Справа № 2а-397/12,9/12
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року Справа № 105738/12/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Ратнівського районного суду Волинської області від 04 травня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Ратнівської селищної ради Волинської області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2, про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ратнівської селищної ради Волинської області, яким просив визнати нечинним рішення № 13/93 від 22.02.2012 року про відмову у наданні у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_1, зобов'язати селищну раду надати у приватну власність ділянку по АДРЕСА_1 в розмірі 0, 10 га.

Постановою Ратнівського районного суду Волинської області від 04 травня 2012 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Постанова мотивована тим, що рішенням селищної ради від 22.02.2012 року №13/93 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про передачу йому у власність земельної ділянки площею 01,10 га по АДРЕСА_1 відмовлено та рекомендовано звернутись із заявою про передачу спірної земельної ділянки у спільну із ОСОБА_2 сумісну власність. Згідно ст. 61 Сімейного кодексу України об»єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, тому суд вважає виділену ОСОБА_1 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_2 спірну земельну ділянку їх спільною сумісною власністю, а як наслідок - оспорюване рішення законним, а вимоги позивача безпідставними.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, просить постанову скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуваним рішенням сільської ради безпідставно відмовлено у передачі у власність частини земельної ділянки, яка перебувала у користуванні матері ОСОБА_1 та не заперечувала проти її передачі у власність позивачу.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, письмові пояснення третьої особи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

При цьому, при визначенні юрисдикції справи необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 цього Кодексу завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Ратнівської селищної ради Ранівського району Волинської області № 13/5 від 05.07.2000 року гр. ОСОБА_1, який перебував у шлюбі з ОСОБА_2, виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку на праві особистої власності площею 1000 кв.м в АДРЕСА_1. Вказане рішення на час винесення постанови судом першої інстанції чинне.

Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 09 березня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

На підставі рішення Ратнівської селищної ради № 13/5 від 05.07.2000 року позивач звернувся до відповідача про передачу йому у власність земельної ділянки площею 0, 10 га по АДРЕСА_1.

Рішенням селищної ради від 22.02.2012 року № 13/93 у задоволенні заяви відмовлено та рекомендовано звернутись із заявою про передачу спірної земельної ділянки у спільну з ОСОБА_2 сумісну власність.

Суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, прийшов до висновку, що такий повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Однак колегія суддів не погоджується з цим виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Колегія суддів зауважує, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи не вирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року N 1559-VI "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

Вище зазначені положення процесуального закону судом першої інстанції залишені поза увагою. Позивач в позовній заяві просить скасувати рішення 13-ї сесії 6-го скликання за № 13/93 від 22.02.2012 року про відмову гр. ОСОБА_1 у передачі земельної ділянки у власність.

За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав розглядати даний спір в порядку адміністративного судочинства, а такий слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Згідно позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14, у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне, а відповідно до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України

Відповідно до п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про скасування постанови суду та закриття провадження у справі у зв'язку з неналежністю розгляду справи в порядку адміністративного судочинства на підставі п.1 ч. 1 ст. 157 КАС України, оскільки дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 157, ст. ст. 160, 195, 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, 203, 206, 254 КАС України, суд-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Ратнівського районного суду Волинської області від 04 травня 2012 року у справі № 0313/397/12 за позовом ОСОБА_1 до Ратнівської селищної ради Волинської області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2, про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - скасувати і закрити провадження у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л. Я. Гудим

В. В. Святецький

Повний текст ухвали виготовлений 09.11.2015 року