Справа № 461/4681/15-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

у х в а л а

Іменем україни

19 листопада 2015 року Справа № 876/6039/15

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2015 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 до Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання рішення протиправним,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 23.04.2015 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Львівської міської ради, треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в якому просив визнати протиправним рішення від 24 травня 2007 року №858.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2015 року позовну заяву залишено без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що про існування оскаржуваного рішення (ухвали) Львівської міської ради за №858 від 24 травня 2007 року про виділення земельної ділянки гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_5, гр. ОСОБА_6 до 24 листопада 2015 року не знав,а також відсутні будь-які підстави вважати, що про існування оскаржуваного рішення повинен був дізнатись раніше. Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд керувався власними домислами та припущеннями, що є порушенням процесуального закону, тому такі твердження не можуть підтверджувати чи спростовувати будь-які обставини справи.

При апеляційному розгляді позивач та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали з зазначених в ній підстав.

Представник третьої особи вимоги апеляційної скарги заперечила, вважаючи законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не прибули, що згідно п.4 ст.196 КАС України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Залишаючи без розгляду адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено піврічний строк звернення до суду, встановлений ст. 99 КАС України та не подано жодних належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх передчасними, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів зауважує, що право звернення до суду є невід»ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов»язаних з вирішенням спору по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Аналіз матеріального та процесуального законодавства, а також судової практики показує, що право на позов це єдине матеріальне і процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відірваного від права на позов в матеріальному розумінні. Матеріальне суб»єктивне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку.

Єдність матеріально-правового змісту права на судовий захист і його процесуальної форми заключається в тому, що право на судовий захист - це право на поновлення порушеного права чи встановлення фактів або обставин, які мають значення для реалізації суб»єктивних прав в певній, встановленій законом процесуальній формі, в певному процесуальному порядку, який забезпечує об»єктивність та реальність захисту.

Таким чином, право на судовий захист є єдиним поняттям, яке складається з двох правомочностей: права на звернення до суду і право на задоволення матеріально-правової вимоги зацікавленої особи.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб»єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб»єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб»єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Згідно зі ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

Водночас, як видно з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Іліан проти Туреччини», правило встановлення обмежень доступу до суду у зв»язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Судом встановлено, що з вказаним адміністративним позовом позивач звернувся в квітні 2015 року, оскільки про оскаржувану ухвалу дізнався лише 24.11.2014 року після того, як отримав відповідні відповіді на свої запити у Львівську міську раду.

З копії ухвали Львівської міської ради №858 від 24.05.2007 року, роздрукованої із офіційного веб-порталу Львівської міської ради, жодних відомостей про виділення земельної ділянки гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_5, гр. ОСОБА_6 у ній не зазначено.

Разом з тим, жодного доказу про те, що позивач був проінформований раніше, ніж 24 листопада 2014 року про наявність та існування оскаржуваного рішення (ухвали) Львівської міської ради за №858 від 24 травня 2007 року про виділення земельної ділянки гр. ОСОБА_4, гр. ОСОБА_5, гр. ОСОБА_6 в матеріалах справи - немає.

Таким чином, залишаючи позов без розгляду, суд дійшов такого висновку без урахування та оцінки обставин, на які посилається позивач та які свідчать про поважність пропуску ним строку звернення до суду.

Оцінюючи обставини, що перешкоджали реалізації права на звернення до суду з позовом, на які заявник посилається як на поважні, суд повинен виходити з оцінки та аналізу всіх наведених доводів і з того, чи мав позивач за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду, чим допустив порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а тому судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 199 п.1, 204, 205 ч.1 п.6, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 27 квітня 2015 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі №461/4681/15-а - скасувати та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Д.М. Старунський

Судді В.М. Багрій

А.І. Рибачук

Ухвала у повному обсязі складена 20.11.2015 року.