Справа № 2-а-402/10
Суддя: Букіна О. М.
Дата ухвалення: 2010-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-402/10 р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2010 року. Соломянський районний суд м. Києва

У складі : головуючого судді Букіної О.М.

при секретарі - Волошиній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління праці та соціального захисту ОСОБА_2 міської державної адміністрації та ОСОБА_2 міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, Головного управління пенсійного фонду України в м.Києві про визнання неправомірними дій суб`єкта владних повноважень щодо відмови в перерахунку та виплаті разової щорічної грошової допомоги до 5 травня, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати бездіяльність Головного управління праці та соціального захисту населення виконавчого органу Київради та ОСОБА_2 міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо перерахунку та виплаті позивачу недоплаченої за 2003-2009 р.р. суми щорічної разової грошової допомоги до 5-то травня в меншому розмірі протиправною та стягнути з ОСОБА_2 міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат недоплачену щорічну разову грошову допомогу за 2003-2009 р.р. в розмірі 9459, 05 грн. , перерахувавши на особистий рахунок позивача.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником бойових дій, тому відповідно до ст. 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня має право на отримання разової грошової допомоги у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Однак, відповідачі у 2003, 2004, 2005, 2006, 2007 , 2008 та 2009 роках, нараховували та виплачували зазначену допомогу не у відповідності до вимог Закону № 3551-XII, а згідно Закону України «Про державний бюджет» на відповідний рік і ця сума є набагато меншою від тієї, на отримання якої він має право.

Вважає, що відповідачі при нарахуванні та виплаті допомоги повинні керуватись лише Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а тому дії відповідачів щодо нарахування та виплаті в неповному розмірі зазначених вище виплат є протиправними.

Також позивач вважає, що неправомірними є дії відповідачів щодо нарахування та виплати йому в 2009 році разової грошової допомоги до 5 травня в сумі 340 гривень, оскільки відповідачі проводили нарахування та виплату разової грошової допомоги до 5 травня у 2009 році відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 18.03.2009 року №211 а не як передбачено Законом № 3551-XII, що порушує права позивача на отримання соціальних виплат в повному розмірі.

Ухвалою суду від 27.04.2010 року до участі у справі притягнуто в якості співвідповідача Головне управління пенсійного фонду України в.мКиєві.

В судовому засіданні позивач просив визнати також протиправну бездіяльність Головного управління пенсійного фонду в.мКиєві щодо перерахунку та виплаті позивачу недоплаченої за 2003-2009 р.р. суми щорічної разової грошової допомоги до 5-то травня в меншому розмірі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги і просив їх задовольнити.

Представники відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечували і просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що вимоги позивача є безпідставними та необгрунтовинами, оскільки відповідачі при виплаті позивачу разової грошової допомоги до 5 травня керувався виключно нормами законодавства, які діяли на час виникнення спірних правовідносин. Також вважають, що позивачем пропущено встановлений законом строк на звернення до суду за 2003-2008 р.р., а тому просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог з урахуванням також строку позовної давності.

Представник відповідача-3 в судовому засіданні проти позову заперечував посилаючись на безпідставність заявлених вимог позивача до Головного Управління пенсійного фонду України в м.Києві. Також пояснив, що позивач з будь-якими заява щодо протиправної бездіяльності до відповідача-3 не звертався. Вважає, що права позивача не є порушеними, а тому просив відмовити в задоволенні позову до Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві.

Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами в судовому засіданні.

Статтею 12 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що учасникам бойових дій виплачується щорічна одноразова грошова допомога до 5 травня в розмірі 5 мінімальних пенсій за віком.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18 березня 2009 року за №211 Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» встановлений розмір разової грошової допомоги учасникам бойових дій на 2009 рік в розмірі 340 гривень.

