Справа № 815/4489/15
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4489/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2015 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Завальнюк І.В.,

за участю секретаря - Маковейчук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Грейнс» до Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Державної фінансової служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 14.07.2015 р. № .

В обґрунтування адміністративного позову позивач (далі - Товариство) зазначив, що висновки в акті перевірки від 11.06.2015 р. № 4139/15-53-22-03/37007918, з урахуванням результатів розгляду поданих Товариством проти нього заперечень (змінені податкові періоди щодо віднесення витрат на придбання товару до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування), на підставі якого прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, містять відомості щодо виявлених порушень, факт існування яких не підтверджений належними засобами доказування та допустими доказами, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесено всупереч законодавству, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, перевіряючими встановлено порушення позивачем податкового законодавства, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 2858389 грн. у ІІІ кварталах 2013 р. Позивач зазначає, що формування витрат здійснювалося за наявності усіх визначальних факторів, висновки про неправомірність включення коштів до витрат, сплачених за взаємовідносинами із контрагентом ПП «Ан Транс» не підтверджені жодним документом бухгалтерського та податкового обліку, або іншими доказами, які є допустимими у розумінні чинного податкового законодавства та, відповідно, є незаконним. Отже покладені в основу спірного податкового повідомлення-рішення висновки за актом перевірки є необґрунтованими, у зв'язку із чим зазначене податкове повідомлення-рішення - неправомірне та підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у запереченнях проти адміністративного позову. Зокрема, в ході перевірки встановлено, що у відношенні директора ПП «Ан Транс» Приморським районним судом м. Одеси постановлено вирок за ч.1 ст.205 КК України, в тому числі у зв'язку із придбанням суб'єкту підприємницької діяльності (ПП «Ан Транс») шляхом реєстрації одноособовим засновником Товариства без наміру займатися підприємницькою діяльністю. Так, директор ПП «Ан Транс» ОСОБА_1 зареєстрував на себе вищевказане підприємство і в подальшому передав всі реєстраційні та засновницькі документи невстановленим слідством особам, що свідчить про неможливість укладання правочинів за його підписом, їх подальше виконання тощо. Крім того, ПП «Ан Транс» не знаходиться за юридичною (податковою) адресою, не володіє основними засобами (складськими приміщеннями, транспортними засобами), трудовими ресурсами, що унеможливлює виконання підприємницької діяльності у задекларованих обсягах. Зважаючи на правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, при наявності порушень позивачем податкового законодавства, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що на підставі повідомлення від 26.05.2015 р. № 305/10/22-03, виданого ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, згідно пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.79.1, п.79.2 ст.79 ПК України, відповідно до наказу ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області від 26.05.2015 р. № 838, співробітником податкової інспекції проведено позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ «Іст Грейнс» з питань підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків ПП «Ан Транс» за період - 2013 р., за результатами якої складено акт від 11.06.2015 р. № 4139/15-53-22-03/37007918.

Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Іст Грейнс» п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток в розмірі 22858389 грн., у т.ч. в розрізі податкових періодів: півріччя 2013 р. - 1011302 грн., 3 квартали 2013 р. - 2858389 грн.

Не погодившись із вищезазначеними висновками за актом перевірки ТОВ «Іст Грейнс» надало до ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області заперечення, за результатами розгляду яких листом від 09.07.2015 р. № 20100/10/15-53-22-03 Товариству повідомлено про те, що висновки змінені у визначенні податкових періодів щодо віднесення витрат на придбання товару до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування. Зокрема зазначено про порушення Товариством податкового законодавства, в результаті чого неправомірно віднесено до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, витрати в сумі 15044153 грн. в розрізі періодів звітності - 3 квартали 2013 р., що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 2858389 грн. у розрізі податкових періодів - 3 квартали 2013 р.

На підставі вищевказаного акту перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 14.07.2015 р. № , яким ТОВ «Іст Грейнс» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток в розмірі 2858389 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 1429195 грн.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене податкове повідомлення-рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Як убачається із матеріалів справи, між ТОВ «Іст Грейнс» (Покупець) в особі генерального директора В.В. Філімонова та ПП «Ан Транс» (Постачальник) в особі директора ОСОБА_1 були укладені договори поставки сільськогосподарської продукції № О/Пса-47 від 14.06.2013 р. (т.І, а.с. 63-64) та № О/Псв-47 від 24.07.2013 р. (т.І, а.с. 131-133).

