Справа № 819/1674/14-а
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2014-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 819/1674/14-a

"24" листопада 2014 р. м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ В. Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Найко Н. І.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Прокуратури Тернопільського району, Державної казначейської служби України про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із позовом до Прокуратури Тернопільського району, Державної казначейської служби України, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог у судовому засіданні 24.11.2014 року, просить суд:

- визнати незаконними дії прокуратури Тернопільського району у формі здійснення подання від 08.02.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи в умовах, коли він, громадянин, людина, найвища соціальна цінність , навіть не був обізнаний про те, що стосовно нього проводилась якась перевірка;

- визнати незаконним приховання матеріалів перевірки від ОСОБА_3,

- визнати незаконною неналежну перевірку за зверненням ОСОБА_3 стосовно його участі в діяльності дільничної виборчої комісії;

- зобовязати прокуратуру Тернопільського району надати йому (ОСОБА_3В.) належним чином завірені копії матеріалів перевірки, на підставі якої прокуратура Тернопільського району здійснила подання на звільнення ОСОБА_3 з роботи;

- зобовязати прокуратуру Тернопільського району належним чином провести перевірку за зверненням ОСОБА_3 з приводу його участі в діяльності Козівківської дільничної виборчої комісії;

- стягнути на його користь 350784,00 грн. моральної шкоди за рахунок держави.

В ході розгляду даної справи представником позивача було подано додаткові письмові пояснення з приводу заявленого позову, а також, як було зазначено вище, уточнено позовні вимоги - в частині розміру моральної шкоди, яка, на його думку, підлягає стягненню не користь позивача з врахуванням відповідного розрахунку моральної шкоди.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав в повному обсязі, надаючи пояснення аналогічні викладеному в позові та додаткових письмових поясненнях, просив позовні вимоги позивача задовольнити (з рахуванням уточнень).

Представник відповідача проти позову заперечувала та просила суд в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на те, що прокуратура Тернопільського району у спірних правовідносинах діяла в межах наданих їй законом повноважень та не допускала при цьому порушень прав позивача.

Заслухавши пояснення учасників адміністративного процесу, дослідивши матеріали справи, надавши їм належну правову оцінку, проаналізувавши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 не можуть бути задоволені, з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі № 607/6169/13-п (копії якої наявні в матеріалах справи) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-4 КУпАП України та п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України Про засади запобігання та протидії корупції. При цьому, цією ж постановою суду на ОСОБА_3 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850,00 грн. з конфіскацією отриманої винагороди від роботи за сумісництвом в сумі 256,50 грн. в дохід держави. Вказане судове рішення ОСОБА_3 не оскаржувалось та набрало законної сили у встановленому законом порядку.

Вподальшому, згідно відповідної постанови прокурора Тернопільського району №40 від 07.02.2014 року прокуратурою Тернопільського району у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у Тернопільській районній державній лікарні ветеринарної медицини було проведено перевірку додержання вимог Закону України Про засади запобігання та протидії корупції" та ст. 36 КЗпП України в частині звільнення з посад осіб, у зв'язку з притягненням їх до відповідальності за корупційні правопорушення, повязані з порушенням обмежень, передбачених цим законом.

08.02.2014 року, за результатами вищезазначеної перевірки, прокурором Тернопільського району було внесено подання Тернопільській районній державній лікарні ветеринарної медицини за №64-717вих.14 про усунення порушень вимог законодавства про засади запобігання і протидії корупції. Згідно даного подання від Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини вимагалось розглянути це подання та вжити невідкладних заходів до усунення порушень вимог закону України Про засади запобігання і протидії корупції причин та умов, що їм сприяють, вирішити питання про звільнення завідувачів Козівської та Настасівської дільниць держветмедицини: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із займаних посад, як таких, що вчинили корупційні правопорушення, на підставі п. 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та повідомити про результати розгляду подання та вжиті заходи у 15 денний строк з дня отримання подання.

12.02.2014 року начальником Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини видано наказ №05-к «Про звільнення ОСОБА_4 та ОСОБА_3В.», згідно якого, на виконання вищезазначеного подання прокурора та на підставі п. 7-1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, ОСОБА_3 звільнено з посади завідувача Козівської дільниці ветмедицини з 12.02.2014 року.

Судом також встановлено, що вподальшому, не погоджуючись із поданням прокурора Тернопільського району №64-717вих.14 від 08.02.2014 року та з наказом начальника Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини видано №05-к від 12.02.2014 року, ОСОБА_3 оскаржував їх в судовому порядку.

