Справа № 820/3404/15
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 р.Справа № 820/3404/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Донець Л.О. , П'янової Я.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2015р. по справі № 820/3404/15

за позовом Публічного акціонерного товариства "Харківський тракторний завод ім. С.Орджонікідзе"

до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

01.04.2015 року, Публічне акціонерне товариство "Харківський тракторний завод ім. С. Орджонікідзе" (далі по тексту - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів (далі по тексту - відповідач), в якому просив суд скасувати податкові повідомлення - рішення відповідача № та № від 09.10.2014 року.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2015 року адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкові повідомлення-рішення відповідача від 09.10.2014 року № та № .

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2015 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову в повному об'ємі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення норм ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України) фіксування судового засідання 19.11.2015 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши постанову суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що на підставі направлень на перевірку від 01.09.2014 року за № 627, 628, наказу від 28.08.2014 року № 602 та з огляду на п. 78.1.1 ст.78 ПК України, відповідачем було проведено документальну позапланову перевірку позивача з дотримання вимог податкового законодавства з податку на прибуток підприємств за 2011-2013 роки та з ПДВ за період взаємовідносин з ТОВ «Промисловий стандарт», ТОВ «Химтрейд», ФОП ОСОБА_1, ТОВ «Агропромкомплект», ТОВ «Техелектросервіс», ТОВ «Політрейд», ТОВ «Барс-11», ТОВ «Інтерсвіт», ТОВ 2Травневе», ТОВ «Енергообладнання», ТОВ «Альфакласс», ТОВ «АПК Зерноглад», ТОВ «Світенергопром», ТОВ «Лабітех», ТОВ «Промислово-виробнича компанія «Сплав», ТОВ «Укрнафко», ТОВ «НВО «Станкоресурс», ТОВ «Стілл - імпекс».

За результатами перевірки був складений акт від 26.09.2014 року №282/28-09-40-14/05150295, яким встановлені наступні порушення:

- п. 198.1, 198.3, 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, 200.4 ст.200 ПК України, що призвело до завищення загальної суми податкового кредиту на суму 67392, 00 грн. та завищення суми бюджетного відшкодування на загальну суму 24840, 00грн.

- п. п. 138.1.1 п. 138.1, п. 138.8 ст. 138 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, контролюючим органом було винесено податкові повідомлення - рішення від 09.10.2014 року № та № .

Позивач, не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями - рішеннями, звернувся до суду із позовом.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що фактичні обставини справи об'єктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та його контрагентами, а також правомірність формування позивачем суми податкового кредиту з ПДВ, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов договірних відносин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції на підставі такого.

Згідно приписів п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку або дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України визначено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, при складанні податкової звітності з метою правильного відображення господарської операції повинні враховуватись відповідні документи первинного обліку, а саме по зазначених операціях придбання результатів робіт (товарів) повинні бути в наявності як і акти виконаних робіт, так і результати таких виконаних робіт (товарів).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований в якості юридичної особи 29.08.2006 року за №0028605, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та перебуває на обліку у відповідача

Перевіряючи правомірність формування позивачем суми податкового кредиту по взаємовідносинам із вищезазначеними контрагентами, колегія суддів дійшла висновку про наступне.

Відповідно до частини першої ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до вимог п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 року за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 вищезазначеного Положення, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.

З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (покупець) та ТОВ «Промисловий стандарт» (продавець) було укладено договір купівлі - продажу №13114/2 від 13.01.2014 року, предметом якого, відповідно до п.1 вказаного договору, є поставка обумовленої продукції покупцю, а покупець зобов'язується прийняти продукцію та оплатити продавцю її ціну в строки та в порядку, передбаченому цим договором.

Асортимент, кількість, ціна та загальна вартість продукції зазначаються в накладній, яка є невід'ємною частиною цього договору (п.1.2. Договору).

Виконання умов вищезазначеного договору підтверджується прибутковим ордером, видатковою накладною, рахунком на оплату замовлення, податковою накладною, платіжним дорученням.

Також, між позивачем (покупець) та ТОВ «Химтрейд» (постачальник) було укладено договір купівлі-продажу № 12/03-12 від 12.03.2012 року, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити на умов даного договору продукцію, найменування (асортимент), ціна і кількість якої викладені в специфікаціях, які є невід'ємною частиною договору.

Постачальник надає покупцю наступні товаросупровідні документи: ТТН, рахунок-фактуру, податкову накладну.

Факт виконання умов вищезазначеного договору підтверджується специфікацією, прибутковим ордером, видатковими накладними, рахунками-фактурами, податковими накладними та платіжними дорученнями.

Щодо взаємовідносин між позивачем (покупець) з ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Агропромкомплект» (постачальники), колегія суддів зазначає наступне.

Між позивачем (покупець) та ФОП ОСОБА_1, ТОВ «Агропромкомплект» (постачальники) було укладено аналогічні за своє правовою природою договори поставки № 12/02 від 12.02.2013 року та № 15/03-12 від 15.03.2012 року, відповідно до умов яких постачальник зобов'язується передати покупцю, а покупець прийняти та оплатити товар на умов, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 1 2. договору, асортимент, кількість, ціна та загальна вартість товару зазначається у специфікаціях, які є невідємною частиною договору.