За змістом вищезазначених договорів Постачальник взяв на себе зобов'язання поставити, а Покупець - прийняти та оплатити сільськогосподарську продукцію (п.1.1). Відповідно до п.1.2 зазначених Договорів Постачальник засвідчує Покупцю відсутність обмежень і заборон на відчуження, а також прав третіх осіб на Товар і наявність всіх повноважень представника Постачальника на укладання цього Договору.

Відповідно до п.3.1 Договору № О/Пса-47 від 14.06.2013 р. Товар поставляється на умовах СРТ - базис поставки: визначається в Додаткових угодах до цього Договору (в редакції Інкотермс-2010) автомобільним транспортом… Згідно п.3.1 Договору № О/Псв-47 від 24.07.2013 р. Товар поставляється на умовах СРТ - базис поставки: ТОВ «Боріваж», Одеська область, Комінтернівський район, смт. Нові Біляри (в редакції Інкотермс-2010) залізничним транспортом у відповідності до відвантажувальних інструкцій Покупця.

Згідно п.2.2 Договорів Сторони встановлюють ціну в гривнях. Вартість (ціна) Товару визначається за взаємною згодою Сторонами та вказується у Додаткових угодах до Договорів.

До матеріалів справи додані копії відповідних Додаткових угод (т.І, а.с. 65-130; 134), які також підписані від імені Сторін: з боку Покупця - генеральним директором В.В. Філімоновим та з боку Постачальника - директором ОСОБА_1

З огляду на матеріали справи, протягом 2013 р. ТОВ «Іст Грейнс» та ПП «Ан Транс» задокументовано обсяг постачання продукції (ячмінь врожаю 2013 р.) по вищезазначеним договорам на загальну суму 15044153,61 грн. Постачальником в особі ОСОБА_1 виписано на адресу позивача видаткові накладні, податкові накладні, рахунки-фактури на відповідну суму, які обліковані останнім в якості витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування.

Згідно акту перевірки від 11.06.2015 р. № 4139/15-53-22-03/37007918 перевіряюча дійшла висновку про те, що вищезазначені операції поставки не мають ознак реальності внаслідок дефектності первинної документації, пославшись на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 р. по справі № 522/20533/14-к, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 27.10.2014 р., укладену між підозрюваним ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами податкової міліції прокуратури Одеської області Учителем Г.О.

Зокрема досудовим розслідуванням та судом встановлено, що приватне підприємство «Ан Транс» (код ЄДР 36154115) зареєстровано 15.10.2008 р. у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції за адресою: м. Одеса, вул. Старицького, буд. 10а, та отримано свідоцтво про державну реєстрацію, про що здійснено запис у Єдиному державному реєстрі фізичних та юридичних осіб-підприємців за №0033705; 16.10.2008 зареєстровано та поставлено на облік як платника податків в ДПІ у Приморському районі м. Одеси ДПА України в Одеській області та 24.11.2008 р. видано свідоцтво платника податку на додану вартість за №100152104.

В січні 2013 року ОСОБА_1, не маючи наміру займатись підприємницькою діяльністю, переслідуючи корисливу мету на отримання грошової винагороди в розмірі 100 доларів США (800 гривень), надав згоду невстановленій слідством особі перереєструвати на своє ім'я приватне підприємство «Ан Транс».

Згідно протоколу № 30/01 Загальних зборів учасників ПП «Ан Транс» від 30.01.2013 р., ОСОБА_1 включений до складу учасників Підприємства та отримав 100 відсотків статутного капіталу ПП «Ан Транс», чим самим став одноособовим засновником підприємства. Також ОСОБА_1 засвідчив своїм підписом Статут ПП «Ан Транс» в новій редакції, затверджений протоколом № 30/01 Загальних Зборів Учасників ПП «Ан Транс» від 30.01.2013 р., на підставі чого здійснено державну реєстрацію змін до установчих документів ПП «Ан Транс» у відділі державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції за №8033705. В лютому-березні 2013 р. ОСОБА_1 відкрив поточні рахунки ПП «Ан Транс» у АТ «Фінростбанк» та ПАТ «КБ «Надра».