Зокрема, ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.03.2014 року у справі №819/305/14-a позов ОСОБА_3 про визнання незаконним подання прокурора Тернопільського району про звільнення позивача з роботи на підставі частини першої статті 22 Закону України Про засади запобігання та протидії корупції та про визнання незаконним та скасування наказу №05-к від 12.02.2014 року, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - було залишено без розгляду за клопотанням позивача.

А постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.05.2014 року у справі №819/720/14-a відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини про визнання частково незаконним та скасування наказу про звільнення №05-к від 12.02.2014 року.

Вказана постанова суду була переглянута в апеляційному порядку та згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2014 року - залишена без змін. Тобто, на даний час вказана постанова суду у справі №819/720/14-a - є такою, що набрала законної сили у встановленому законом порядку.

Вподальшому позивач звернувся до суду і з даним позовом, у якому, зокрема, заявив вимоги, які наведені вище.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зазначає, що з приписів пункту 1 частини 2 статті 17 та пункту 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів Кодексу адміністративного судочинства України підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку.

А тому дії суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи у тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням визначених законом повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив на стан суб'єктивних прав та обов'язків особи.

Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом Україні в ухвалі від 30.10.2013 у справі № К/800/21027/13.

Тому, при вирішенні позовних вимог, оцінюючи правомірність оскаржуваних позивачем дій відповідача як суб'єкта владних повноважень на відповідність критеріям, закріпленим у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, які, хоч і адресовані суду, але одночасно є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, певною мірою відображаючи принципи адміністративної процедури, якої повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владні суб'єкти, - суд виходить з наступного.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання незаконними дій прокуратури Тернопільського району у формі здійснення подання від 08.02.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи в умовах, коли він, громадянин, людина, найвища соціальна цінність, навіть не був обізнаний про те, що стосовно нього проводилась якась перевірка, - суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні обставини справи та положення чинного законодавства.

Як вже було зазначено вище, постанова Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі №607/6169/13-п (копії якої наявні в матеріалах справи) - ОСОБА_3 не оскаржувалась та набрала законної сили у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, при розгляді даної справи не можуть залишитись поза увагою суду наступні обставини, які не підлягають доказуванню будучи встановленими постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі №607/6169/13-п.

Як видно із даної постанови, ОСОБА_3, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", будучи суб'єктом відповідальності за корупційні правопорушення - особою, уповноваженою на виконання функцій держави, працюючи на посаді завідувача Баворівської дільниці ветеринарної медицини Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини, будучи посадовою особою органів державної влади, брав участь в якості члена дільничної виборчої комісії № 610923 одномандатного виборчого округу №165 у проведенні виборів народних депутатів України, які мали місце 28.10.2012 року, за що одержав неправомірну вигоду у вигляді оплати в сумі 256,50 грн. як член комісії, чим порушив обмеження щодо сумісництва з іншими видами діяльності, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

При цьому, як видно із постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі №607/6169/13-п, під час розгляду вказаної справи позивач щиро розкаявся та визнав свою вину у вчиненні правопорушення, посилаючись на те, що на час проведення виборів він не знав про корупційну відповідальність представника органу державної влади за участь в виборах.

Тому, враховуючи вищенаведене, позивача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.172-4 КУпАП та п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції", з накладенням на нього адміністративного стягнення у виді штрафу та з конфіскацією отриманої винагороди від роботи за сумісництвом в сумі в дохід держави.

Як видно з наявних матеріалів справи, копія вищезазначеної постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі №607/6169/13-п Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини була отримана13.05.2013 року.

Відповідно до ч.2 ст. 22 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції в редакції, чинній на момент отримання Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини копії постанови суду Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі № 607/6169/13-п, - було встановлено, що дострокове припинення повноважень особи на виборній посаді, припинення повноважень посадової особи на посаді, звільнення, що здійснюється за рішенням Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, звільнення військової посадової особи з військової служби у зв'язку з притягненням до відповідальності за корупційне правопорушення, а також відсторонення такої особи від виконання службових повноважень у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється з урахуванням особливостей, визначених Конституцією і законами України.

Інші особи, яких притягнуто до кримінальної або адміністративної відповідальності за корупційні правопорушення, пов'язані з порушенням обмежень, передбачених цим Законом, підлягають звільненню з відповідних посад у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, якщо інше не передбачено законом.

