Справа № 2а-11440/10/2670
Суддя: Дегтярьова О.В.
Дата ухвалення: 2010-11-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 листопада 2010 року 13:19 № 2а-11440/10/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: Головуючого - судді Дегтярьової О.В., суддів: Кармазіна О.А., Кротюка О.В., при секретарі судового засіданні ОСОБА_1, за участю представників: позивача ОСОБА_2 (довіреність від 17.08.2010р. № 53), відповідача ОСОБА_3 (довіреність від 18.03.2010р. № 29-22/90), третьої особи ОСОБА_4 (довіреність від 07.09.2010р. № 36/3/5804), розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом ОСОБА_5
доКабінету Міністрів України,
третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державний департамент пожежної безпеки, -
провизнання незаконним та скасування окремих положень постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1994 року № 508 та постанови Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 108, -
В С Т А Н О В И В:

02 серпня 2010 року до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_5 з позовом до КМ України про визнання незаконними та скасування абзацу першого пункту 2 Положення про Державну пожежну охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1994 року № 508, в частині слів «на договірних обєктах» та абзацу третього пункту 1 частини першої Змін, що вносяться до Положення про Державну пожежну охорону та Положення про Державний департамент пожежної безпеки, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 108, в частині слів «на договірних обєктах».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що прийнятті Постанови від 03 лютого 2010 року № 108 відповідач фактично обмежив перелік пожежних підрозділів, які входять до складу державної пожежної охорони і відповідно обмежив особовий склад цих пожежних підрозділів в правах на гарантії соціального захисту, передбачені для особового складу Державної пожежної охорони, до якої входить він, порушивши його права.

Відповідач по справі проти позовних вимог заперечував, подав письмові заперечення. В обґрунтування заперечень посилається на те, що прийнятті Постанови від 03 лютого 2010 року № 108 відповідач діяв в межах своїх повноважень. При цьому відповідач зазначав, що спірна постанова не порушує права, свободи та інтереси позивача, оскільки її дія на нього не розповсюджується.

У судовому засіданні 26 листопада 2010 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 26 листопада 2010 року заперечував проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні.

Представник третьої особи у судовому засіданні 26 листопада 2010 року пояснив, що положення спірної постанови не поширюються на позивача, оскільки він не проходив службу в органах державної пожежної охорони.

Заслухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Відповідно до частини першої ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено особливості провадження у справах щодо оскарження, зокрема нормативно правових актів органів виконавчої влади, правила цієї статті поширюються також на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов Кабінету Міністрів України.

Згідно з частиною другою цієї статті право оскаржити нормативно правовий акт має особа, щодо якої застосований цей акт, а також особи, яка є субєктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Зазначене положення кореспондується із положенням, закріпленим в частині першої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю субєкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його законності, якщо під час судового розгляду встановить, що особа не має право на звернення до адміністративного суду відповідно до частини другої ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відсутність такого права є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правові засади цивільного захисту»від 24 червня 2004 року № 1859-ІV (далі Закон № 1859-ІV), який визначає правові та організаційні засади у сфері цивільного захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та військового характеру, повноваження органів виконавчої влади та інших органів управління, порядок створення і застосування сил, їх комплектування, проходження служби, а також гарантії соціального і правового захисту особового складу органів та підрозділів цивільного захисту, цивільний захист - система організаційних, інженерно-технічних, санітарно-гігієнічних, протиепідемічних та інших заходів, які здійснюються центральними і місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підпорядкованими їм силами і засобами, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності, добровільними рятувальними формуваннями, що забезпечують виконання цих заходів з метою запобігання та ліквідації надзвичайних ситуацій, які загрожують життю та здоров'ю людей, завдають матеріальних збитків у мирний час і в особливий період.

Єдина державна система цивільного захисту населення і територій (єдина система цивільного захисту) - сукупність органів управління, сил та засобів центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, на які покладається реалізація державної політики у сфері цивільного захисту.

Підсистеми єдиної системи цивільного захисту - сукупність підпорядкованих спеціально уповноваженому центральному органу виконавчої влади функціональних та територіальних органів управління, на які покладаються визначені законом завдання у конкретних сферах цивільного захисту.

