Справа № 826/15622/15
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2015-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

23 листопада 2015 року 09:20 справа №826/15622/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_2
доКиївської міської ради
треті особи1. Головне управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 2. ОСОБА_3
провизнання частково недійсним рішення
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_2 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_2.) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач), за участю Головного управління земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (далі по тексту - третя особа 1) та ОСОБА_3 (далі по тексту - третя особа 2, ОСОБА_3.), в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просить: визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 999 кв.м. по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), у мікрорайоні Жуляни, Солом'янському районі м. Києва в частині 450,00 кв.м.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 серпня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/15622/15, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 01 жовтня 2015 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представники відповідача та третіх осіб до суду не прибули.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників відповідача та третіх осіб, положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 01 жовтня 2015 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Пунктом 7 рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 "Про передачу громадянам земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах м. Києва" ОСОБА_3 передана у власність земельна ділянка площею 0,0999 га на АДРЕСА_1 для ведення садівництва (кадастрова справа А-14203).

Позивач вважає, що вищезазначене рішення Київської міської ради від 18 грудня 200 року №922/922 в частині, що стосується передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 999 кв.м. по АДРЕСА_1, в частині 450 кв.м. прийняте Київської міською радою з порушенням встановленої Земельним кодексом України процедури та є таким, що порушує її права.

Відповідач письмового заперечення на адміністративний позов до суду не надав.

Третя особа 1 заперечила проти задоволення адміністративного позову, посилаючись на те, що вищезазначене рішення відповідача від 18 грудня 2008 року №922/922 не порушує прав позивача.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Статтею 148 Конституції України встановлено, що місцеві ради самостійно вирішують питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Відповідно до пункту 12 розділу X "Перехідних положень" Земельного кодексу України повноваження щодо розпорядження землями в межах м. Києва, крім земель, переданих у приватну власність, до розмежування земель державної та комунальної власності здійснює Київська міська рада.

Згідно пункту 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до положень статті 9 Земельного кодексу України до повноважень Київської і Севастопольської міських рад у галузі земельних відносин на їх території належить: розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності в порядку, передбаченому цим Кодексом; викуп земельних ділянок для суспільних потреб міста; припинення права користування земельними ділянками у випадках, передбачених цим Кодексом; прийняття рішення щодо звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок із земель державної власності, що проводяться органами виконавчої влади; встановлення та зміна меж сіл, селищ, районів у містах; організація землеустрою; координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; здійснення контролю за використанням і охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; обмеження, тимчасова заборона (зупинення) чи припинення використання земельної ділянки громадянами та юридичними особами в разі порушення ними вимог земельного законодавства; інформування населення щодо надання, вилучення (викупу) земельних ділянок; внесення у встановленому порядку пропозицій до Верховної Ради України щодо встановлення та зміни меж міст; вирішення земельних спорів; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Так, пунктом 7 Рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 вирішено передати громадянам, за умови виконання пункту 8 цього рішення, у приватну власність земельні ділянки загальною площею 99 га для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд (додаток №1) та загальною площею 38 га для ведення садівництва (додаток №2) у мікрорайоні Жуляни у Солом'янському та Голосіївському районах міста Києва за рахунок міських земель, не наданих у власність чи користування.

ОСОБА_3 значиться у пункті 62 додатку №1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, площа 999 кв.м.

Як зазначено в преамбулі вищевказаного рішення, його прийнято "розглянувши проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок".

Відповідно до пунктів 3,4 Рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 вирішено припинити право користування земельною ділянкою площею 4,5847 га, відведеною гаражно-будівельному кооперативу "Жуляни-1" (лист-згода від 11 січня 2007 року №43/1), та зарахувати її до земель запасу житлової та громадської забудови; припинити право користування земельною ділянкою площею 1,9464 га, відведеною об'єднаному кооперативу по будівництву та експлуатації гаражів і стоянок - ГБК "Центр" (лист-згода від 19 січня 2009 року №1), та зарахувати її до земель запасу житлової та громадської забудови.

На підставі Рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 31 жовтня 2009 року ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0999 га, яка розташована на АДРЕСА_1 (мікрорайон Жуляни) у Солом'янському районі міста Києва, кадастровий номер НОМЕР_1.

