Справа № 813/8051/13-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року Справа № 876/15501/13
Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства "Артор" до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

ПрАТ "АРТОР" 25.10.2013 року звернулося в суд з адміністративним позовом до ДПІ у Галицькому районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області, в якому просило скасувати податкові повідомлення-рішення від 04.05.2011 року за № та за №.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року позов задоволено повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ДПІ у Галицькому районі м. Львова ГУ Міндоходів у Львівській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що актом документальної перевірки ДПІ у Личаківському р-ні м. Львова від 07.09.2010 р. №473/23-2/36500418 приватного підприємства "Фірма"Юкос", актом документальної перевірки ДПІ у Личаківському р-ні м. Львова від 01.10.2010 р. № 521/23-232712453 приватного підприємства "Євротехнік" та актом ДПІ у Сихівському р-ні м. Львова від 24.09.2010 року № 2268/23-2/25560778 про результати документальної перевірки товариства з обмеженою відповідальністю "Втордеревпром" з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період встановлено, що у підприємств відсутні валові доходи операцій з підприємствами - покупцями в розумінні ст. 3 Закону України від 28.12.1994 р.№334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" у редакції Закону від 22.05.1997 р. №283/97-ВР із змінами та доповненнями. Операції підприємств не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових ресурсів, виробничо - складських приміщень та іншого майна, уci економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів. В зв'язку з чим посадові особи вказаних підприємств не могли фактично здійснювати господарські операції з рахуванням часу, оперативності проведення операцій, місцезнаходження майна, віддаленості контрагентів один від одного. Також, в ході проведення перевірки не встановлено факту передачі товарів (послуг) до підприємств-покупців, у зв'язку з відсутністю (не наданням для перевірки) актів приймання - передачі товару, довіреностей, документів, що засвідчують транспортування, зберігання товарів, а також інших первинних документів.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч.1 ст.41 та ч.4 ст.196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, за результатами планової виїзної перевірки ПрАТ «Артор» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2009 року по 31.12.2010 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 року по 31.12.2010 року, ДПІ у Галицькому районі м. Львова складено акт від 27.04.2011 року за №12100/23-209/23268076.

В ході проведення перевірки встановлено порушення п. п. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1, п. п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, п. п. 5.2.1 п. 5.2, п. п. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» в результаті чого товариством занижено податок на прибуток у сумі 413464 грн. 00 коп. та порушення п. п. 3.1.1 п. 3.1 ст. 3, п. 4.1 ст. 4, п. п. 7.4.1, п. п. 7.4.4, п. п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» в результаті чого підприємством занижено податок на додану вартість у сумі 53193 грн. 00 коп.

На підставі акту перевірки від 27.04.2011 року відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення від 04.05.2011 року: за №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 66491 грн. 00 коп., в тому числі, за основним платежем - 53193 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 13298 грн. 00 коп. та за №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 516830 грн. 00 коп., в тому числі за основним платежем - 413464 грн. 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 103366 грн. 00 коп.

Задовольняючи адміністративний позов ПрАТ «Артор», суд першої інстанції виходив з того, що контролюючим органом без достатніх на те правових підстав позивачу визначено суми грошових зобов'язань по основних платежах з податку на додану вартість та податку на прибуток, а також безпідставно застосовано штрафні (фінансові) санкції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважаючи, що він відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 71 ч. 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з п. 5.1 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

У відповідності до вимог підп. 5.2.1 п. 5.2 цієї ж статті, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Частиною 4 підпункту 5.3.9 п. 5.3 цієї ж статті передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до п. 1.3 ст. 1 Закону України "Про податок на додану вартість", платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України.

Платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про податок на додану вартість» відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

У відповідності до пункту 1.8 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» бюджетне відшкодування це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету в зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

Згідно з п. п. 7.4.1. п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 6.1 ст. 6 та ст. 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій:

- або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків;

- або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

На підставі п. п. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 вказаного Закону, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними або митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. п.7.2.6 цього пункту).

У відповідності до п. п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Судом встановлено, що між ПП «Фірма Юкос», ПП «Євротехнік», ТзОВ «Втордеревпром» (продавці) та ПрАТ «Артор» (покупець) були здійснені господарські операції купівлі-продажу товарно-матеріальних цінностей.

Позивачем в обґрунтування позовних вимог надано суду: видаткові накладні від 31.01.2010 року за №РН-2-18003, від 04.12.2009 року за №РН-12-0401, від 27.11.2009 року за №РН-11-2706, податкові накладні від 04.12.2009 року за №120400001, від 31.01.2010 року за №, від 27.11.2009 року за №, журнали проводок по бухгалтерському обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, згідно з вимогами п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи наведене, слід зробити висновок, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи. Для з'ясування обставин реальності вчинення господарської операції судам належить ретельно перевіряти доводи податкових органів про фактичне нездійснення господарської операції, викладені в актах перевірки або підтверджені іншими доказами.