Тобто, у розумінні імперативної норми, - статті 22 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції, - притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення нею корупційного правопорушення - є обставиною, що перешкоджає перебуванню на службі та підставою для звільнення такої особи, як є суб'єкта відповідальності за корупційні правопорушення.

Таким чином, згідно з вищезазначеними нормами чинного законодавства, після отримання Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини копії постанови суду Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі №607/6169/13-п, - позивач у триденний строк підлягав звільненню із займаної посади за корупційне правопорушення.

Однак, як підтверджено матеріалами справи на не заперечувалось позивачем, встановлений законом триденний строк на звільнення ОСОБА_3 із займаної ним посади (з дня отримання копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили) Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини дотриманий не був, і ОСОБА_3 продовжував працювати на посаді завідувача Козівською дільницею Тернопільської районної лікарні ветеринарної медицини, тобто, на посаді, аналогічній тій, перебуваючи на якій позивач і допустив корупційне правопорушення.

Відповідно до пункту 9 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» - прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням і застосуванням законів всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами.

Статтею 29 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції встановлено, що нагляд за додержанням законів у сфері запобігання і протидії корупції здійснюється Генеральним прокурором України та підпорядкованими йому прокурорами.

У відповідності до ч. 2 ст. 20 Закону України Про прокуратуру - при виявленні порушень закону прокурор або його заступник у межах своєї компетенції мають право вносити подання до державних органів, громадських організацій і посадовим особам про усунення порушень закону та умов, що їм сприяли.

Відповідно до ст. 23 Закону України Про прокуратуру подання з вимогами усунення порушень закону, причин цих порушень і умов, що їм сприяють, вноситься прокурором, його заступником у державний орган, громадську організацію або посадовій особі, які наділені повноваженням усунути порушення закону, і підлягає невідкладному розгляду. Не пізніш як у місячний строк має бути вжито відповідних заходів до усунення порушень закону, причин та умов, що їм сприяють, і про наслідки повідомлено прокурору. Колегіальний орган, якому внесено подання, повідомляє про день засідання прокурору, який вправі особисто взяти участь у його розгляді.

Таким чином, зважаючи на те, що у ході проведення перевірки прокуратурою Тернопільського району було встановлено порушення Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини вимог Закону України Про засади запобігання та протидії корупції та норм ст. 36 КЗпП України в частині звільнення ОСОБА_3 з посади, у звязку з притягненням його до відповідальності за корупційне правопорушення, повязані з порушенням обмежень, передбачених цим законом, - то для внесення прокурором відповідного подання були всі підстави, передбачені статтями 20 та 23 Закону України Про прокуратуру.

Що ж стосується тверджень позивача про те, що внесення такого подання від 08.02.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи в умовах, коли він, громадянин, людина, найвища соціальна цінність, навіть не був обізнаний про те, що стосовно нього проводилась якась перевірка, - суд зазначає наступне.

Так, частиною 1 ст. 19 Закону України Про прокуратуру встановлено, що предметом Предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам.

Згідно з частиною 2 наведеної статті встановлено, що перевірка виконання законів проводиться за заявами та іншими повідомленнями про порушення законності, що вимагають прокурорського реагування, а за наявності приводів - також з власної ініціативи прокурора.

Статтею 21 Закону України Про прокуратуру закріплено порядок проведення перевірок.

Відповідно до частини 1 вказаної статті перевірки проводяться за письмовими зверненнями органів державної влади, органів місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, фізичних та юридичних осіб, а також за власною ініціативою прокурора.

При цьому, частиною 3 ст. 21 Закону України Про прокуратуру передбачено, що для здійснення перевірки прокурор приймає постанову, в якій зазначає підстави, що свідчать про можливі порушення законності, та обґрунтовує необхідність вчинення дій, передбачених пунктами 3, 4 та 5 частини першої статті 20 цього Закону.

Також нормами частини 3 ст. 21 Закону України Про прокуратуру встановлено, що не допускається проведення перевірки без надання копії зазначеної постанови представнику підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, підпорядкованості чи приналежності, фізичній особі - підприємцю. Постанова прокурора може бути оскаржена цими особами до прокурора вищого рівня або суду в порядку адміністративного судочинства протягом десяти днів з дня одержання копії постанови. За результатами розгляду скарги прокурор вищого рівня приймає рішення про задоволення скарги та скасування постанови або про відмову у задоволенні скарги. Оскарження постанови до прокурора вищого рівня не позбавляє особу права на її оскарження до суду, яке може бути здійснене нею протягом десяти днів з дня одержання рішення прокурора вищого рівня про результати розгляду скарги.