В подальшому, після виконання необхідних дій, які пов'язані з перереєстрацією підприємства, всі реєстраційні та засновницькі документи, а також печатку ПП «Ан Транс» ОСОБА_1 передав невстановленій слідством особі.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_1 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.205 ч.1 КК України визнав повністю та підтвердив, що угода про визнання винуватості укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Вищезазначеним вироком Приморського районного суду м. Одеси від 07.11.2014 р. ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.205 ч.1 КК України. Вирок набрав законної сили 07.12.2014 р.

Суд враховує, що передбачене ч.1 ст.72 КАС України звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні встановлює обов'язок суду враховувати такі обставини при вирішенні даної справи.

Таким чином, суд дійшов висновку про наявність преюдиційних підстав для визнання укладених ПП «Ан Транс» в особі ОСОБА_1 договорів поставок сільськогосподарської продукції № О/Пса-47 від 14.06.2013 р. та № О/Псв-47 від 24.07.2013 р. нікчемними в силу 219, 228 Цивільного кодексу України.

При цьому суд враховує правову позицію Вищого адміністративного суду України, висловлену в листі № 1112/11/13-10 від 20.07.2010 року, відповідно до якої: з урахуванням вимог статей 219, 228 Цивільного кодексу України суд повинен виходити з того, що договір, який суперечить публічному порядку, є нікчемним, а отже, не породжує передбачених ним правових наслідків. Визнання такого договору недійсним у суді не вимагається. Тому за наявності відповідних обставин суди повинні в мотивувальній частині судового рішення вказувати на нікчемність відповідних договорів і розглядати податкові наслідки вчинення відповідних дій без урахування наявності цивільно-правового договору.

У постанові Верховного Суду України від 5 березня 2012 року (справа № 21-421а11) міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Отже, оскільки у справі, яка розглядається, містяться відомості, що ОСОБА_1 - засновник та директор ПП «Ан Транс» ( контрагента ТОВ «Іст Грейнс») заперечує свою участь у створенні та діяльності ПП «Ант Транс», зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, то перевірка та встановлення такої обставини має значення для правильного вирішення спору.

Стаття 205 КК України встановлює відповідальність за дії, які з зовнішнього боку є цілком легальними. При цьому особи, які стоять за створеним або придбаним суб'єктом підприємництва, насправді мають на меті не зайняття повноцінною, самодостатньою підприємницькою діяльністю, а зовсім інше - прикриваючись комерційною юридичною особою як ширмою, вони прагнуть приховати свою незаконну діяльність.

Незаконною діяльністю, прикрити яку прагнуть особи, винні у фіктивному підприємництві, визнається, зокрема: легалізація доходів, отриманих злочинним шляхом; одержання кредитів нібито для здійснення підприємницької діяльності; ухилення від сплати податків; конвертація безготівкових коштів у готівку; ведення недобросовісної конкурентної боротьби; монополізація ринку товарів і послуг; одержання в оренду приміщень і земельних ділянок з метою їх використання для інших потреб, відмінних від легального підприємництва; залучення коштів населення з їх подальшим використанням у власних інтересах, приховування ролі фактичного інвестора у придбанні певного об'єкта тощо.

Згідно належним чином завіреної копії протоколу допиту свідка ОСОБА_1 від 10.09.2014 р., проведеного в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000149, останній пояснив, що будь-яких документів від імені ПП «Ан Транс» не підписував. При цьому ОСОБА_1 зазначив, що розумів, що ПП «Ан Транс» займається незаконною діяльністю, оскільки він, як головна особа на підприємстві - засновник та директор, не приймав участі в господарській діяльності ПП «Ан Транс» (на ведення діяльності він нікого не уповноважував).

Отже суд доходить висновку, що укладені ПП «Ан Транс» в особі ОСОБА_1 договори поставки сільськогосподарської продукції № О/Пса-47 від 14.06.2013 р. та № О/Псв-47 від 24.07.2013 р. є нікчемними в силу 219, 228 Цивільного кодексу України, а всі складені на виконання вищевказаних договорів звітні документи не посвідчують фактів придбання товару, що унеможливлює віднесення Товариством задокументованих грошових переказів до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування.

Предметом доказування у цій справі, який пов'язаний із формуванням сум витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, становлять обставини, що підтверджують або спростовують обґрунтованість визначення зазначених витрат.

На думку колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України (Постанова Верховного Суду України від 1 вересня 2009 року, реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 4970766), докази, на які посилається позивач у справі (податкові накладні, акт виконаних робіт), є обов'язковими, але не вичерпними, оскільки предмет доказування у справах цієї категорії становлять обставини, що підтверджують або спростовують обґрунтованість визначення податкового кредиту.

