Справа № 826/15560/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

23 листопада 2015 року 08:25 справа №826/15560/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Шевченківської районної в місті Києві Державної адміністрації 2. Київської міської державної адміністрації
третя особаТовариство з обмеженою відповідальністю "Гаятрі"
провизнання нечинними розпорядження та акту
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Шевченківської районної в місті Києві Державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 1), Київської міської державної адміністрації (далі по тексту - відповідач 2), в якому просить: 1) визнати нечинним повністю розпорядження Київської міської державної адміністрації від 01червня 2009 року №631 "Про надання дозволу на проектування та перепланування нежилих приміщень колишньої квартири АДРЕСА_1"; 2) визнати нечинним повністю розпорядження від 02 жовтня 2009 року №1151 "Про внесення змін до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01 червня 2009 року №631"; 3) визнати нечинним повністю розпорядження від 22 жовтня 2009 року №867 "Про затвердження акту Державної районної комісії від 01 жовтня 2009 року про прийняття з експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту "перепланування з об'єднанням нежитлового приміщення першого поверху (колишня квартира №1) та нежитлового приміщення підвалу площею 44,0 кв.м. для розміщення творчої майстерні в житловому будинку АДРЕСА_1"; 4) визнати нечинним повністю акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту від 22 жовтня 2009 року №867.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/15560/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 28 вересня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача 1 проти позову заперечив, представники відповідача 2 та третьої особи до суду не прибули.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників відповідача та третіх осіб, положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 28 вересня 2015 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 01 червня 2009 року №631 дозволено громадянці ОСОБА_2 здійснити проектування та перепланування нежилих приміщень колишньої квартири АДРЕСА_1 за умови виконання пункту 2 цього розпорядження.

Розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02 жовтня 2009 року №1151 внесено зміни до розпорядження від 01 червня 2009 року №631, а саме: в назві та тексті розпорядження після слів "проектування та перепланування" додати слова "з об'єднанням".

01 жовтня 2009 року складено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, яким вирішено прийняти в експлуатацію пред'явлений державній приймальній комісії об'єкт "Перепланування з об'єднанням нежитлового приміщення першого поверху (№1) та підвалу для розміщення творчої майстерні в житловому будинку" (далі по тексту - об'єкт).

Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 22 жовтня 2009 року №867 затверджено акт Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта від 01 жовтня 2009 року.

Позивач вважає, що спірні розпорядження прийняті відповідачами з порушенням Закону України "Про охорону культурної спадщини" та Правил забудови міста Києва, оскільки під час реконструкції здійснено об'єднання приміщень по вертикалі, а також відсутній дозвіл Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на виконання будівельних робіт.

Відповідач 1 проти позовних вимог заперечив, посилаючись на те, що позивачем не доведено, які його права чи охоронювані законом інтереси порушені.

Відповідач 2 та третя особа письмових пояснень по суті адміністративного позову до суду не надали.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Стосовно позовної вимоги про визнання нечинним повністю розпорядження відповідача 2 від 01 червня 2009 року №631.

Відповідно до підпункту 1.2.1 пункту 1.2 Правил забудови міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 27 січня 2005 року №11/2587 (далі по тексту - Правила забудови міста Києва, в редакції від 28 травня 2009 року, яка діяла на момент винесення оскаржуваних рішень) перепланування (переобладнання) квартир, нежилих приміщень - це ремонтно-будівельні роботи, що провадяться за відповідними проектами із зміною фізичних параметрів цих приміщень, знесенням або перенесенням внутрішніх легких некапітальних перегородок, улаштуванням нових елементів і деталей, прорізів без втручання у зовнішні стіни, міжповерхові перекриття та інші несучі конструкції житлового будинку з метою поліпшення благоустрою квартири, її експлуатаційних теплотехнічних та інших показників без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у цьому будинку.