Тобто, норми чинного законодавства, в тому числі норми Закону України Про прокуратуру", які регулюють питання здійснення прокурорських перевірок у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів в частині дотримання вимог відповідного законодавства, - вимагають обовязковість повідомлення про проведення перевірки саме тих субєктів, відносно яких проводитиметься відповідна прокурорська перевірка, та якими, в силу положень наведеного закону, можуть виступати лише юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

При цьому, органи прокуратури не наділені повноваженнями проводити перевірку окремих фізичних осіб (без статусу фізичної особи підприємця), якою в даному випадку, є позивач.

Суд звертає увагу на те, що стосовно позивача жодної перевірки прокуратурою - не проводилось.

В даному випадку, як видно з матеріалів даної справи та не спростовано позивачем, - відповідачем проводилась перевірка у Тернопільській районній державній лікарні ветеринарної медицини, і обєктом проведення перевірки було питання додержання саме Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини вимог Закону України Про засади запобігання та протидії корупції" та ст. 36 КЗпП України в частині звільнення з посад осіб, у зв'язку з притягненням їх до відповідальності за корупційні правопорушення, повязані з порушенням обмежень, передбачених цим законом.

Відтак, саме представнику вказаної особи (Тернопільській районній державній лікарні ветеринарної медицини) до початку проведення перевірки мала бути і була вручена відповідна постанова (№40 від 07.02.2014 року) про проведення перевірки.

Поряд з цим, варто звернути увагу на те, що жодною нормою вищенаведених законів, які регулюють підстави проведення перевірок, не передбачено необхідності окремого повідомлення конкретно визначених працівників підприємств, установ чи організацій про проведення таких перевірок.

Більше того, суд звертає увагу на те, що до здійснення перевірки та до встановлення документального підтвердження наявності допущених порушень на відповідному підприємстві, в установі чи організації, - органи прокуратури не вправі робити будь-які припущення щодо можливо допущених порушень як самим підприємством, установою чи організацією, так і її працівниками.

Вищезазначене спростовує твердження позивача про необхідність його безпосереднього та особистого повідомлення про проведення перевірки у Тернопільській районній державній лікарні ветеринарної медицини, оскільки, як вже зазначалось вище, на відповідача такого обовязку жодною нормою законодавства - не покладено.

Водночас, суд зазначає, що ст. 23 Закону України Про прокуратуру подання з вимогами усунення порушень закону, причин цих порушень і умов, що їм сприяють, вноситься прокурором, його заступником у державний орган, громадську організацію або посадовій особі, які наділені повноваженням усунути порушення закону, і підлягає невідкладному розгляду.

Відповідне подання від 08.02.2014 року, як вже було зазначено, за наслідками проведеної перевірки і було вручене Тернопільській районній державній лікарні ветеринарної медицини як особі, яка наділена повноваженнями усунути допущені нею ж порушення законодавства Закону України Про засади запобігання та протидії корупції" та норм КЗпП України.

При цьому, вказане подання Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини не оскаржувалось та було виконане у встановлений законом строк.

Більше того, оскаржувані у даному позові дії відповідача щодо проведення перевірки, як передбачене законом волевиявлення владного суб'єкта, та внесення подання щодо звільнення позивача, внесене за результатами перевірки відповідного державного органу, - стосувались безпосередніх обовязків Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини, та безпосередньо для позивача будь-яких обов'язків - не породжували.

Тобто, в ході розгляду даної справи не знайшли свого підтвердження твердження позивача про те, що стосовно нього проводилась якась перевірка.

Варто також зазначити, що беззаперечні правові наслідки у вигляді зміни прав позивача мав саме виданий вподальшому наказ Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини №05-к від 12.02.2014 року про звільнення позивача з посади, а не подання, внесене прокурором за наслідками перевірки лікарні.

Таким чином, враховуючи те, що вищезазначена перевірка проводилась відповідачем не стосовно ОСОБА_3, а стосовно Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини, і на відповідача не було покладено обовязку повідомляти позивача про проведення такої перевірки (ані до проведення перевірки, ані після закінчення її проведення), - суд приходить до переконання, що саме проведення перевірки та подальша необхідність внесення прокурором подання від 08.02.2014 року за наслідками встановлення порушень вимог законодавства, допущених Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини, - не могли залежати від факту повідомлення чи неповідомлення самого ОСОБА_3 про проведення такої перевірки.

Щодо посилань представника позивача на допущення порушень особою, яка проводила перевірку, то суд зазначає, що в ході розгляду справи суду не було надано жодного належного та допустимого доказу будь-яких умисних дій чи бездіяльності з боку відповідача відносно позивача при здійсненні перевірки Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини, так само як не було відповідними доказами доведено і того, що у ході проведення перевірки особою, яка здійснювала перевірку було допущено порушення відповідних положень статті 20 Закону України Про прокуратуру.

При цьому, суд звертає увагу на те, що повноваження прокурора, визначені статтею 20 Закону України Про прокуратуру, - передбачають право, а не обовязок, прокурора на власний розсуд обирати визначені у цій статті заходи та способи отримання інформації, яка підлягає встановленню чи перевірці при здійсненні прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів конкретними особами.

Також суд зазначає, що зважаючи на те, що позивач вчинив корупційне правопорушення, пов'язане з порушенням обмежень, передбачених Законом, за яке його як суб'єкта відповідальності за корупційні правопорушення і було притягнуто до відповідальності постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.04.2013 року у справі №607/6169/13-п, а сама необхідність звільнення позивача у звязку з винесенням відносно нього такої постанови, якою встановлено, що в діях ОСОБА_3 міститься склад правопорушення, передбаченого ч.1 ст.172-4 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення особою встановлених законом обмежень щодо зайняття підприємницькою чи іншою оплачуваною діяльністю, - була прямо передбачена положеннями ч.2 ст. 22 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції у відповідній редакції, - то посилання відповідача при внесенні подання на норму п.7-1 ст. 36 КЗпП України (яка на час вчинення правопорушення та розгляду в суді справи №607/6169/13-п не діяла), яка щодо підстав звільнення за змістом повністю відповідає змісту абз. 2 ч.2 ст. 22 Закону України Про засади запобігання і протидії корупції у відповідній редакції, - не свідчить про незаконність внесеного подання, оскільки встановлених порушень з боку Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини та необхідності їх усунення - не спростовує, та, у звязку з наведеним, до погіршення становища позивача призвести не могло.

Водночас, суд звертає увагу на те, що помилкове зазначення назви нормативно-правового акта (КЗпП України) у доповідній записці та поданні, - не спростовують ані факту встановленого в ході перевірки порушення вимог законодавства Тернопільською районною державною лікарнею ветеринарної медицини, ані підставності подальшого внесення такого подання з вимогою усунути такі порушення.

Відтак, правові підстави для визнання незаконними дії прокуратури Тернопільського району у формі здійснення подання від 08.02.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з підстав того, що позивач не був повідомлений про те, що стосовно нього проводилась якась перевірка, - відсутні, тому в задоволенні позовних в цій частині позивачу слід відмовити.

Щодо позовних вимог про визнання незаконним приховання матеріалів перевірки від ОСОБА_3 та зобовязання прокуратури Тернопільського району надати ОСОБА_3 належним чином завірені копії матеріалів перевірки, на підставі якої прокуратура Тернопільського району здійснила подання на звільнення ОСОБА_3 з роботи,- то суд зазначає наступне.

Так, дійсно нормами чинного законодавства не заборонено громадянинові знайомитись з матеріалами перевірок, на яких відсутній гриф таємності.

Поряд з цим, можливість ознайомлення громадян із матеріалами конкретних перевірок, - законодавчо обмежена та передбачає ряд особливостей.

Зокрема, чинне законодавство не забороняє громадянинові знайомитись з матеріалами тих перевірок, які проводились саме відносно такого громадянина.

Суду не надано доказів того, що позивач самостійно звертався до відповідача із власною заявою щодо отримання матеріалів перевірки, яка б проводилась саме відносно нього.

Водночас, як вже було зазначено вище, в ході розгляду даної справи не знайшли свого підтвердження твердження позивача про те, що стосовно нього особисто відповідачем проводилась якась перевірка.