Таким чином, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п. 1.2 ст. 1, п. 2.1 ст. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 року № 88.

Позивачем на підтвердження здійснення господарських операцій та правомірності включення до складу податкового кредиту з податку на додану вартість подано суду копії: податкових, видаткових накладних, журнали проводок по бухгалтерському обліку щодо контрагентів позивача - ПП «Фірма Юкос», ПП «Євротехнік», ТзОВ «Втордеревпром» (продавці), що підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей.

Виходячи з вищенаведеного, що не спростовано податковим органом судом першої інстанції правильно встановлено, що надані позивачем первинні документи відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та підпункту 2.4 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за №168/704.

Колегія суддів не бере до уваги висновки акту перевірки щодо нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами та посилань податкового органу на не підтвердження стосовно врахування реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, відсутність трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для виконання такого постачання або здійснення діяльності, що свідчить про відсутність необхідних умов для результатів відповідної господарської, економічної діяльності, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень і транспортних засобів, які ґрунтуються на актах ДПІ у Личаківському районі м. Львова від 07.09.2010 року за №473/23-2/36500418, від 01.10.2010 року за №521/23-232712453 та акті ДПІ у Сихівському районі від 24.09.2010 року за №2268/23-2/25560778.

В підтвердження обставин транспортування придбаного товару, позивачем надано подорожні листи з яких видно, що такий доставлявся власним транспортним засобом платника податків. Згідно з бухгалтерських даних транспортний засіб перебував на балансі товариства.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит та формування валових витрат від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту і відшкодування ПДВ у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10.

Таким чином, мету та реальність здійснення позивачем господарських операцій на які платник податку (позивач) посилається як на підставу виникнення у нього права на включення нарахованого ПДВ до податкового кредиту відповідачем беззаперечними доказами спростовані не були.

Крім того, на момент вчинення господарських операцій, позивач та його контрагенти були наділені належною господарською компетенцією, знаходилися в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України. Доказів, які б свідчили про відсутність у них відповідної правоздатності відповідачем не надано.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, щодо заниження позивачем валового доходу на загальну суму 1421757 грн. 00 коп., то суд зазначає наступне.

Розглядаючи цей спір суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно з підп. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, але не виключно, у вигляді сум безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, вартості товарів (робіт, послуг), безоплатно наданих платнику податку у звітному періоді, крім їх надання неприбутковим організаціям згідно з пунктом 7.11 статті 7 цього Закону та у межах таких операцій між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи, крім випадків, визначених у частині четвертій статті 3 Закону України "Про списання вартості несплачених обсягів природного газу".

Безповоротна фінансова допомога - це, у відповідності до підп. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 наведеного Закону, сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.

Поворотна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податку у користування на визначений строк відповідно до договорів, які не передбачають нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плати за користування такими коштами.

Зі змісту наведених норм видно, що умовні проценти нараховуються на суму коштів, які передані у користування відповідно до договорів, які не передбачають нарахування процентів.

Судом встановлено, що між ТзОВ «Передзвін» (позикодавець) та ЗАТ «Артор» (позичальник) 25.03.2009 року було укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) згідно з умов якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику поворотну фінансову допомогу для поповнення обігових коштів позичальника, а останній зобов'язується використовувати її за цільовим призначенням, і повернути позику в установлений цим договором строк разом з нарахованими процентами, якщо інше не передбачено угодою сторін. Пунктом 1.2 цього договору передбачено, що за користування позикою позичальник виплачує позикодавцю 8 процентів річних, які нараховуються та сплачуються в кінці терміну повернення позики.

В матеріалах справи наявне платіжне доручення від 26.03.2009 року, яким ТзОВ «Передзвін» перерахувало на рахунки позивача кошти в розмірі 35505000 грн. 00 коп.

З врахуванням того, що згаданим договором передбачено нарахування процентів, кошти передані на його підставі не можуть вважатись поворотною фінансовою допомогою, і як наслідок на ці суми не повинні нараховуватись суми умовних процентів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що контролюючим органом без достатніх на те правових підстав позивачу визначено суми грошових зобов'язань по основних платежах з податку на додану вартість та податку на прибуток.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо наявності усіх підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову без змін.

Керуючись ст.ст.41, 160, 195, 196, 198 п. 1, 200, 205 ч. 1 п. 1, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Галицькому районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2013 року у справі №813/8051/13-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук