банків та прийнятність запропонованих банками процентних ставок (за умови оголошення процентного тендера) та готує пропозиції керівництву Національного банку для прийняття відповідного рішення. Після прийняття керівництвом Національного банку відповідного рішення ДУВРЗОВР протягом середи повідомляє за допомогою засобів програмно-технологічного забезпечення про результати проведення тендера банкам, які брали участь у тендері, територіальним та Операційному управлінням (за умови задоволення заявки банку в повному обсязі або частково).

Відповідно до пункту 3.27 Технічного порядку №260 операційне управління в разі порушення банком строку повернення кредиту, що наданий Національним банком шляхом проведення тендера, та/або процентів за користування ним повідомляє про це ДУВРЗОВР, який надсилає повідомлення банку-порушнику (копію повідомлення - територіальному управлінню) про недопущення його до участі в наступних п'яти тендерах (за винятком причин технічного характеру).

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Розрахункові банківські операції - рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи.

Відповідно до частини третьої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до банківських послуг належать: залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб; відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах; розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Згідно зі статтею 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону, а також: здійснення операцій на ринку цінних паперів від свого імені; надання гарантій і поручительств та інших зобов'язань від третіх осіб, які передбачають їх виконання у грошовій формі; придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг); лізинг.

Отже, вимоги до банків, обов'язкові для виконання для отримання рефінансування, встановлені пунктом 1.1 глави 1 розділу II Положення про регулювання Національним банком України ліквідності банків України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 30.04.2009 № 259: строк діяльності банку, наявність банківської ліцензії, наявність активів, які можуть бути прийняті у заставу, та платоспроможність, дані відомості не є таємними.

Зазначені відомості входять до складу інформації, яку банк зобов'язаний надати на вимогу клієнта, згідно зі статтею 56 та частині дев'ятій статті 69 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Відповідно до статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність", інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації. Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського нагляду, становить банківську таємницю. Інформація про банки чи клієнтів, отримана Національним банком України відповідно до міжнародного договору або за принципом взаємності від органу банківського нагляду іншої держави для використання з метою банківського нагляду або запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, чи фінансуванню тероризму, становить банківську таємницю. Положення цієї статті не поширюються на інформацію, яка підлягає опублікуванню. Перелік інформації, що підлягає обов'язковому опублікуванню, встановлюється Національним банком України та додатково самим банком на його розсуд. Національний банк України видає нормативно-правові акти з питань зберігання, захисту, використання та розкриття інформації, що становить банківську таємницю, та надає роз'яснення щодо застосування таких актів.

Як зазначено в постанові суду першої інстанції, в запиті позивача не ставиться питання про надання інформації про відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації, а тому запитувана інформація не таємною інформацію.

Позивачем не витребовувалась інформація зібрана НБУ під час банківського нагляду, оскільки операції з рефінансування - це один із заходів індикативного регулювання НБУ і не є заходом банківського нагляду з боку НБУ. Нагляд за діяльністю банків, на відміну від індикативного регулювання, є засобом адміністративного регулювання і виділений Законом в окрему сферу державного регулювання діяльності банків, що підтверджується суттю банківського нагляду, визначеною частиною першою статті 67 Закону: метою банківського нагляду є стабільність банківської системи та захист інтересів вкладників і кредиторів банку щодо безпеки зберігання коштів клієнтів на банківських рахунках.

Таким чином, операції з рефінансування є не видом банківської послуги, а є способом індикативного регулювання з боку НБУ, як центрального органу державного управління, згідно зі статтею 2 Закону України "Про Національний банк України".

В аспекті вищевказаного суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Позивач у своєму зверненні не вимагав надати інформацію, яка віднесена законодавством до банківської таємниці, а просив надати відомості фінансового характеру у сфері грошово-кредитної політики, яка є предметом звітності НБУ перед Верховною Радою України.

Натомість, суд апеляційної інстанції, погодившись із висновком суду першої інстанції про те, що процедура рефінансування є одним із заходів індикативного регулювання НБУ, тому не може відноситись до банківських послуг, вказав, що положення Закону України "Про банки і банківську діяльність" не обов'язково пов'язують виникнення банківської таємниці з процесом надання банками послуг. При цьому суд апеляційної інстанції не зазначив, яка саме операція (процес) банку в процедурі рефінансування комерційних банків може бути віднесена до банківської таємниці та не надав оцінку інформації , яку запитував позивач.

Звідси, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що всі відомості, отримані НБУ у ході надання кредитів банкам у порядку рефінансування належить до відомостей, що становлять банківську таємницю.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача в частині щодо визнання незаконними дій НБУ по відмові надати народному депутату України ОСОБА_2 у відповідь на його депутатське звернення № 129/2-04/14-180 від 08.04.2014р. інформацію про обсяги підтримки ліквідності комерційних банків Національним банком України з дати підписання постанови Правління Національного банку України № 48 від 06.02.2014р., а також вказати назви банків, обсяги рефінансування та дати прийняття відповідних рішень.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, а суд апеляційної інстанції помилково скасував законну та обґрунтовану постанову суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 226 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись ст.ст. 220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2014р. скасувати, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2014р. залишити у силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237-244 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя - доповідач Кочан В.М.

судді Пасічник С.С.

Швець В.В.