Поряд з цим, як видно з матеріалів справи із заявою щодо надання матеріалів перевірки, проведеної, на його думку відносно позивача, на підставі постанови прокурора Тернопільського району №40 від 07.02.2014 року, звертався представник позивача - ОСОБА_1

На вказану заяву було надано відповідь за №74-215-12 від 11.04.2014 року, в якій заявнику повідомлено, що дана перевірка у відповідності до статей 19-21 Закону України Про прокуратуру була проведена саме у порядку нагляду за додержанням вимог антикорупційного законодавства відносно Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини.

При вирішенні даного спору, суд виходить з того, що Законом України Про прокуратуру можливості надання за заявами окремих громадян матеріалів перевірок, проведених у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів відносно підприємств, установ та організацій чи посадових осіб,- не передбачено.

Суд звертає увагу на те, що і Закон України Про прокуратуру і постанова Верховної Ради України «Про Засади державної політики України в галузі прав людини» від 17.06.1999 року №757-XIV, на яку посилається представник позивача, - передбачають безперешкодну реалізацію кожною особою саме своїх прав та законних інтересів.

Тому, зважаючи на те, що перевірка, за наслідками якої було внесене подання від 08.02.2014 року, проводилась не відносно ОСОБА_3, а відносно Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини, - то для надання позивачу, в тому числі і через його представника, матеріалів перевірки, проведеної щодо Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, - не було правових підстав.

Водночас, будь-які належні та допустимі докази, які б свідчили про приховання прокуратурою Тернопільського району від ОСОБА_3 матеріалів перевірки, проведеної відносно Тернопільської районної державної лікарні ветеринарної медицини на підставі постанови прокурора Тернопільського району №40 від 07.02.2014 року, - відсутні.

Суд також звертає увагу на те, що матеріали вищезазначеної перевірки були подані відповідачем на вимогу суду у ході розгляду даної справи та долучені до матеріалів справи. При цьому, за відсутності заперечень з боку відповідача, суд надав можливість позивачу та його представнику ознайомитись із вказаними матеріалами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання незаконним приховання від ОСОБА_3 матеріалів вищезазначеної перевірки, на підставі якої прокуратура Тернопільського району здійснила подання на звільнення ОСОБА_3 з роботи, та для зобовязання відповідача надати ОСОБА_3 належним чином завірені копії матеріалів такої перевірки, - також немає.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною неналежної перевірки за зверненням ОСОБА_3 стосовно його участі в діяльності дільничної виборчої комісії та зобовязання відповідача належним чином провести перевірку за зверненням ОСОБА_3 з приводу його участі в діяльності Козівківської дільничної виборчої комісії, - суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 звернувся до прокуратури Тернопільського району із заявою від 07.07.2014 року (вх.№235-14 від 10.07.2014 року), в якій просив відповідача провести додаткову перевірку обставин включення його до складу Козівківської дільничної виборчої комісії по виборах народних депутатів України у 2012 році. Питання, які позивач просив перевірити, - наведені у прохальній частині заяви.

14.07.2014 року вказана заява надіслана для розгляду голові Центральної виборчої комісії.

28.07.2014 року вищезазначена заява надійшла для розгляду до прокуратури Тернопільської області, згідно листа члена Центральної виборчої комісії (ОСОБА_5).

Згідно листа прокуратури Тернопільської області від 31.07.2014 року вищезазначена заява ОСОБА_3 направлена для розгляду відповідачу.

05.08.2014 року позивачу надано відповідь за вих.№74-81-14, в якій позивачу повідомлено про те, що порушене ним у зверненні питання не входить до компетенції відповідача, а також розяснено, зокрема, що у разі незгоди з включенням його до складу вищезазначеної дільничної виборчої комісії позивач мав право оскаржити прийняте рішення окружної виборчої комісії до суду з підстав та у строки, визначені відповідними нормами законодавства.

При наданні оцінки вищезазначеним обставинам справи та вирішенні зазначених позовних вимог ОСОБА_3 з урахуванням пояснень, наведених, зокрема, його представником з даного приводу, - поза увагою суду не можуть залишитись положення Закону України "Про вибори народних депутатів України" в редакції, яка була чинною на час проведення виборів народних депутатів України у 2012 році та включення позивача у той час до складу Козівківської дільничної виборчої комісії.