Постачальник разом з товаром передає покупцю наступні документи: рахунок, видаткову накладну, податкову накладну, сертифікат якості (п. 4.3 договору).

Реальність здійснення господарських операцій підтверджується додатковими угодами до вказаного договору, специфікаціями, прибутковими ордерами, видатковими накладними, податковими накладними, накладними та платіжними дорученнями.

Також, між позивачем (покупець) та ТОВ «Техелектросервіс» (продавець) було укладено договір купівлі- продажу №543 від 02.08.2015 року, відповідно до умов якого покупець приймає та оплачує вентиляційне обладнання згідно специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною договору.

Товаросупровідними документами по вказаному правочину є накладна, податкова накладна, рахунок-фактура, технічний опис та інструкція по експлуатації по кожній одиниці товару (п. 6 договору).

Виконання умов вищевказаного договору підтверджується специфікацією, рахунок-фактурою, видатковою накладною, податковою накладною.

Також, відповідно до матеріалів справи між позивачем (покупець) та ТОВ «Політрейд» було укладено договір купівлі-продажу №2 від 13.02.2012 року, за предметом якого відповідно до п.1.2 договору визначається, що кількість товару, його асортимент, вартість зазначається у видаткових накладних на товар, які є невід'ємною частиною договору.

Реальність виконання операцій за вказаним договором підтверджується рахунками-фактурами, заявками на платіжну реєстрацію, накладними, податковими накладними.

Щодо взаємовідносин позивача з контрагентами ТОВ «Барс-11», ТОВ «Інтерсвіт», ТОВ «Травневе», ТОВ «Енергообладнання», ТОВ «Альфакласс», ТОВ «АПК Зерноглад», ТОВ «Світенергопром», ТОВ «Лабітех», ТОВ «Промислово-виробнича компанія «Сплав», ТОВ «Укрнафко», ТОВ «НВО «Станкоресурс», ТОВ «Стілл - імпекс», колегія суддів зазначає, що між позивачем та вказаними підприємствами були укладено договори поставки у спрощений спосіб.

Реальність виконання договірних зобов'язань за вказаними правочинами підтверджується податковими накладними, прибутковими ордерами, видатковими накладними, рахунками-фактури, платіжними дорученнями, копіями журналів реєстрації довіреностей.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Згідно ч. 1 ст. 181 Господарського кодексу України господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Отже, договір поставки між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Барс-11», ТОВ «Інтерсвіт», ТОВ «Травневе», ТОВ «Енергообладнання», ТОВ «Альфакласс», ТОВ «АПК Зерноглад», ТОВ «Світенергопром», ТОВ «Лабітех», ТОВ «Промислово-виробнича компанія «Сплав», ТОВ «Укрнафко», ТОВ «НВО «Станкоресурс», ТОВ «Стілл - імпекс » був укладений у спрощений спосіб, тобто шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, що не суперечить вимогам закону.

Також, як вбачається з матеріалів справи, облік та розподіл продукції зазначається в залучених до матеріалів справи лімітно-заборних картах та вимогах на замовлення продукції.

Факт наявності необхідних виробничих, цехових приміщень та складських приміщень для зберігання товарно - матеріальних цінностях підтверджується переліком майна, переданого до статутного фонду позивача.

Відповідно до пояснень представника позивача в суді першої інстанції документи по контрагентам ТОВ «Енергообладнання», ТОВ «Техелектросервіс» по операціям, які відбулись в 2011 року у підприємства не має можливості надати, оскільки відповідно до акту про списання документації за 2011 рік, первинні бухгалтерські документи були списані.

Факт поставки продукції контрагентами ТОВ «Інтерсвіт», ТОВ «Політрейд-С», ТОВ «Альфакласс», ТОВ «Світенергопром», ТОВ « Лабітех» на адресу позивача підтверджується записами в журналах контролю в'їзду автотранспорту на територію позивача, в яких зазначено назву підприємства, номер накладної, номер та серію автомобіля, а також на який склад або в який цех буде здійснюватись розвантаження.

Також, позивачем було надано до матеріалів справи, табелі на працівників підприємства, яких були уповноважено отримувати товарно - матеріальні цінності та технічні паспорти на транспортні засоби, власником яких є позивач.

Крім того, як вбачається зі змісту акту перевірки, податковий орган зазначив, що відвантаження здійснювалось на підставі рахунків-фактур. Будь-яких інших зауважень контролюючого органу щодо проведення відвантаження/навантаження чи транспортування отриманих товарно - матеріальних цінностей матеріали акту перевірки не містять.

В подальшому придбаний від вказаних контрагентів товар використовувався позивачем в ході своєї господарської діяльності, що підтверджується відповідними специфікаціями, кресленнями деталей, технологічними інструкціями, зауважень до чого у контролюючого органу під час проведення перевірки не виникло.