У постанові від 8 вересня 2009 року (додаток до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 22.04.2010 р. № 568/11/13-10) Верховний Суд України зазначив, що надання податковому органу належним чином всіх оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема, про наявність таких обставин: - неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; - відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; - облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для даного виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; - здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку.

Вищий адміністративний суд України неодноразово звертав увагу на те, що порушення вимог податкового законодавства на будь-якому з наведених етапів є достатнім для висновку про невідповідність фактичних і задекларованих платником податку наслідків господарських операцій для податкового обліку (ухвала від 24.04.2014 р. № К/800/29370/13 по справі 2а-15323/12/2670). При цьому суд касаційної інстанції підкреслив, що якщо позивач без поважних причин ухиляється від надання доказів на вимогу суду, а наявних у справі матеріалів недостатньо для спростування підтверджених належними доказами висновків контролюючого органу, покладених в основу ухваленого ним спірного рішення, у позові платника податків може бути відмовлено.

Доводи представника позивача про те, що договори поставки с/г продукції були спрямовані на реальне настання правових наслідків, з урахуванням викладеного, не можуть вважатись розумним поясненням через їхню низьку ймовірність, адже всі задокументовані дії (укладення договорів, додаткових угод до договорів, виписка видаткових та податкових накладних, рахунків-фактур) на виконання договорів з боку Постачальника - ПП «Ан Транс» виконувались за підписом ОСОБА_1 (які ним не вчинялись) та з використанням печатки підприємства, яка була передана ним невстановленій слідством особі.

Згідно з поясненнями представника позивача, останння наголошує на бездоказовості висновків податкового органу щодо нереальності господарських операцій, посилаючись на покладені в їх основу припущення та голослівність та фактично зважаючи на презумпцію дійсності. При цьому в обґрунтування протилежного позивач не наводить переконливу аргументацію, а надає мінімальний пакет документів для документування господарських операцій, як достатній для цілей оподаткування, більшість з якої пов'язана із подальшою реалізацією придбаного товару. При цьому суд критично оцінює вищезазначену документацію, оскільки остання жодним чином не свідчить про фактичність (реальність) виконання договорів, укладених із ПП «Ан Транс». Зокрема, реалізація позивачем аналогічного товару на користь інших контрагентів не доводить факту придбання цього товару саме у ПП «Ан Транс», оскільки відповідний товар (ячмінь 2013 р. врожаю) не визначений індивідуальними ознаками і надані до суду документи не доводять його походження від ПП «Ан Транс». Товар «ячмінь врожаю 2013 р.» визначений тільки кількісно (числом, вагою, мірою) і характеризується ознаками, спільними для всіх речей такого роду, - отже визначений лише родовими ознаками. Будь-яких доказів подальшої реалізації партій товару, які були придбані саме у ПП «Ан Транс» позивачем не надано.

Суд також не приймає до уваги надані позивачем додаткові докази (баланс за 2013-2014 рр., звітність про суми нарахування заробітної плати), якими підтверджується достатня матеріальна база ТОВ «Іст Грейнс» для здійснення основного виду діяльності (основні засоби та персонал), оскільки ці відомості також не є підтвердженнями товарності операцій із контрагентом ПП «Ан Транс». Акт звірки взаємних розрахунків за 2013 р. між ТОВ «Іст Грейнс» та ПП «Ан Транс», акт звірки за 2013-2014 рр. між позивачем та SGAF General Trading також жодним чином не є підтвердженням реальності операцій саме з ПП «Ан Транс» та з урахуванням встановлених судом обставин свідчать лише про документування відповідних операцій із ПП «Ан Транс», а не про їх реальність.

При цьому суд відхиляє посилання позивача на постанову окружного адміністративного суду м. Києва від 08.10.2015 р. № 826/18634/15, зокрема на те, що визнання винним ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.205 КК України, не виключає можливості здійснення ПП «Ан Транс» реальних господарських операцій. Так, суд враховує, що згідно протоколу допиту свідка від 10.09.2015 р. ОСОБА_1 жодної діяльності, як директор ПП «Ан Транс» не здійснював, рухом коштів по рахунку не керував, товарів ніде не купував та не реалізовував, жодних документів фінансово-господарської діяльності ПП «Ан Транс» після відкриття рахунків у банку не складав та не підписував. У цьому аспекті належить приділити увагу правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 05.03.2012 р. № 21-421а11), відповідно до якої первинні документи, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг.