Судом встановлено, що відповідачі-1,2 у відповідності із зазначеною Постановою КМУ №211 провели нарахування та виплату позивачу у 2009 році разової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 340 гривень, що обмежує права позивача на отримання разової щорічної допомоги у 2009 році передбачену Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Враховуючи, що відповідачі-1,2 при проведенні нарахування та виплаті позивачу зазначеної щорічної допомоги керувалися Постановою Кабінету Міністрів України за №211, яка є підзаконним актом і не має силу Закону, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність відповідачів щодо нарахування та виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня в сумі 340 гривень, оскільки в даному випадку пріоритетним є застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

За таких обставин, з огляду на загальні засади пріоритету законів над підзаконними актами, суд дійшов до висновку про необхідність зобовязати відповідача ОСОБА_2 міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат провести нарахування та виплатити позивачу разової грошової допомоги до 5 травня у 2009 році у відповідності до ст.15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за виключенням виплати проведеної у 2009 році.

Проте, суд вважає, що в інший частині позовних вимог ОСОБА_1 повинно бути відмовлено з огляду на наступне.

Розміри щорічних виплат до Дня Перемоги встановлено, виходячи з видатків, передбачених на ці цілі Законом про держбюджет на відповідний рік, як це і передбачено Конституцією України, Бюджетним Кодексом, а також ст.17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в якій визначено, що фінансування витрат, повязаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів.

Законом України від 26.12.2002, № 380-IV «Про Державний бюджет України на 2003 рік» встановлено виплату щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня в розмірі 90 грн.

Законом України від 27.11.2003, № 1344-IV «Про Державний бюджет України на 2004 рік» встановлено виплату щорічної одноразової грошової допомоги до 5-го травня в розмірі 120 грн.

Законом України від 23 грудня 2004 року № 2285-ІV «Про Держбюджет України на 2005 рік установлено виплату одноразової грошової допомоги до 5 травня в розмірі 130 гривень, Законом України від 20 грудня 2005 року №3235-ІV «Про держбюджет на 2006 рік» установлено виплату цієї допомоги в розмірі 250 гривень.

Зазначений закон України, в період з 05 травня по 30 вересня відповідного року, протягом якого позивач міг отримати грошову допомогу (ч.4 ст.17-1 Закону України від 22.10.1993 року №3551-ХІІ), не визнаний неконституційним. Тобто в даному випадку на період виникнення спірних правовідносин, які є предметом спору в цій справі, були наявні нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, але по різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

Згідно зі ст.75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція не встановлює пріоритету застосування того чи іншого закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання. Немає також закону України, який би регулював питання подолання колізії норм законів, що мають однакову юридичну силу.

Водночас Конституційний Суд України у п.3 мотивувальної частини рішення від 3 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набування чинності Конституцією України зазначив: «Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше».

За змістом с.3 ст.150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суди повинні застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Виходячи з наведених положень Конституції України та рішення Конституційного Суду України, а також враховуючи, що вищезазначеною статтею 34, 30 Законів України «Про держбюджет України на 2003, 2004, 2005 та на 2006 роки» фактично змінено положення Закону України про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який діяв у часі раніше, пріоритетними в даному випадку є положення ст.30 та ст.34 відповідно Законів України Про державний бюджет України на 2003,2004, 2005 та 2006 роки.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачі правомірно проводили нарахування та виплати позивачу щорічної грошової допомоги у 2003, 2004, 2005 та 2006 роках відповідно до Закону України про держбюджет на відповідний рік, а не керуючись Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ст.71 п.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року дія статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» була зупинена, а статтею 29 зазначеного Закону встановлено виплату у 2007 році щорічної одноразової допомоги до 5 травня в розмірі 280 гривень.

Таким чином на час виникнення спірних правовідносин в 2007 році у відповідачів були відсутні правові підстави для здійснення виплат разової грошової допомоги до 5 травня у відповідності до Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ, оскільки в цей період дія норми, за якою позивач мав право на отримання допомоги в більшому розмірі, була зупинена.

Посилання позивача на п.1 Рішення Конституційного Суду України 36-рп/2007 від 09.07.2007 року у справі №1-29/2007, яким визнано таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), деякі положення Закону України «Про державний бюджет України на 2007 рік», у тому числі і положення п.13 ст.71, яким зупинено на 2007 рік дію ч.5 ст.12, 13, 14, 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплати щорічної разової грошової допомоги суд вважає безпідставним, оскільки це рішення було прийнято після закінчення строку проведення виплати цієї допомоги. Тобто, на момент виплати щорічної допомоги до 5 травня 2007 року відповідачі діяли відповідно до діючого на той час законодавства.

