Справа № 817/2067/15
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2015-10-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 817/2067/15

27 жовтня 2015 року 11год. 25хв. м. Рівне

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сало А.Б. за участю секретаря судового засідання Школяр О.І. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача 1: ОСОБА_2,

відповідача 2: представник ОСОБА_2,

третьої особи відповідача: представник ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Приватного сільськогосподарського підприємства "Україна"
до Державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2 ОСОБА_4 служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області
про визнання протиправною державної реєстрації прав на нерухоме майно, скасування рішення та зобов'язання вчинення певних дій, -
ВСТАНОВИВ :

Приватне сільськогосподарське підприємство "УКРАЇНА" звернулося до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2, ОСОБА_4 служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області, третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 про визнання протиправною державної реєстрації прав на нерухоме майно, скасування рішення та зобов'язання вчинення певних дій.

З змісту заявленого позову вбачається, що позивач просить суд визнати протиправною та скасувати державну реєстрацію, вчинену державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції ОСОБА_2, права власності на нерухоме майно - обєкт: будівля гаража для легкових автомобілів, що за адресою: Рівненська області, Здолбунівський район, с.Здовбиця, вул..Шосова будинок 237А (реєстрація від 20.03.2015 індексний номер 35245767). Крім того, позивач просить суд зобовязати ОСОБА_4 службу Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області утриматись від реєстрації права власності на нерухоме майно, складання та видачі свідоцтва про право власності на вказаний обєкт.

На обґрунтування заявлених вимог позивач звертає увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно: будівля гаража для легкових автомобілів, адреса обєкта: Рівненська область, Здолбунівський район, с.Здовбиця, вул. Шосова, будинок 237А (індексний номер 35245767) від 20.03.2015 відбулася на підставі поданих ОСОБА_3 документів, які не відповідають вимогам закону та порушують права позивача в якого це майно перебуває в оренді відповідно до договору.

В судовому засіданні під час розгляду справи по суті, представник позивача позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Додатково повідомив суду, що державний реєстратор, при вчиненні відповідних реєстраційних дій, не звернув уваги, що для здійснення державної реєстрації права власності на будівлю гаража для легкових автомобілів в с. Здовбиця, по вул.Шосова, 237 А, що є частиною цілісного майнового комплексу, спільною частковою власністю громадян співвласників майнових паїв, заявником не було виконано вимог закону і не було подано належних документів, які б засвідчили факт виникнення/перехід права власності на вказане майно, як одного із власників майнового паю.

Надане для реєстрації рішення - Протоколу засідання комісії з організації майнових питань КСП "УКРАЇНА" від 09.03.2015, не відповідає вимогам Закону і не свідчить про виникнення у ОСОБА_3 права власності на заявлений до реєстрації обєкт.

Відповідач ОСОБА_5 реєстратор прав на нерухоме майно реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2 проти позову заперечив. В поданих суду запереченнях вказує, що 20.03.2015 до нього звернувся ОСОБА_3 з заявою про реєстрацію права власності на будівлю гаража для легкових автомобілів, що розташований Рівненська область, Здолбунівський район, с.Здовбиця, вул. Шосова, будинок 237 А і подав всі необхідні документи передбачені законом та порядком державної реєстрації. А тому, за результатами їх розгляду було прийнято рішення про державну реєстрацію нерухомості.

Відповідач ОСОБА_4 служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області письмових заперечень проти позову не подала.

Третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_3 подав до суду письмові заперечення та докази на їх підтвердження. Вказує, що позов не доведений, а поданий ним пакет документів, в тому числі, свідоцтво про право власності на майновий пай серія РВ 0100711 від 09.02.2015 з відміткою про виділення майна в натурі та протокол засідання комісії з вирішення майнових питань разом з іншими документами є належною і достатньою підставою для реєстрації за ним права власності на вказаний обєкт нерухомості. Вказує, що ні свідоцтво про право власності на майновий пай ні протокол комісії позивачем не оскаржені і є чинними. Крім того, вказує на те, що сам позивач проводив реєстрацію права власності на обєкти нерухомого майна на підставі аналогічних документів. А тому, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

20 березня 2015 року ОСОБА_3 до Державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2 подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на обєкт нерухомості: будівля гаража для легкових автомобілів, що знаходиться Рівненська область, Здолбунівський район, с.Здовбиця, вул. Шосова, будинок 237А.

До заяви про реєстрацію прав та їх обтяжень заявником було додано квитанції про сплату коштів, копія паспорта громадянина України, копії Протоколу засідання комісії з організації майнових питань КСП "УКРАЇНА" від 09.03.2015, копія рішення органу місцевого самоврядування від 10.03.2015 про присвоєння поштової адреси, копія свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) серія 0100711 виданий Здовбицькою сільською радою 09.02.2015, копію технічного паспорта обєкта.