Згідно пункту 10.1 Правил забудови міста Києва дозвіл на проектування та реконструкцію окремих частин будівлі, споруди (у разі зміни функцій житлового приміщення на нежитлові, виробничі або навпаки, зміни техніко-економічних показників), в тому числі на реконструкцію горищ з влаштуванням мансард, технічних поверхів, реконструкцію цокольного, першого поверхів, підвалів, влаштування окремих власних входів з вулиці до нежитлових приміщень; на реставрацію, ремонт, пристосування пам'яток культурної спадщини національного, місцевого значення; на перепланування квартир та нежитлових приміщень, а також на встановлення додаткового обладнання, не визначеного проектом (антен стільникового зв'язку, побутових, фасадних кондиціонерів, витяжок тощо); на капітальний ремонт окремих частин будинків (фасадів, покрівель, горищ, балконів, лоджій, цокольних і перших поверхів та підвалів), на опорядження фасадів та переведення житлового будинку, житлового приміщення у нежитлові надається розпорядженням виконавчого органу Київради (Київською міською державною адміністрацією), проект якого готує Головне управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища. Для отримання зазначеного дозволу замовник звертається до Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища з письмовою заявою.

Відповідно до підпункту 13 частини першої статті 6 Закону України "Про охорону культурної спадщини" (тут і далі в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного розпорядження) до повноважень органу охорони культурної спадщини Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить надання дозволів на проведення робіт на пам'ятках місцевого значення (крім пам'яток археології), їхніх територіях та в зонах охорони, реєстрація дозволів на проведення археологічних розвідок, розкопок.

Згідно частини другої статті 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів міських рад (за винятком міст районного значення) належить, серед іншого, видача забудовникам архітектурно-планувальних завдань та технічних умов на проектування, будівництво, реконструкцію будинків і споруд, благоустрій територій та надання дозволу на проведення цих робіт.

Враховуючи наведене, з огляду на те, що ОСОБА_2 мала право на звернення до відповідача 2 із заявою про надання дозволу на перепланування нежилих приміщень, а відповідач 2 відповідно до своїх повноважень мав право розглянути таке звернення та надати відповідний дозвіл, суд приходить до висновку про наявність повноважень у відповідача 2 щодо прийняття рішення про надання дозволу на проектування та перепланування нежилих приміщень.

Належних доказів наявності підстав для відмови у надання дозволу у відповідача 2 до суду не надано.

При цьому, відповідач 2 правомірно видав дозвіл за умови виконання заявником пункту 2 розпорядження від 01 червня 2009 року №631.

Судом не беруться до уваги посилання позивача на порушення під час будівництва та проектування спірного об'єкту пункту 2.3. Правил забудови міста Києва, оскільки відповідно до підпункту 2.3.18. Правил забудови міста Києва забороняється, серед іншого, під час перепланування приміщень у багатоквартирних житлових будинках об'єднувати квартири по вертикалі з повним або частковим розбиранням міжповерхових перекриттів.

Вищезазначеним підпунктом Правил забудови міста Києва не заборонено об'єднувати по вертикалі нежилі приміщення та підвал.

Позивач в адміністративному позові посилається на підпункт 2.3.18 Правил забудови міста Києва в редакції, яка діяла раніше 2009 року, проте, матеріали справи не містять жодних доказів того, що будівництво здійснювалося до 2009 року, тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин підпункту 2.3.18 Правил забудови міста Києва у ранній редакції.

Позовна вимога про визнання нечинним повністю розпорядження відповідача 2 від 02 жовтня 2009 року №1151 є похідною від попередньої позовної вимоги, та, як наслідок, також не підлягає задоволенню.

Стосовно позовних вимог про визнання нечинним повністю розпорядження відповідача 1 від 22 жовтня 2009 року №867 та акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту від 22 жовтня 2009 року необхідно зазначити наступне.

Частиною другою статті 6 Конституції України встановлено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до Законів України.

Повноваження державних адміністрацій, зокрема визначені статтями 6, 19, 118, 119 Конституції України, статтями 17-29 Закону України "Про місцеві державні адміністрації".

До повноважень районних у місті Києві державних адміністрацій, законодавчо, не віднесено вирішення питання про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів.