Підпунктом «б» підпункту 2 пункту 20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007 року уповноважено Кабінет Міністрів України визначити розмір щорічної разової допомоги до 5 травня в межах бюджетних призначень встановлених законом про Державний бюджет України.

Статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. У відповідності до ст.52 даного Закону Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції України, актів Президента України видає обовязкові для виконання акти постанови і розпорядження.

З метою реалізації статей 12-16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову від 12.03.08 р. за №183 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2008 році відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в якій встановлено розмір виплати разової грошової допомоги, передбаченої даним Законом у 2008 році.

Зазначені вище положення пункту 20 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007 р., якими було внесено зміни до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» втратили чинність, як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-РП/2008.

За нормою ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Дія нормативно-правових актів в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон, або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Отже, рішення Конституційного Суду України не мають зворотної дії в часі, а закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність.

Таким чином на час виникнення спірних правовідносин в 2008 році у відповідачів також були відсутні правові підстави для здійснення виплат разової грошової допомоги до 5 травня у відповідності до Закону України від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ, оскільки в 2008 році дія норми, за якою позивач мав право на отримання допомоги в більшому розмірі, була змінена.

Крім того, фактична виплата позивачу одноразової щорічної допомоги до 5 травня за 2007 рік була здійснена в квітні 2007 року, за 2008 рік в квітні 2008 року, тобто до прийняття рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року та 22.05.2008 року, що підтверджується поясненнями позивача по справі.

Відповідно до вимог статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду в лютому 2010 року.

Встановлено, що позивач не звертався до суду із заявами про перерахунок і виплату соціальної допомоги, щодо розміру яких був обізнаний. Крім того, норми законодавства, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог є загальновідомими та діяли у період отримання позивачем допомоги. а тому суд вважає за необхідне обчислювати річний строк звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права, свобод та інтересів з моменту отримання позивачем допомоги.

Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Відповідачі наполягають на застосуванні строку позовної давності до заявлених позивачем вимог за період 2003-2008 р.р.

Поважність причин пропущення строку позивачем не наведено і судом не встановлено.

Таким чином, суд вважає, що позивачем пропущено строк на звернення до суду з позовними вимогами за період з 2003-2008 рік , а тому в задоволенні позову в цій частині позовних вимог позивача слід відмовити також з даних підстав.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про правомірність дій субєкта владних повноважень та безпідставність заявлених позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність відповідачів-1,2 щодо перерахунку та виплаті позивачу разової грошової допомоги до 5 травня в 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2008 роках та стягнення з ОСОБА_2 міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат за 2003-2008 р.р. відповідної суми разової грошову допомогу до 5 травня .

Суд також вважає, що підстав для задоволення позовних вимог позивача до Головного управління пенсійного фонду України в м.Києві не має, оскільки позивачем не надано доказів, що підтверджують бездіяльність відповідача-3 та порушення прав позивача. Крім того, з будь-якими заявами до Головного управління пенсійного фонду України в м.Києві з приводу їх бездіяльності, оскарження їх дії та рішень, позивач не звертався, що також не заперечувалося позивачем в судовому засіданні.

З огляду на викладене вище, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись Законом України Про статус ветеранів війни, гарантії, їх соціального захисту», Законом України від 26.12.2002, № 380-IV «Про Державний бюджет України» на 2003 рік», Законом України від 23 грудня 2004 року № 2285-ІV «Про Держбюджет України на 2005 рік», Законом України від 20 грудня 2005 року №3235-ІV «Про держбюджет на 2006 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року, Законом України «Про державний бюджет України на 2008 рік», ст. ст. 2, 9, 10, 11, 14, 99,100, 128, 159, 160, 162, 163, 167 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління соціального захисту населення та ОСОБА_2 міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в м.Києві щодо перерахунку та виплаті ОСОБА_1 недоплаченої за 2009 рік суми разової грошової допомоги до 5 травня , що передбачена ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Зобов`язати ОСОБА_2 міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат в м.Києві перерахувати та виплатити ОСОБА_1 разову грошову допомогу до 5 травня у 2009 році у відповідності до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за виключенням виплати проведеної у 2009 році.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду м.Києва через районний суд протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження, яка подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Суддя