В силу статті другої Закону № 1859-ІV правовою основою цивільного захисту є Конституція України, цей Закон, закони України «Про захист населення і територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру», «Про Цивільну оборону України», «Про правовий режим надзвичайного стану», «Про правовий режим воєнного стану», «Про аварійно-рятувальні служби», «Про пожежну безпеку», «Про об'єкти підвищеної небезпеки», «Про використання ядерної енергії та радіаційну безпеку», «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи», міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України, та інші акти законодавства.

Статтею 27 Закону № 1859-ІV передбачено, що загальне керівництво єдиною системою цивільного захисту здійснює Кабінет Міністрів України. Начальником цивільного захисту України є Прем'єр-міністр України.

Безпосереднє керівництво діяльністю єдиної системи цивільного захисту покладається на спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань цивільного захисту. Керівник цього органу є заступником начальника цивільного захисту України.

Керівництво територіальними підсистемами єдиної системи цивільного захисту в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі здійснюють відповідно ОСОБА_6 міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації. Начальниками територіальних підсистем єдиної системи цивільного захисту за посадою є відповідно ОСОБА_6 міністрів Автономної Республіки Крим та голови відповідних державних адміністрацій. Керівники територіальних органів спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту за посадою є заступниками відповідних начальників територіальних підсистем єдиної системи цивільного захисту.

Згідно з п. 1 Положення про Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, затвердженого Указом Президента України від 10 жовтня 2005 року № 1430/2005, Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (МНС України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МНС України є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади з питань забезпечення реалізації державної політики у сфері цивільного захисту населення і територій від надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, поводження з радіоактивними відходами та вибуховими матеріалами промислового призначення, рятувальної справи, техногенної, пожежної і промислової безпеки, охорони праці, державного гірничого нагляду, створення та функціонування системи страхового фонду документації, а також гідрометеорологічної діяльності.

У складі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту діють: урядовий орган державного нагляду у сфері цивільного захисту та техногенної безпеки; урядовий орган державного нагляду у сфері пожежної безпеки; органи оперативного реагування на надзвичайні ситуації у сфері цивільного захисту; органи мінімізації наслідків Чорнобильської катастрофи та інших надзвичайних ситуацій (ч. 1 ст. 28 Закону № 1859-ІV).

Частиною першою ст. 29 Закону № 1859-ІV встановлено, що у складі урядового органу державного нагляду у сфері цивільного захисту та техногенної безпеки діють підпорядковані йому територіальні органи державного нагляду у сфері цивільного захисту та техногенної безпеки в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах.

Положення про територіальні органи державного нагляду у сфері цивільного захисту та техногенної безпеки затверджується керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту (ч. 2 ст. 29 Закону № 1859-ІV).

Водночас, частиною першою статтею 302 Закону № 1859-ІV передбачено, що у складі урядового органу державного нагляду у сфері пожежної безпеки діють підпорядковані йому територіальні органи державного нагляду у сфері пожежної безпеки в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах.

Абзацом першим Положення про ОСОБА_6 управління (управління) Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 24 жовтня 2006 року № 686, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2006 року за № 1192/13066, визначено, що ОСОБА_6 управління (управління) Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи (ОСОБА_6 управління (управління) є територіальним органом управління МНС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, який створюється МНС України за погодженням з Віце-прем'єр-міністром України.

ОСОБА_6 управління (управління) є головним (провідним) органом у системі територіальних органів виконавчої влади з питань забезпечення реалізації державної політики у сфері цивільного захисту населення і територій від наслідків надзвичайних ситуацій техногенного, природного та військового характеру, техногенної, а також пожежної безпеки у відповідному регіоні (абзац перший п. 2 вищезазначеного Положення).

Статтею 35 Закону № 1859-ІV передбачено, що до регіональних та місцевих органів управління цивільного захисту належать, зокрема територіальні органи управління спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань цивільного захисту.

До регіональних і місцевих сил цивільного захисту належать: аварійно-рятувальні формування і підрозділи; спеціалізовані аварійно-рятувальні служби; сили і засоби місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування; сили і засоби територіальних підсистем єдиної системи цивільного захисту; сили і засоби підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності і підпорядкування, які залучаються у відповідному порядку до здійснення заходів цивільного захисту; добровільні рятувальні формування.

Статтею 1 Закону України «Про аварійно рятувальні служби»від 14 грудня 1999 року № 1281-ХІV визначено, що аварійно-рятувальне формування - структурний підрозділ аварійно-рятувальної служби, призначений для проведення аварійно-рятувальних робіт.

Примірним Статутом аварійно-рятувального загону спеціального призначення головних управлінь МНС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Київ та Севастополь, затвердженого наказом Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 01 лютого 2010 року № 47, розробленим відповідно до Законів України від 24 червня 2004 року № 1859 «Про правові засади цивільного захисту», від 14 грудня 1999 року № 1281 «Про аварійно-рятувальні служби», передбачено, що аварійно-рятувальний загін спеціального призначення головних управлінь МНС в Автономній Республіці Крим, областях, містах Київ та Севастополь (Загін) є підрозділом територіального підпорядкування, який утворено з метою проведення спеціальних аварійно-рятувальних робіт у зонах відповідальності, що підпорядковується відповідному Головному управлінню (п. 1.1).

Загін взаємодіє з іншими підрозділами Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, спеціальними (воєнізованими) та спеціалізованими аварійно-рятувальними формуваннями, спеціальними службами центральних і місцевих органів виконавчої влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, на які покладено завдання цивільного захисту при виникненні надзвичайних ситуацій, у порядку, встановленому МНС (п. 1.5).

Частиною першою ст. 42 Закону № 1859-ІV порядок проходження служби в органах і підрозділах цивільного захисту визначається цим Законом та Положенням про проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, яке затверджується Кабінетом Міністрів України.

Пунктом другим Розділу XІV (Прикінцеві та перехідні положення) Закону № 1859-ІV установлено, що органи і підрозділи цивільного захисту є правонаступниками органів і підрозділів державної пожежної охорони та військ Цивільної оборони України та утворюються на їх базі.

Згідно з пунктом третім Розділу XІV (Прикінцеві та перехідні положення) Закону № 1859-ІV Кабінету Міністрів України доручено забезпечити реалізацію Державної програми перетворення військ Цивільної оборони України, органів і підрозділів державної пожежної охорони в Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту на період до 2005 року, затвердженої Указом Президента України від 19 грудня 2003 року N 1467, та у шестимісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: підготувати та подати на розгляд Верховної ОСОБА_6 України пропозиції про внесення змін до законодавчих актів України, що випливають із цього Закону; привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

Згідно довідки Головного управління МНС України в Чернігівській області від 03 серпня 2010 року № 64-6/23-38 позивач проходив службу на посаді старшого пожежного чергової зміни частини спеціальної пожежної техніки аварійно рятувального загону спеціального призначення Головного управління МНС України в Чернігівській області та був звільнений в запас збройних Сил України з 31 грудня 2008 року (наказ Головного управління МНС України в Чернігівській області від 31 грудня 2008 року № 358 о/с).

З контракту про проходження служби в органах і підрозділах цивільного захисту № 700/08 від 01 травня 2008 року (строк контракту 10 місяців), укладеного між позивачем та начальником Головного управління МНС України в Чернігівській області (підполковника служби цивільного захисту ОСОБА_7В.), вбачається, що позивач перебував на посаді старшого сержанта служби цивільного захисту, старшого пожежного чергової зміни частини спеціальної пожежної техніки аварійно рятувального загону спеціального призначення Головного управління МНС України в Чернігівській області.

Крім того, Контрактом передбачено, що він укладений відповідно до пунктів 19 -30 Положення про порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 629.

Аналіз вищевикладених положень та наданих позивачем документів свідчить, що позивач проходив службу в підрозділі територіального органу цивільного захисту.