Згідно з пунктом 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року №1243 (чинним на момент прийняття в експлуатацію спірного об'єкту) (далі по тексту - Порядок), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Пунктом 12 вищезазначеного Порядку передбачено, що до складу державної приймальної комісії включаються представники органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, що утворив комісію, виконавчого комітету місцевої ради, на території якої розташовано закінчений будівництвом об'єкт, замовника, генерального підрядника, генерального проектувальника (автора проекту), експлуатаційної організації, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, органів державного санітарно-епідеміологічного та державного пожежного нагляду. У випадках, визначених законодавством, до складу державної приймальної комісії включаються також представники Мінприроди, Мінпраці, Держгірпромнагляду, Держенергонагляду, Держкоменергозбереження, Держатомрегулювання.

Таким чином, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється не районними державними адміністраціями, а спеціально утвореними Державними приймальними комісіями, до складу яких входять представники різних організацій.

Відповідно до пункту 11 Порядку районні у місті Києві державні адміністрації наділені повноваженнями лише щодо призначення персонального складу вказаних комісій, за пропозиціями Замовника об'єкту будівництва.

За результатами роботи Державної приймальної комісії 01 жовтня 2009 складено акт готовності об'єкту до експлуатації за чинною, на той час, формою, затвердженою Наказом Державного комітету України з будівництва та архітектури від 27 січня 2005 року №21.

Порядком не передбачена така підстава не складання акта, як відсутність дозволу Головного управління охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

В акті від 01 жовтня 2009 року зазначено, що Державній приймальній комісії надано затверджену проектну документацію з усуненими в процесі будівництва в установленому порядку змінами та доповненням.

До суду не надано копії проектної документації, тому, у Окружного адміністративного суду міста Києва відсутня можливість надати правову оцінку відповідній проектній документації та її погодженню.

Матеріали справи не містять доказів того, що проектна документація на об'єкт належним чином не погоджена.

До суду не надано розпорядження Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, яким утворена Державна приймальна комісія, тому у суду відсутня можливість встановити чи підписано акт від 01 жовтня 2009 року усіма членами приймальної комісії.

Доказів зворотного до суду не надано.

Окружний адміністративний суд міста Києва на підставі вищезазначених норм законодавства приходить до висновку, що рішення про прийняття в експлуатацію спірного об'єкту прийнято не відповідачем 1, а спеціально утвореною Державною приймальною комісією.

Відповідно до пункту 27 Порядку акт державної приймальної комісії підлягає затвердженню у 15-денний строк органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування, що утворив цю комісію та реєструється в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт.

В матеріалах справи відсутні докази того, що Шевченківська районна у місті Києві державна адміністрація мала правові підстави для відмови у затвердженні акту Державної приймальної комісії від 01 жовтня 2009 року.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація здійснювала владні управлінські функції в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, докази того, що спірне розпорядження є таким, що прийняте з порушенням норм законодавства України відсутні.

Оскільки, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для визнання оскаржуваного розпорядження нечинним, а відповідач 1 діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, то позовні вимоги щодо визнання нечинним акту від 01 жовтня 2009 року також не підлягають задоволенню.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Відповідно до пункту 2 Роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України від 26 січня 2000 року №02-5/35 підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Позивач зазначає, що дії з будівництва об'єкта призвели та надалі призведуть до руйнування житлового будинку, в якому позивач має у власності квартиру.

Свою позицію позивач обґрунтовує актами від 05 травня 2015 року, які складені мешканцями житлового будинку, в якому побудовано об'єкт.

Однак, будь-яких належних доказів (будівельних експертиз, висновків експертів), які б підтвердили, що наявні на фотографіях тріщини виникли в результаті будівництва об'єкта, до суду не надано.

Докази можливого подальшого руйнування житлового будинку в матеріалах справи також відсутні.

Щодо строку звернення позивача до суду Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач зазначає, що з листа Держархбудінспекції України від 28 травня 2015 року №40-203-19/4715 йому стало відомо про нового власника об'єкту.

22 червня 2015 року позивач звернувся до Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації з проханням надати документи, які підтверджують право на будівництва об'єкта.

З листом від 25 червня 2015 року №109/03/38-5415 відповідач 1 надав позивачу оскаржувані розпорядження.

Відповідно до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, що позивач був повідомлений про прийняття оскаржуваних розпоряджень, суд вважає, що позивач звернувся до суду в межах шестимісячного строку звернення, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, позивачем не доведено, що оскаржувані розпорядження прийняті з порушенням норм законодавства, у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко