Справа № 814/3572/13-а
Суддя: Маринчак Н.Є.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 року м. Київ К/800/64720/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Головуючого: Маринчак Н.Є.,

Суддів: Вербицької О.В., Цвіркуна Ю.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги:

Державної податкової інспекції у Центральному районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Варварівський елеватор»

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року

у справі №814/3572/13-а

за позовом Державної податкової інспекції у Центральному районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (надалі - ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Варварівський елеватор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївський елеватор», Товариства з обмеженою відповідальністю «Авант-Агро» (надалі - ТОВ «Варварівський елеватор», ТОВ «Миколаївський елеватор», ТОВ «Авант-Агро»)

про визнання недійсними угоди і договору, -

встановив:

Позивач звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просив:

визнати недійсним договір про відчуження частки ТОВ Компанія «Варварівський елеватор» в статутному фонді в ТОВ «Авант-Агро» на користь ТОВ «Миколаївський елеватор» на суму 10 000 грн.;

визнати недійсною угоду щодо формування статутного фонду ТОВ «Авант-Агро» за рахунок майна ТОВ «Варварівський елеватор» на суму 25639000грн.;

застосувати наслідки недійсності правочину і відповідно до ст.208 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України стягнути з ТОВ «Варварівський елеватор» і ТОВ «Миколаївський елеватор» в дохід держави все одержане ними за договором щодо відчуження частки ТОВ «Варварівський елеватор» в статутному фонді ТОВ «Авант-Агро» на користь ТОВ «Миколаївський елеватор»;

застосувати наслідки недійсності правочину і відповідно до ст. 208 Господарського кодексу України, ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України стягнути з ТОВ «Авант-Агро» і ТОВ «Варварівський елеватор» в дохід держави все одержане ними за угодою щодо формування статутного фонду ТОВ «Авант-Агро» за рахунок майна ТОВ «Варварівський елеватор».

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.09.2013р. в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2014р. рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове, яким в позові відмовлено.

Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судами норм матеріального права, ставить питання про скасування постанови суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Також, до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою звернулось ТОВ «Варварівський елеватор», в якій поставлено питання про скасування постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2014р. та залишення в силі постанови Миколаївського окружного адміністративного суду від 10.09.2013р.

В письмових запереченнях на касаційну скаргу позивача ТОВ «Авант-Агро» зазначає, що рішення суду другої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставинам справи судом апеляційної інстанції надано правильно, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими. Отже, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Сторони в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Відповідно до п.2 ч.1 ст.222 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено попередніми судовими інстанціями, станом на 01.10.2012р. на балансі ТОВ «Варварівський елеватор», учасниками якого є ОСОБА_1 і ТОВ «Авант-Агро», перебував майновий комплекс, балансова вартість якого, відповідно до податкової звітності, складала 2754000 грн. Зборами учасників ТОВ «Варварівський елеватор» від 05.10.2012р. прийнято рішення про вступ ТОВ «Варварівський елеватор» до складу учасників ТОВ «Авант-Агро», шляхом внесення до його статутного капіталу зазначеного майна на загальну суму 25639000 грн. в обмін на корпоративні права.

В результаті цього учасниками ТОВ «Авант-Агро» стали ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ТОВ «Варварівський елеватор». В податковому обліку за результатами здійсненої господарської операції ТОВ «Варварівський елеватор» задекларував податкові зобов'язання з ПДВ в сумі 4273167 грн., ТОВ «Авант-Агро» - податковий кредит в такій ж сумі.

Рішенням зборів учасників ТОВ «Варварівський елеватор» від 08.11.2012р., вирішено питання виходу ТОВ «Варварівський елеватор» зі складу учасників ТОВ «Авант-Агро» і продаж ТОВ «Миколаївський елеватор» за 10000грн. належної ТОВ «Варварівський елеватор» частки у статутному капіталі ТОВ «Авант-Агро». Аналогічне рішення прийнято учасниками ТОВ «Авант-Агро» на зборах, що відбулись також 08.11.2012р. Станом на 08.10.2012р. учасником ТОВ «Миколаївський елеватор» стало ТОВ «Авант-Агро». За твердженнями податкового органу, відповідачі є пов'язаними особами, які підконтрольні ОСОБА_1

Підставою для визнання недійсності угод, у відповідності до статей 203, 228 Цивільного кодексу України, статей 207, 208 Господарського кодексу України, є те, що учасники ТОВ «Варварівський елеватор», шляхом проведення завідомо збиткової господарської операції з продажу ТОВ «Миколаївський елеватор» частки у статутному капіталі ТОВ «Авант-Агро», залишили ТОВ «Варварівський елеватор» без активів, наслідком чого може стати неплатоспроможність останнього. Ця обставина, враховуючи факт декларування ТОВ «Варварівський елеватор» податкових зобов'язань з ПДВ в сумі 4273167 грн. і наявність іншого податкового зобов'язання в сумі 910000 грн., може призвести до заподіяння значних збитків державі.