Втім, зазначений орган не входить до системи державної пожежної охорони, яка є самостійно структурою в системі органів цивільного захисту в складі Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи з урахуванням також того, що завдання органів цивільного захисту є більш широкими порівняно із завданнями органів державної пожежної охорони, що також підтверджується наступним.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про пожежну безпеку»від 17 грудня 1993 року № 3745-XІІІ (далі Закон № 3745-XІІІ), який визначає правові, економічні та соціальні основи забезпечення пожежної безпеки на території України, регулює відносини державних органів, юридичних і фізичних осіб у цій галузі незалежно від виду їх діяльності та форм власності, державний пожежний нагляд за станом пожежної безпеки в населених пунктах і на об'єктах незалежно від форм власності здійснюється відповідно до чинного законодавства державною пожежною охороною в порядку, встановлюваному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 16 Закону № 3745-XІІІ передбачено, що державна пожежна охорона формується на базі існуючих воєнізованої та професійної пожежної охорони, входить до системи Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи і здійснює державний пожежний нагляд.

Державна пожежна охорона створюється в містах, інших населених пунктах, на промислових та інших об'єктах незалежно від форм власності у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Державна пожежна охорона складається з підрозділів, апаратів управління та допоміжних служб, а також пожежно-технічних навчальних закладів і науково-дослідних установ Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Державна пожежна охорона є одночасно самостійною протипожежною службою цивільної оборони, а також службою, яка в межах своєї компетенції виконує мобілізаційну роботу.

Частиною першою ст. 20 Закону № 3745-XІІ порядок та умови проходження служби в державній пожежній охороні регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

З метою реалізації вимог, передбачених Законом України «Про пожежну безпеку», Кабінет Міністрів України постановою від 26 липня 1994 року № 508 затвердив Положення про Державну пожежну охорону.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну пожежну охорону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1994 року № 508 (в редакції постанови від 03 травня 2007 року) Державна пожежна охорона створюється з метою захисту життя і здоров'я громадян, приватної, колективної та державної власності від пожеж, підтримання належного рівня пожежної безпеки на об'єктах і в населених пунктах і входить до системи МНС.

Пунктом 2 вищезазначеного Положення встановлено, що до складу державної пожежної охорони входять Державний департамент пожежної безпеки МНС, територіальні та місцеві органи державного пожежного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, підрозділи, допоміжні служби, науково-дослідні установи, пожежно-технічні навчальні заклади, підприємства, Державний центр сертифікації МНС.

Державна пожежна охорона є одночасно складовою частиною державної системи цивільної оборони, і у межах своєї компетенції розв'язує завдання мобілізаційної підготовки.

Основними завданнями Державної пожежної охорони є: організація розроблення та впровадження організаційних і науково-технічних заходів та нормативне регулювання в галузі пожежної безпеки; здійснення державного пожежного нагляду; запобігання пожежам і нещасним випадкам на них; гасіння пожеж, рятування людей та надання допомоги в ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійного лиха; розв'язання окремих завдань мобілізаційної підготовки (п. 4 цього Положення).

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 лютого 2010 року № 108 «Про внесення змін до Положення про Державну пожежну охорону та Положення про Державний департамент пожежної безпеки»від 03 лютого 2010 року № 108 абзац перший п. 2 було викладено в наступній редакції:

«2. До складу державної пожежної охорони входять Державний департамент пожежної безпеки МНС, підпорядковані йому територіальні органи державного нагляду у сфері пожежної безпеки в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві і Севастополі, районах, містах, районах у містах, підрозділи державної пожежної охорони на договірних об'єктах, допоміжні служби, науково-дослідні установи, пожежно-технічні навчальні заклади, Державний центр сертифікації МНС.».

В абзаці другому п. 2 слова «цивільної оборони»замінені словами «цивільного захисту».

Зміни в п. 4 Положення не вносились.

Таким чином, норми Положення не поширюються на позивача, а тому спірні постанови не можуть порушувати його права, свободи та інтереси.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, у звязку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України та відсутності документально підтверджених судових витрат відповідача, повязаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати присудженню з позивача не підлягають.

Керуючись ст. 9, ст. ст. 69 - 71, ст. 94, ст. ст. 158-163, ст. 167, ст. 171, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими в ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно.

Головуючий суддя ОСОБА_8

Судді: ОСОБА_9

ОСОБА_10
Дата виготовлення та підписання повного тексту постанови 10 грудня 2010 року.