Натомість, всі складені на виконання договорів поставки сільськогосподарської продукції № О/Пса-47 від 14.06.2013 р. та № О/Псв-47 від 24.07.2013 р. з боку Постачальника - ПП «Ан Транс» підписані ОСОБА_1, який заперечує свою причетність до ведення господарської діяльності, що нівелює правове значення відповідної первинної документації, позбавляючи останню належності доказовості.

При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування.

При вирішенні податкових спорів презюмується добросовісність платника податку, і, відповідно, обґрунтованість отриманої ним податкової вигоди (тобто зменшення податкового зобов'язання).

Однак податковий орган може довести, що отримана платником податку податкова вигода є необґрунтованою. Так, податкова вигода може бути необґрунтованою, зокрема, якщо для цілей оподаткування враховані операції не у відповідності з їх дійсною економічною метою чи враховані операції не обумовлені розумними економічними чи іншими причинами (метою ділового характеру). При цьому діловою метою діяльності платника податку може бути отримання економічного ефекту, однак податкова вигода не є самостійною діловою метою.

Для встановлення правильності відображення у податковому обліку господарських операцій платника податку судам слід: з'ясувати реальність задекларованих господарських операцій; встановити наявність ділової мети у розглядуваних операціях; визначити об'єктивний зміст вчинених операцій у порівнянні із задекларованим; підтвердити або спростувати добросовісність позивача, у зв'язку з тим, що його контрагенти мають дефекти правового статусу; оцінити дотримання учасниками господарської операції норм податкового законодавства щодо змісту та наслідків для податкового обліку відповідної операції.

Вирішуючи спір, суд враховує, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.

Також суд бере до уваги, що хоча чинне податкове законодавство не встановлює конкретного переліку документів, складенням яких має оформлюватися господарська операція, документування господарської операції має відповідати законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції, договірним умовам та/або звичаєвій практиці.

Суд враховує, що презумпція дійсності, притаманна цивільним правочинам, не може бути автоматично поширеною на реальність господарських операцій. До загальновизнаних у світі дієвих механізмів, завдяки яким здійснюється аналіз господарських угод, виявлення та класифікація протиправних схем та методик незаконного ухилення від сплати податків, відносяться спеціальні судові доктрини.

Сутність доктрини ділової мети полягає в тому, що передбачені податковим законодавством податкові вигоди поширюються лише на операції, які мають розумну економічну причину.

Доктрина ділової цілі («business purpose doctrine») вперше була застосована у справі Gregory v. Helvering, де Верховний суд США постановив, що будь-яка угода, вчинена із податковими мотивами (tax-motivated transaction) повинна мати ділову мету. Доктрина ділової мети застосовується в межах доктрини економічної сутності («economic substance doctrine»), сутність якої полягає в тому, що суд вправі відмовити платнику у наданні податкової вигоди, якщо операція, що вчиняється не призводить до інших, крім зниження податкового тягаря, змін економічного стану платника («economic position»).

«Недобросовісна практика» має місце, якщо одночасно виконані дві умови: угоди призводять до одержання податкової вигоди, надання якої суперечить меті податкового законодавства; низкою об'єктивних факторів підтверджується, що істотною метою угод є одержання податкової вигоди.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені статтею 44 ПК України. Так, згідно з положенням пункту 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16 липня 1999 року № 996-ХIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-ХIV).

Відповідно до статті 1 цього Закону первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов'язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХIV господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону № 996-ХIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складтися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов'язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

Так, згідно з пунктом 138.2 статті 138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

При цьому відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПК не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Аналіз наведених норм свідчить, що господарські операції для визначення витрат підприємства мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов'язаний суб'єкт владних повноважень.

Разом з тим відповідно до принципу змагальності суб'єкт господарювання зобов'язаний заперечувати проти доводів суб'єкта владних повноважень.

Аналогічну правову позицію висловлено колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 22 вересня 2015 року № 21-1359а15, висновки якої враховуються судом при застосуванні правової норми до спірних правовідносин в силу ч.2 ст.161 КАС України.