Так, особливості підготовки і проведення виборів народних депутатів України були визначені статтею 107 Закону, згідно з частиною третьою якої було встановлено, що дільничні виборчі комісії звичайних та спеціальних виборчих дільниць утворюються не пізніш як за п'ятнадцять днів до дня голосування за поданням відповідних суб'єктів, що вносяться до окружної виборчої комісії не пізніш як за сімнадцять днів до дня голосування. Жеребкування щодо включення кандидатур до складу дільничної виборчої комісії звичайної чи спеціальної виборчої дільниці проводяться окружною виборчою комісією не пізніш як на другий день після закінчення строку внесення подань щодо кандидатур до складу дільничних виборчих комісій.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст.31 Закону України "Про вибори народних депутатів України" було встановлено, що окружна виборча комісія утворює дільничні виборчі комісії відповідно до Закону, крім випадку, передбаченого частиною тринадцятою статті 28 Закону.

Згідно з ч.15 ст.28 Закону України «Про вибори народних депутатів України» рішення про утворення дільничної виборчої комісії публікується у регіональних чи місцевих друкованих засобах масової інформації не пізніш як на п'ятий день після дня його прийняття або, у разі неможливості, оприлюднюється в інший спосіб у цей же строк.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про вибори народних депутатів України» повноваження дільничної виборчої комісії починаються з моменту складення присяги не менш як двома третинами її мінімального складу, визначеного частинами другою та третьою статті 28 Закону, на засіданні комісії, що проводиться не пізніш як на третій день після дня прийняття рішення про її утворення.

Із ряду наявних у справі матеріалів вбачається, що склад звичайної дільничної виборчої комісії №610923 (створеної в с. Козівка Тернопільського району), членом якої був ОСОБА_3 у 2012 році, - формувався окружною виборчою комісії з виборів народних депутатів України №165.

Статтями 108, 109 та 113 Закону України «Про вибори народних депутатів України» у редакції, яка була чинною на час проведення виборів народних депутатів України у 2012 році та включення позивача до складу Козівківської дільничної виборчої комісії, - було встановлено наступне.

Так, ч.1 ст. 108 наведеного закону було передбачено, що кандидат у депутати, зареєстрований у встановленому Законом порядку, партія - суб'єкт виборчого процесу, в особі її керівника, представника партії у Центральній виборчій комісії, уповноваженої особи партії чи іншої особи, уповноваженої рішенням центрального керівного органу партії, довірена особа кандидата у депутати, офіційний спостерігач, виборча комісія, утворена відповідно до цього Закону, виборець, чиї особисті виборчі права або охоронювані законом інтереси щодо участі у виборчому процесі, у тому числі на участь у роботі виборчої комісії чи на здійснення спостереження, порушено рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта оскарження, може звернутися до виборчої комісії зі скаргою, що стосується виборчого процесу, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею та статтями 109 - 113 цього Закону.

Згідно з частинами 5 та 6 цієї ж статті - рішення, дії чи бездіяльність дільничної виборчої комісії, її члена може бути оскаржено до окружної виборчої комісії, яка утворила відповідну дільничну виборчу комісію, а також - до суду.

Частиною 2 ст. 109 Закону України «Про вибори народних депутатів України» було встановлено, що скарга до виборчої комісії може бути подана суб'єктом звернення зі скаргою протягом п'яти днів після прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності суб'єктом оскарження, за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті.

Статтею 113 наведеного закону було визначено ряд питань, які підлягали зясуванню під час розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність виборчих комісій та визначено види рішень, які могли прийматись виборчою комісією вищого рівня чи судом за результатом розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність виборчих комісій нижчого рівня.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що Закон України «Про вибори народних депутатів України», ані в редакції, чинній на час включення позивача до складу Козівківської дільничної виборчої комісії з виборів народних депутатів України у 2012 році, ані в редакції, яка є чинною на даний час, - не передбачала та не передбачає права участі органів прокуратури у перевірці питань, повязаних з організацією та проведенням виборів народних депутатів та можливості надання органом прокуратури на підставі звернень громадян самостійної оцінки рішенням, діям чи бездіяльності виборчих комісій, повноваження яких є припиненими.

Не передбачає таких повноважень в органів прокуратури і Закон України Про прокуратуру, статтею 12 якого встановлено, що прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду.

Суд звертає увагу на те, що будь-які докази звернення ОСОБА_3 до суду з відповідним позовом з приводу оскарження рішення окружної виборчої комісії №165 щодо створення дільничної виборчої комісії 610923 по виборах народних депутатів України у 2012 році - в матеріалах справи відсутні та позивачем - не подавались.