Доказів того, що отриманий від вищезазначених контрагентів товар не використовувався позивачем у власній господарській діяльності ні акт перевірки, ні матеріали справи на містять.

Колегія суддів зазначає, що сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

Крім того, серед залучених до матеріалів справи документів відсутній додаток № 3 до акту перевірки, в якому має бути узагальнений перелік документів, які були використані при проведенні перевірки. Отже, висновки контролюючого органу про відсутність факту передачі товару від продавця до покупця, у зв`язку з відсутністю довіреностей зроблені на припущеннях без дослідження необхідних доказів.

Також, колегія суддів зазначає, що наявність або відсутність сертифікатів якості або відповідності при поставці товарів має значення виключно для подальшої їх реалізації і не впливають на оподаткування таких операцій, а тому посилання податкового органу на відсутність вказаних первинних документів до уваги не приймається.

Відповідно до положень п. 14.1.18 ст.14 ПК України, бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Згідно із приписами п.п. 14.1.181 ст.14, п.198.3, п. 198.6. ст.198 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду в тому числі у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Отже, наявність податкових накладних, платіжних доручень щодо сплати податку на додану вартість в ціні товару хоч і є обов'язковими підставами для визначення податкового кредиту та бюджетного відшкодування, але не вичерпними, оскільки предметом доказування у даній справі є обставини, що підтверджують обґрунтованість визначення суми бюджетного відшкодування

Законом передбачено чіткий перелік підстав, які дають право на податковий кредит. Ці підстави дотримані позивачем в повному обсязі.

В листі Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року за №1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» зазначено, що у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних. При цьому не є підставою для відмови у праві на податковий кредит та бюджетне відшкодування з податку на додану вартість порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку.

Також, колегія суддів зазначає, що вимоги до оформлення первинних документів визначені нормами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», відповідно до ч. 2 ст. 9 якого первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та деталізовані приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року за №88, згідно з п.2.4 якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Колегія суддів, оглянувши первинні документи за правилами ст.86 КАС України зазначає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права.

Таким чином, первинні документи не мають дефектів форми або змісту, які в силу ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст.44 ПК України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій.

Крім того, колегія суддів зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Також, в силу приписів Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" позивач та контрагенти позивача є окремими суб'єктами права зі статусом юридичної особи, а відтак позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість та податку на прибуток. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника податків, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст.ст. 207 і 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.

Разом з тим, відповідачем по справі не було надано жодних доказів порушення кримінального провадження саме відносно посадових (службових) осіб платника податків або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду щодо вищезазначених контрагентів позивача, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Висновки податкового органу про можливі порушення податкового законодавства зі сторони контрагентів позивача, не є підставою для висновку про порушення саме позивачем вимог податкового законодавства та про відсутність у покупця права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість з фактом оплати.

Таким чином, виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи.

Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит з податку на додану вартість у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, ПК України не ставить право платника податку на додану вартість на податковий кредит в залежність від дій або бездіяльності його контрагентів чи відсутності їх за місцезнаходженням, так само відсутності у контрагентів основних фондів, кваліфікованого персоналу тощо. В разі порушення контрагентом податкової дисципліни відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Оскільки, позивач та його контрагент є окремими суб'єктами господарювання зі статусом юридичної особи, окремими платниками податку на додану вартість, кожен з яких має свої межі юридичної відповідальності, яка є індивідуальною, виходячи з вимог ст. 61 Конституції України.

Наведене узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так основним висновком у рішенні від 22.01.2009 року у справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини зазначив, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним за сплатою податку на додану вартість, який нараховується по ланцюгу поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки до отримувача оподатковуваної податком на додану вартість поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договорів, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Таким чином, фактичні обставини справи підтверджують реальність здійснення господарської діяльності між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Промисловий стандарт», ТОВ «Химтрейд», ФОП ОСОБА_1, ТОВ «Агропромкомплект», ТОВ «Техелектросервіс», ТОВ «Політрейд», ТОВ «Барс-11», ТОВ «Інтерсвіт», ТОВ «Травневе», ТОВ «Енергообладнання», ТОВ «Альфакласс», ТОВ «АПК Зерноглад», ТОВ «Світенергопром», ТОВ «Лабітех», ТОВ «Промислово-виробнича компанія «Сплав», ТОВ «Укрнафко», ТОВ «НВО «Станкоресурс», ТОВ «Стілл - імпекс» і правомірність формування позивачем суми податкового кредиту з податку на додану вартість, відповідно до первинних бухгалтерських документів та по податковим накладним, які виписані на виконання умов договірних відносин.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність його рішень, що оскаржуються.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем по справі не доведено правомірності та обґрунтованості прийняття оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, а тому вони підлягають скасуванню.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2015 року по справі №820/3404/15 відповідає вимогам ст. 159 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта - відповідача у справі.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління ДФС залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.09.2015р. по справі №820/3404/15 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Зеленський В.В.
Судді Донець Л.О. Пянова Я.В.
Повний текст ухвали виготовлений 20.11.2015 р.