Згідно ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до п.65 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009 р. Суд вважає, що загальні інтереси спільноти полягають у підтриманні фінансової стабільності системи оподаткування ПДВ разом із її сукупністю нормам щодо нарахування ПДВ до сплати, податкових пільг, податкового кредиту та відшкодування ПДВ. Основними елементами підтримання такої стабільності слід визнати повне і своєчасне виконання усіма платниками ПДВ своїх зобов'язань щодо декларування та сплати ПДВ та, в кінцевому результаті, запобігання будь-яких видів шахрайських зловживань у вказаній системі. Щодо цього Суд визнав, що необхідно покладати край спробам зловживання у сфері оподаткування і що з метою попередження таких зловживань може бути розумним передбачати у національному законодавстві вимоги особливої обачливості для платників ПДВ.

У п. (b) «Порушення справедливого балансу між конкуруючими інтересами» Суд відзначив, що необхідно оцінити, чи заходи, вжиті зі сторони держави з метою підтримання фінансової стабільності системи оподаткування ПДВ і викорінення шахрайських зловживань в даній системі, були співрозмірними праву компанії-заявника на мирне користування своєю власністю.

Згідно п.38 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Інтерсплав» проти України» від 09.01.2007 р. Суд нагадав, що держави мають широкі межі самостійної оцінки у визначенні того, у чому полягає публічний інтерес, оскільки національний законодавчий орган, реалізуючи соціальну та економічну політику, має широке коло повноважень. Однак такі межі оцінювання не є абсолютними, і їх застосування підлягає перегляду органами Конвенції (див. рішення у справі "Lithgow and Others v. the United Kingdom" від 8 липня 1986 року, Серія А, N 102, стор. 50 - 51, пп. 121 - 122). На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання у системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною кампанією, вони можуть вжити відповідних заходів з метою запобігання або усунення таких зловживань.

Враховуючи вищевикладене - зокрема той факт, що відповідні положення про податкові штрафи передбачають певні засоби захисту, які ґрунтуються на суб'єктивних ознаках, та важливість наявності ефективної системи оподаткування для державних фінансових інтересів, - суд зазначає, що презумпції, застосовувані при розгляді питань податкових санкцій, використані відповідачем в належних межах. Втім, відповідний висновок вимагає від суду враховувати нюанси і не бути занадто рестриктивним в оцінці кожного доводу щодо наявності підстав для скасування податкового штрафу чи звільнення від його сплати.

Наведені обставини у сукупності та взаємозв'язку з фактами неподання позивачем доказів фактичного вчинення дій у процесі виконання розглядуваних операцій, були цілком об'єктивно оцінені співробітниками податкового органу як доказ безтоварності цих операцій, що виключає правомірність їх відображення у податковому обліку підприємства.

Суд погоджується з висновками за актом перевірки про те, що результати, відображені у даних податкового обліку позивача за господарськими операціями фактично не настали. А якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що податковий орган, який є суб'єктом владних повноважень, при прийнятті спірного податкового повідомлення-рішення діяв у передбачений законодавством спосіб, обґрунтовано, з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), та з дотриманням принципу верховенства права.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про правомірність висновків податкового органу щодо порушення Товариством п.44.1 ст.44, п.138.2 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 ПК України щодо неправомірного віднесення до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, витрат в сумі 15044153 грн., чим занижено податок на прибуток в розмірі 2858389 грн. у період - 3 квартали 2013 р., у зв'язку із чим суд не вбачає підстав для скасування податкового повідомлення-рішення від 14.07.2015 р. № , яким ТОВ «Іст Грейнс» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток в розмірі 2858389 грн. та застосовано штрафну санкцію в розмірі 1429195 грн.

Відповідно до ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) з позивача належить стягнути решту суми (90%) судового збору пропорційно до відхиленої частини позовних вимог.

З урахуванням викладеного, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Керуючись ст.ст. 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Грейнс» відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Іст Грейнс» () на корить Державного бюджету України за банківськими реквізитами: отримувач коштів - УК у м. Одесі/Київський район; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38016923; банк отримувача - ГУДКСУ в Одеській області; код банку отримувача (МФО) - 828011; рахунок отримувача - 4005; код класифікації доходів бюджету - 22030001, судовий збір в розмірі 4382 гривень (чотири тисячі триста вісімдесят дві грн.).

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 24 листопада 2015 року.

Суддя І.В. Завальнюк