Інших документів, які були б подані додатково не зазначено і судом факту їх подачі не встановлено.

ОСОБА_5 реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2 20.03.2015 прийнято рішення провести державну реєстрацію вказаного обєкту за заявником, відкрито запис в реєстрі та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_3

Водночас судом встановлено, що вказаний обєкт нерухомості входить до цілісного майнового комплексу КСП «Україна», що в результаті приватизації був розпайований і відповідно до договору №3 «Оренди майна що знаходиться в цілісному майновому комплексі і є спільною частковою власністю громадян-співласників» від 2000 року переданий в оренду ПСП «Україна».

В свою чергу, будучи незгідним із вказаним рішенням державного реєстратора ПСП «Україна» звернулось до суду з даним позовом про скасування державної реєстрації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Стаття 124 Конституції України вказує, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Утвердження правової держави, відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України, полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод.

Конституційним Судом України в Рішенні від 25 листопада 1997 року N 6-зп сформульовано правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті статті 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень (пункт 2 мотивувальної частини).

Ця правова позиція кореспондується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо ефективного засобу юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Водночас саме завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч.1 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обтяжень та правочинів щодо нерухомості регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вiд 01.07.2004. № 1952-IV (далі - Закон № 1952).

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок № 868), а Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141 - Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим (далі - Порядок № 1141).

Відповідно до статті 3 Закону № 1952, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону № 1952, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Згідно з частин першої, третьої статті 10 Закону № 1952, державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Невід'ємною складовою частиною Державного реєстру прав є база даних про реєстрацію заяв і запитів та реєстраційні справи.

Пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1952-IV передбачено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації.

Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Згідно з ч.1 ст.16 Закону №1952-IV, заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом. Разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії засвідчені в установленому порядку.

Заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень не приймається у разі відсутності документа, що підтверджує оплату послуг з державної реєстрації прав та їх обтяжень.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону №1952-IV, державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Відповідно до приписів ст. 17 цього ж Закону текст документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, повинен бути написаний розбірливо. Прізвище, ім'я, по батькові фізичних осіб та їх місце проживання, а також найменування юридичних осіб та їх місцезнаходження повинні бути написані повністю.

Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначає Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2014 №868.

Для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст (п. 8 Порядку №868).

Заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита (п. 13 Порядку №868).

Під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями (п. 15 Порядку №868).

За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації (п. 20 Порядку №868).

Підстави за яких у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено визначено ст. 24 Закону № 1952-IV. Це зокрема:

1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав;

3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа;

4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують;

5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5.1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

5.2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону;

5.3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку;

5.4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення;

5.5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

5.6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем;

6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у ОСОБА_5 реєстрі прав.

Вказаний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до приписів ч.3 ст. 17 Закону від 01.07.2004 № 1952-IV документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Як вбачається із матеріалів, справи, предметом оскарження є рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на будівлю гаража, що є частиною цілісного майнового комплексу.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що в якості документа, що встановлює виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором серед інших документів було отримано від заявника: протокол засідання комісії з організації майнових питань КСП "УКРАЇНА" від 09.03.2015 яким за заявою ОСОБА_3 виділено йому в натурі в рахунок майнового сертифіката на суму 3208 грн. нерухоме приміщення гараж для легкових автомобілів за адресою с.Здовбиця, Здолбунівського району та свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) серія 0100711 виданий ОСОБА_3 Здовбицькою сільською радою 09.02.2015.

У відповідності до абз.1. п.13. та абз.1. п.14. Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки" від 28 лютого 2001 року №177, майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. Свідоцтво видається сільською, селищною або міською радою згідно із списком осіб, які мають право на майновий пай підприємства.

Вказані документи на переконання позивача не відповідають вимогам закону та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. А тому у державній реєстрації слід було відмовити.

Суд погоджується з такими доводами позивача з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" від 14.02.1992 №2114-XII (далі - Закон №2114-XII) визначено, що колективне сільськогосподарське підприємство (надалі - підприємство) є добровільним об'єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування на основі статуту (ст.4 Закону №2114-XII).

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону №2114-XII, майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам.

Частиною 1 статті 9 Закону №2114-XII передбачено, що до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України

Згідно з ч.2 та абз.1 ч.3 ст.9 Закону №2114-XII, пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

Відповідно до ч.7 ст.31 Закону №2114-XII, у разі реорганізації підприємства паї його членам або їх спадкоємцям видаються правонаступниками цього підприємства за рахунок майна, яке було віднесене до складу пайового фонду підприємства на дату його реорганізації і передане на баланс правонаступникам.

З доводів представника позивача та наявних матеріалів справи доказів судом встановлено, що правонаступником реорганізованого колективного підприємства КСП "АГРОСПІЛКА УКРАЇНА" є ПСП "УКРАЇНА".

З огляду на приписи ст. 1, 7, 9, 31 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14.02.1992 №2114-XII - свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) саме по собі не є документом, що встановлює виникнення, перехід, припинення прав на індивідуально визначене нерухоме майно.

Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств був врегульований наказом Міністерства аграрної політики від 14.03.2001 №62 «Про затвердження порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств». (далі по тексту Порядок №62)

Вказаним порядком передбачалось що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі.

При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робило відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства.

Саме вказане свідоцтво з відмоткою про виділення майна в натурі індивідуально та акт прийомупередавання майна були підставою для оформлення права власності на зазначене майно в установленому порядку.

Не дивлячись на те, що наказ Міністерства аграрної політики від 14.03.2001 №62 втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11.04.2013 №235 «Про визнання такими, що втратили чинність деяких наказів», враховуючи те, що на даний час практично відсутній інший спеціальний нормативно-правовий акт, направлений на врегулювання порядку виділення членам реорганізованого сільськогосподарського підприємства майна в натурі, суд приходить до висновку, що положення Порядку №62 підлягають до застосування в частині визначення документів на підставі яких відбувається реєстрація права власності на майновий пай виділений в натурі індивідуально.

Аналогічна позиція також викладена в Розясненні щодо порядку оформлення права власності на майно, виділене в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств Державної реєстраційної служби України від 06.06.2014 №9299/05-15-14.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги доводи відповідач та третьої особи про достатність свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) та рішення (протоколу) засідання комісії з організації майнових питань КСП "УКРАЇНА" від 09.03.2015 для реєстрації права власності на індивідуально визначений об'єкт нерухомо майна.

Суд також звертає увагу на те, що як вбачається з відповіді Здовбицької сільської ради на адвокатський запит від 24.06.2015 членами комісії з організації майнових питань КСП "УКРАЇНА" були п'ятнадцять осіб і серед них не вказано прізвищ ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а поданий на реєстрацію протокол містить прізвища та підписи лише трьох осіб.

Щодо вимог позивача зобов'язати ОСОБА_4 службу Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області утриматися від реєстрації права власності на нерухоме майно, складання та видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.03.2015 індексний номер 35245767 на такий обєкт нерухомого майна: будівля гаража для легкових автомобілів, адреса обєкта: Рівненська область, Здолбунівський район, с.Здовбиця, вул. Шосова, будинок 237А без наявності всіх передбачених законом необхідних документів, то суд зазначає наступне.

Згідно з ст. п. 3 ч. 2 162 КАС України адміністративний суд наділений повноваженням зобов'язати відповідача утриматися від вчинення певних дій, на переконання суду, вона може бути застосована тільки у випадку, коли буде встановлена протиправність дій відповідача, які підлягають судовій забороні, тобто спочатку суд повинен констатувати, що дії, про заборону яких просить позивач, є протиправними. Зобов'язання ОСОБА_4 служби утриматися від проведення державної реєстрації, фактично дорівнюватиме забороні виконувати обов'язки державного реєстратора, що є втручанням в його діяльність.

Також слід врахувати, що у п. 10.3. постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 р. № 7 «Про судове рішення в адміністративній справі», резолютивна частина рішення не повинна містити приписів, що прогнозують можливі порушення з боку відповідача та зобов'язання його до вчинення чи утримання від вчинення дій на майбутнє.

В даній справі позивач, вимогою про зобов'язання ОСОБА_4 служби утриматись від проведення державної реєстрації, як раз і намагається упередити дії відповідача "на майбутнє".

Посилання позивача на те, що з огляду на обставини справи та той, факт, що можливе повторне звернення з реєстрацією права власності на вказаний обєкт до реєстраційної служби і є потреба зобовязати орган державної влади утриматися від вчинення дій без наявності повного пакету документів не доведені належними доказами і по суті зводяться, до вимоги про необхідність відповідачу2 дотримуватися вимог закону у своїй діяльності на майбутнє і не можуть підлягати судовому захисту за таких обставин.

Судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може в майбутньому регулювати суспільні відносини. Тому в даній частині позовних вимог належить відмовити.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно реєстраційної служби Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області ОСОБА_2 про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.03.2015 індексний номер 35245767.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.