Таким чином, з огляду на те, що вирішення питань законності включення ОСОБА_3 до складу дільничної виборчої комісії №610923 по виборах народних депутатів України у 2012 році, які у зверненні вимагав вирішити ОСОБА_3, - не входять до переліку питань, на які поширюється компетенція органів прокуратури та які могли б бути предметом розгляду та вирішення прокуратурою Тернопільського району, - то втручання відповідача у коло таких питань було б виходом за межі його повноважень як органу прокуратури, визначених законом.

Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що під час розгляду звернення ОСОБА_3 з приводу порушень законодавства з приводу включення його до складу дільничної виборчої комісії 610923 по виборах народних депутатів України у 2012 році та наданні відповіді позивачу на вказане звернення, - прокуратура Тернопільського району правомірно виходила з того, що порушене ОСОБА_3 у зверненні питання - не входило до компетенції відповідача (прокуратури Тернопільського району).

Відтак, при наданні відповіді ОСОБА_3 правомірним було і додаткове розяснення йому того, що у разі незгоди з включенням позивача до складу вищезазначеної дільничної виборчої комісії позивач мав право оскаржити прийняте рішення окружної виборчої комісії до суду з підстав та у строки, визначені відповідними нормами законодавства.

Щодо тверджень про порушення відповідачем порядку розгляду заяви ОСОБА_3, - то суд звертає увагу на те, що відповідь на вказане звернення надана позивачу в межах встановленого Законом України «Про звернення громадян» строку. Що ж стосується направлення відповідачем заяви ОСОБА_3 до Центральної виборчої комісії, то суд приходить до переконання, що таке направлення заяви позивача, з огляду на повноваження Центральної виборчої комісії, визначені статтями 17 та 19 Закону України «Про Центральну виборчу комісію», - не свідчить про неналежність перевірки відповідачем звернення ОСОБА_3, та за наявності наданої йому вподальшому відповіді, не може бути визнане таким, що призвело до порушення тих прав позивача, які б підлягали самостійному захисту в судовому порядку.

Відтак, законодавчо визначених підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконною неналежної перевірки за зверненням ОСОБА_3 стосовно його участі в діяльності Козівківської дільничної виборчої комісії та вимог про зобовязання відповідача належним провести таку перевірку за зверненням ОСОБА_3, зважаючи на відсутність у відповідача таких повноважень, - у суду також немає.

Щодо уточнених в ході розгляду справи позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 350784,00 грн., суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до п.п.3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (пункт 3 Постанови).

Пунктом 5 цієї Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Отже, обов'язковими умовами відшкодування шкоди з державного бюджету згідно вказаних статей є неправомірність дій відповідного органу та наявність причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та завданою шкодою.

Суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджували б наявність причинного зв'язку між неправомірними діями відповідача та стражданнями, приниженнями, моральними переживаннями позивача.

Враховуючи наведені норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що оскільки в ході розгляду даної справи доказів заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок дій відповідача, які оскаржуються позивачем, - судом не встановлено, то вимоги про стягнення моральної шкоди також є такими, що задоволенню не підлягають.

Згідно із частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В ході розгляду справи відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, який заперечував проти адміністративного позову, виконано обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій.

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, перевіривши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в позові, суд дійшов висновку, про відсутність порушень прав позивача з боку відповідача, які б підлягали захисту шляхом задоволення позовних вимог.

При цьому суд зазначає, що решта доводів сторін, окрім тих, про які зазначено вище, - судом до уваги не приймаються, оскільки за наведених вище обставин такі доводи не спростовують вищенаведених висновків суду та в основу судового рішення за наслідками розгляду даної адміністративної справи - покладені бути не можуть, оскільки надані на їх підтвердження документи не містять жодної інформації, яка б дозволяла віднести їх до предмету доказування, та визнати належними та допустимими доказами у даній справі, враховуючи безпосередній предмет спору, а відтак, - не повинні прийматися до уваги судом в контексті вимог щодо належності та допустимості доказів, які можуть бути враховані при розгляді конкретної адміністративної справи, закріплених статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги не підлягають задоволенню, і, з підстав, що викладені вище, у задоволенні позову позивачу - слід відмовити.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 69-71, 153, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити в повному обсязі.

Постанова набирає законної сили за правилами статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

/Постанова в повному обсязі складена 27.11. 2014 року/.

Головуючий суддя Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В. Л.