Крім того, ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва вказала, що внаслідок господарської операції ТОВ «Авант-Агро» сформувало податковий кредит з ПДВ за відсутності фактичної сплати ТОВ «Варварівський елеватор» податкових зобов'язань.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, чинним на момент звернення позивача із даним позовом, податкові органи не наділялися правом на звернення до суду з позовом про визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності правочинів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що підставою для визнання недійсними правочинів є суб'єктивний висновок податкового органу щодо проведення завідомо збиткової господарської операції з продажу ТОВ «Миколаївський елеватор» частки у статутному капіталі ТОВ «Авант-Агро», залишили ТОВ «Варварівський елеватор» без активів, наслідком чого може стати неплатоспроможність останнього та збитки Державі. При цьому, враховано обставини встановлені у справі №814/900/13-а за позовом ТОВ «Авант-Агро» до ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва.

Надаючи оцінку обставинам у справі колегія суддів касаційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною першою статті 208 Господарського кодексу України передбачено, що якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а у разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише у однієї із сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Таким чином, підставою для застосування розглядуваних санкцій є недійсність господарського зобов'язання.

Згідно зі статтею 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Законом України від 02.12.2010р. №2756-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Податкового кодексу України», який набрав чинності з 01.01.2011р., редакцію статті 228 Цивільного кодексу України доповнено частиною третьою наступного змісту:

«У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави».

Таким чином, наведеною статтею Цивільного кодексу України встановлено два окремі види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, та ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними [недійсність яких прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інші заінтересовані особи можуть заперечувати їх дійсність в судовому порядку на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України)].

А відтак, вимога податкового органу про застосування наслідків недійсності господарського зобов'язання в порядку статті 208 Господарського кодексу України відносно правочинів, укладених починаючи з 01.01.2011р., повинна обов'язково поєднуватися з вимогою про визнання недійсним такого зобов'язання.

Слід зазначити, що в адміністративному судочинстві‚ на відміну від інших видів судочинства‚ діє принцип офіційності, який зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення позовних вимог.

Наведена правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду України від 16.06.2009р. у справі позовом Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» та приватної фірми «Орнатус» про зобов'язання вчинити дії.

В розглядуваному випадку, податковий орган звертаючись до адміністративного суду з даними позовними вимогами вийшов за межі наданих повноважень, встановлених чинним законодавством, дійшовши суб'єктивних висновків щодо недійсності правочинів.

Поряд з цим слід зазначити, що згідно зі статтею 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Положеннями статтей 43 и 44 Господарського кодексу України встановлена свобода підприємницької діяльності, зокрема: право комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. Органи державної влади та їх посадові особи не можуть втручатися в господарську діяльність підприємця. Таким чином, підприємець самостійно вирішує який товар (послугу), в який період та по яких цінах продати.

Слід також зазначити, що Податковий кодекс України не містить положень, що дають можливість податковому органу оцінювати здійснені платником податку господарські операції з позиції їх економічної доцільності, раціональності та ефективності господарських взаємовідносин.

Крім того, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 27.11.2013р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.09.2015р., у справі №814/900/13-а за ТОВ «Авант-Агро» до ДПІ у Центральному районі м.Миколаєва про скасування податкових повідомлень-рішень встановлено, що перехід права власності на матеріальні цінності та основні засоби між ТОВ «Варварівський елеватор» та ТОВ «Авант-Агро» підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та актами прийому-передачі, в яких власником майна - основних фондів зазначено ТОВ «Авант-Агро» та визнано протиправним зменшення ТОВ «Авант-Агро» від'ємного значення з податку на додану вартість за наслідками здійснених господарських операцій між цими підприємствами.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не спростовують зазначених висновків суду.

За таких обставин, судами першої та апеляційної інстанцій, виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності з нормами матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Висновки судів про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими у судовому засіданні, а тому підстав для їх перегляду з мотивів, викладених в касаційній скарзі не вбачається.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ухвалив:

Касаційні скарги: Державної податкової інспекції у Центральному районі м.Миколаєва Головного управління Міндоходів у Миколаївській області та Товариства з обмеженою відповідальністю «Варварівський елеватор» - залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: ___________________ Н.Є. Маринчак

Судді: ___________________ О.В. Вербицька

___________________ Ю.І. Цвіркун