Справа № 2а-1670/3807/12
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2015 року м. Київ К/800/11853/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайло О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні
касаційну скаргу Приватного підприємства «Аграрій»

на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2012 року

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року

у справі №2а-1670/3807/12

за позовом Приватного підприємства «Аграрій»

до Державної податкової інспекції у м. Полтаві

про визнання дій неправомірними та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Приватне сільськогосподарське підприємство «Аграрій» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Полтаві (далі - відповідач) про визнання дій неправомірними та скасування податкового повідомлення-рішення.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вважаючи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідач надіслав на адресу суду касаційної інстанції письмові заперечення на касаційну скаргу позивача, за змістом яких просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції - без змін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Працівниками податкового органу проведено невиїзну документальну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток по взаємовідносинах з ПП «Авто-СВ-2009» за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2010 року, про що складено акт від 31 жовтня 2011 року №8456/23-5/24828608, яким встановлено порушення позивачем вимог підпункту 5.3.9 пункту 5.3, пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», у результаті чого занижено податок на прибуток на 91 309,00 грн., у тому числі по періодах: за перше півріччя 2009 року у розмірі 10 774, 00 грн., за третій квартал у розмірі 1 219,00 грн., за 2009 рік у розмірі 79 316,00 грн.

На підставі висновків акту перевірки податковий орган прийняв податкове повідомлення - рішення від 24 листопада 2011 року № , яким збільшив позивачу суму грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем на 91 309,00 грн. та застосував штрафні (фінансові) санкції у розмірі 22 827,30 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та ПП «Авто-СВ-2009» укладено договір від 30 квітня 2009 року № 30/04 про перевезення вантажів автомобільним транспортом у місцевому та міжміському сполученні.

Також, між позивачем (Покупець) та ПП «Авто-СВ-2009» (Продавець) укладено договір купівлі-продажу від 01 жовтня 2009 року № 110, за умовами якого Продавець зобов'язався продати Покупцю товар, а Покупець зобов'язався оплатити та прийняти товар - калій хлористий у кількості 200 т.

Розрахунки за вказаними договорами здійснювались у безготівковій формі.

На підтвердження виконання умов зазначених договір було оформлено первинні документи, зокрема, податкові накладні, акти виконаних робіт та рахунки-фактури.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що до складу валових витрат не належать витрати, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України»).

У відповідності до приписів пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», валові витрати виробництва та обігу як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 цього Закону, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті.

Відповідно до абзацу 4 підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Встановлення додаткових обмежень щодо віднесення витрат до складу валових витрат платника податку, крім тих, що зазначені у цьому Законі не дозволяється (пункту 5.10 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Системний аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що обов'язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у платника податків первинних документів та зв'язку між фактом придбання товару (послуги) і подальшою господарською діяльністю.

При цьому, будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що податкові накладні які надані позивачем на підтвердження реального виконання господарських операцій по договорам, виписані позивачу у травні (27 травня 2009 року), червні, серпні, жовтні, листопаді та грудні 2009 року ОСОБА_4., який з 07 травня 2009 року не мав повноважень на підписання документів від імені ПП «Авто-СВ-2009».

Факт зміни керівника ПП «Авто-СВ-2009» ОСОБА_4 на ОСОБА_5 підтверджується копією протоколу виїмки старшого слідчого з ОВС СВ ПМ ДПА у Чернівецькій області майора податкової міліції Івановича Л.М. від 23 вересня 2010 року, з якого вбачається, що відповідно до наказу від 07 травня 2009 року №9 ОСОБА_5, як засновник ПП «Авто-СВ-2009» приступає до виконання обов'язків директора підприємства з 07 травня 2009 року.

Отже, на час складання податкових накладних на виконання укладених з позивачем договорів ОСОБА_4 не являвся директором ПП «Авто-СВ-2009», у зв'язку з чим податкові накладні були підписані останнім за відсутності на те повноважень.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 березня 2011 року ОСОБА_4 (засновника та директора ПП «Авто-СВ-2009») визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого статтею 205 частини 2 Кримінального кодексу України (фіктивне підприємництво) та встановлено, що ПП «Авто-СВ-2009» було створено з метою здійснення незаконної діяльності. Зокрема, в мотивувальній частині вироку встановлено, що 28 квітня 2009 року ОСОБА_4 підписав реєстраційну картку форми № 4 на внесення змін до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а саме про зміну місцезнаходження юридичної особи, зміну керівника ПП «Авто-СВ-2009» на ОСОБА_5 та зміну фізичних осіб - платників податків, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, у тому числі підписувати договори від імені ОСОБА_5, яку невстановлена слідством особа подала державному реєстратору. Вирок набрав законної сили 24 березня 2011 року.

07 травня 2009 року державним реєстратором виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області Сологубом С.Ю. проведено державну реєстрацію вказаних у реєстраційній картці форми № 4 змін, що підтверджується Довідкою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Оскільки, податкові накладні складені з порушенням приписів частини 2 статті 9 цього Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суди попередніх інстанцій обґрунтовано визначились з тим, що вони не можуть слугувати доказом здійснення господарських операцій та бути підставою для підтвердження витрат понесених за вказаними договорами.

З огляду на викладене та враховуючи, що надані позивачем первинні документи не підтверджують реального здійснення господарських операцій, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками попередніх судових інстанцій, що визначення позивачу податкових зобов'язань з податку на прибуток на підставі оспорюваного податкового повідомлення-рішення відповідачем здійснено правомірно.

Також, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог у частині визнання незаконними дій відповідача при проведенні перевірки, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 11 лютого 2011 року податковим органом проведено невиїзну документальну перевірку позивача з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування, сплати податків та зборів по взаємовідносинам з ПП «Авто-СВ-2009» за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2010 року, за результатами якої складено акт від 11 лютого 2011 року № 865/23-5/24828608, яким встановлено порушення позивачем вимог Закону України «Про податок на додану вартість».

31 жовтня 2011 року податковим органом було проведено позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання податкового законодавства з податку на прибуток по взаємовідносинам з ПП «Авто-СВ-2009» за період з 01 лютого 2009 року по 31 грудня 2010 року, за результатами якої складено акт від 31 жовтня 2011 року № 8456/23-5/24828608, яким встановлено порушення позивачем вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

З огляду на викладене, судами попередніх інстанцій обґрунтовано зазначено, що перевірка яка відбулася 31 жовтня 2011 року не є повторною, як зазначає скаржник, оскільки актом перевірки від 11 лютого 2011 року № 865/23-5/24828608 досліджено правомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість.

За встановлених обставин, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками суддів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію судів попередніх інстанцій.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Приватного підприємства «Аграрій» залишити без задоволення.

2. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 31 січня 2013 року у справі № 2а-1670/3807/12 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.