Однак, необхідно зазначити, що відповідно до частини першої статті 118 Земельного кодексу України (тут і далі в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Згідно частини другої статті 118 Земельного кодексу України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до частини дев'ятої статті 118 Земельного кодексу України проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Таким чином, вищезазначена норма Земельного кодексу України не містить переліку органів, які здійснюють погодження проекту відведення земельних ділянок.

Разом з тим, порядок погодження землеустрою щодо відведення земельної ділянки визначений статтею 11 Тимчасового порядку передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність у м. Києві, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 15 липня 2004 року №457/1867 (далі по тексту - Тимчасовий порядок).

Частиною першою статті 11 Тимчасового порядку визначено, що погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки забезпечує зацікавлена особа.

Відповідно до частини другої статті 11 Тимчасового порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується Головним управлінням земельних ресурсів, Головним управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), Головним управлінням екології та охорони природних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), державними органами охорони навколишнього природного середовища у випадках, передбачених законодавством, органом охорони культурної спадщини, санітарно-епідеміологічним органом, а також відповідним територіальним органом виконавчої влади з питань лісового або водного господарства (у передбачених законодавством випадках).

Згідно частини третьої статті 11 Тимчасового порядку проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується органами, зазначеними в частині другій цієї статті, в порядку, визначеному законодавством, шляхом надання ними письмового висновку або напису на проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в тому числі на графічній частині або на погоджувальному листі до проекту землеустрою, "погоджено", засвідченого підписом уповноваженої особи і скріпленого печаткою відповідного органу. Надання висновку (погодження) у письмовій формі є обов'язковим за наявності обмежень (обтяжень) прав на земельну ділянку.

В матеріалах справи міститься лист Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 20 липня 2015 року №0, в якому третя особа 1 інформує, що на підставі рішення Київської міської ради від 29 червня 2000 року №207-1/923 громадянам передана у спільну часткову власність земельна ділянка площею 0,10 га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2; згідно з рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 частина земельної ділянки площею 450 кв.м., що обліковувалася за домоволодінням АДРЕСА_2, передана у власність громадянину України на АДРЕСА_1; Головне управління земельних ресурсів не готувало та не погоджувало проект вказаного рішення Київської міської ради.

Відповідачем, в порядку передбаченому статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України, не надано суду доказів, що підтверджують погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 органами, які визначені в частині другій статті 11 Тимчасового порядку, та будь-якими іншими в розумінні статті 118 Земельного кодексу України.

Водночас, не дивлячись на порушення процедури прийняття оскаржуваного рішення, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Так, відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову.

Позивач зазначає, що вона не може втратити раніше наданого їй права користування земельною ділянкою, яка закріплена за домоволодінням АДРЕСА_3

Обґрунтовуючи свою позицію позивач посилається на архівну довідку від 06 грудня 2007 року №1058 та технічний паспорт домоволодіння АДРЕСА_2

Однак, матеріали справи підтверджують, що з архівної довідки від 06 грудня 2007 року №1058 вбачається, що по документах архівного фонду "Жулянська сільська Рада" у погосподарських книгах за 1986-1989 роки є особовий рахунок №994 ОСОБА_5, який проживає по АДРЕСА_2, у графі "Будівлі" значиться житловий будинок 1947 року забудови, у графі "Всього землі" зазначено 0,20 га.

Архівна довідка від 06 грудня 2007 року не містить технічних характеристик земельної ділянки та підстави користування нею.

Технічний паспорт на жилий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_2 від 24 листопада 2000 року, який відкориговано станом на 18 січня 2008 року, містить дані про те, що будинок НОМЕР_5 відповідно до свідоцтва про право власності від 05 червня 2008 року належить ОСОБА_6 та ОСОБА_1 в рівних частинах.

В технічному паспорті від 24 листопада 2000 року визначено, що домоволодіння знаходиться на земельній ділянці площею 20 000 кв.м., відомості про рішення виконкому на підставі якого надавалася земельна ділянка відсутні, в графі стоїть відмітка про те, що норма земельної ділянки не встановлена.

Технічні паспорти на домоволодіння НОМЕР_5 та АДРЕСА_3 станом на день звернення позивача до суду в матеріалах справи відсутні.

Лист Комунальної організації "Центр містобудування та архітектури" від 28 травня 2008 року №03-1490 містить інформацію про те, що матеріалів по відведенню земельної ділянки по АДРЕСА_2 в архівах немає.

Документи, які підтверджують право користування земельною ділянкою площею 20 000 кв.м. до суду не надано.

Жодних документів, які підтверджують межі земельної ділянки за домоволодінням АДРЕСА_2 до суду не надано.

01 березня 2010 року позивач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0597 га серії ЯЖ №039280 на підставі рішення Київської міської ради від 29 жовтня 2009 року №608/2677.

19 грудня 2011 року позивач отримала свідоцтво №1497-С-ЖБ про право власності на жилий будинок НОМЕР_3 загальною площею 16,00 кв.м., який розташований в АДРЕСА_3

Відповідно до частини першої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Згідно частини другої статті 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною четвертою статті 120 Земельного кодексу України встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, позивач на законних підставах має у власності та користується земельною ділянкою під будинком НОМЕР_5 а по вул. Карла Маркса у місті Києві.

Згідно з частинами першою та другою статті 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Проте, в порушення вимог чинного земельного законодавства позивач не надала до суду жодного документа, який підтверджує її право користування спірною земельною ділянкою.

Позивач зазначає, що з прийняттям оскаржуваного рішення у неї виникла загроза перешкоди потрапляння до свого будинку.

Однак, судом встановлено, що відповідно до витягу з бази даних міського земельного кадастру від 10 червня 2013 року в реєстрі визначено земельну ділянку позивача з кадастровим номером НОМЕР_4 за адресою АДРЕСА_3 земельна ділянка з кадастровим номером 72:572:004 за адресою АДРЕСА_2 та земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1.

Вищезазначений витяг від 10 червня 2013 року підтверджує, що земельні ділянки позивача та ОСОБА_3 не пересікаються та навіть не мають спільних меж, між ними знаходиться проїзд.

Доказів можливої загрози потрапляння до свого домоволодіння позивачем до суду не надано.

На думку суду, у межах спірних правовідносин відсутнє порушене, власне, ОСОБА_2 право, оскільки оскаржуване рішення стосувалося земельної ділянки, яка відповідно до даних земельного кадастру не пересікається з земельною ділянкою позивача, докази, які б підтверджували право позивача на спірну земельну ділянку до суду не надано.

Щодо строку звернення позивача до суду Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне.

Позивач зазначає, що 10 липня 2015 року вона звернулася до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) із запитом щодо спірної земельної ділянки.

20 липня 2015 року листами №0 та №0 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) повідомив позивачу, що спірна земельна ділянка площею 0,045 га на підставі рішення Київської міської ради від 18 грудня 2008 року №922/922 передана у власність іншому громадянину України на АДРЕСА_1.

Відповідно до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи доказів, що позивач був повідомлений про прийняття оскаржуваного рішення, суд погоджується із доводами позивача, що про спірне рішення позивач достовірно дізнався лише після отримання листів від 20 липня 2015 року від третьої особи 1.

Таким чином, на думку суду, ОСОБА_2 звернулася до суду в межах шестимісячного строку звернення, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Щодо наявності підстав для закриття провадження у справі у зв'язку із непідсудністю даного спору адміністративного суду, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішив в аспекті конституційного подання:

- положення частини першої статті 143 Конституції України, згідно з якими територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування "вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції", слід розуміти так, що при вирішенні цих питань органи місцевого самоврядування діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень;

- положення пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

Як встановлює стаття 150 Конституції України, до повноважень Конституційного Суду України належить: 1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України; правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим; 2) офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

Отже, з огляду на обов'язковість рішень Конституційного Суду України з питань офіційного тлумачення офіційне тлумачення Конституції України та законів України, суд приходить до висновку, що дана справ є публічно-правовим спором з приводу оскарження рішення Київської міської ради, як суб'єкта владних повноважень, при виконанні покладених не неї повноважень щодо розпорядження землями громади міста Києва, а тому має розглядатись адміністративним судом.

З таких підстав, у задоволенні клопотання відповідача та третьої особи про закриття провадження у справі належить відмовити за їх необґрунтованістю.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, за умови відсутності порушеного права, адміністративний позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко