Справа № 815/2892/15
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2892/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Вовченко О. А.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Бітова А.І.

суддів - Милосердного М.М.

- Ступакової І.Г.

в зв'язку з неприбуттям учасників процесу в судове засідання справа розглянута згідно п.2 ч.1 ст. 197 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головне управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, на підставі Наказу від 06 травня 2015 року №82 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач вказував, що в квітні 2015 році він звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу захисту в Україні. 06 травня 2015 року отримав повідомлення Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу №82 від 06 травня 2015 року. Позивач є громадянином Сенегалу. Повідомив в міграційній службі про небезпеку життю, яка загрожує йому у випадку повернення на батьківщину через порушення традиційних норм, зокрема норм Шаріату, щодо заборони дошлюбних стосунків. На сьогоднішній день, він побоюється повертатись на Батьківщину. Якщо Позивача буде повернено до Сенегалу, його життю та свободі загрожуватиме небезпека. Тому подібна відмова відповідача ще й порушує вимоги ст. 3 Європейської Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод" від 04 листопада 1950 року, де зазначено: "нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню". Цю норму Закону міграційні органи України також повинні враховувати при винесенні рішень, оскільки норми міжнародних договорів мають пріоритет перед нормами національного законодавства (ч.2 ст. 2 Закону та ч.2 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України").

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення до адміністративного позову (а.с. 99-103), в яких зазначено, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви вимогам п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, на підставі наказу від 06 травня 2015 року №82 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також у зв'язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сенегалу, уродженець м. Дакар, національність сенегалець, віросповідання іслам, мусульманин.

22 вересня 2010 року ОСОБА_2 на підставі національного паспорту та візи типу О перетнув кордон України.

16 квітня 2015 року він звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

В якості підстави для отримання притулку позивач вказав, що на батьківщині мав позашлюбні відносини з дівчиною, яка завагітніла від нього, за що, згідно мусульманських законів, позивач може понести відповідальність та бути вбитим. На підставі зазначеного, як вказав позивач, в країні громадянського походження він залишатись не може.

Наказом Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області ДМС України від 06 травня 2015 року № 82 позивачу відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженці.

Вирішуючи справу суд першої інстанції виходив з того, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача випливає, що реальними обставинами звернення ОСОБА_2 до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України, влаштований побут та продовження навчання.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71, 72 КАС України, п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказується, що судом першої інстанції взагалі не враховані реальні доводи, яким він підтвердив ймовірні ризики розправи над ним за Законом Шаріату у разі повернення на Батьківщину. Крім того, просив зобов'язати ГУ ДМС України в Одеський області повторно розглянути його заяву, задовольнити її та визнати громадянина біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Із матеріалів особової справи № 2015OD0100 ОСОБА_2, а саме з анкети позивача, вбачається, що причинами виїзду з країни постійного проживання позивача є наступне.

В період коли позивач мешкав в м. Дакар він навчався в ліцеї "Делафос", після закінчення ліцею отримав диплом електрика. В 2007 році отримав перемогу в національному конкурсі на навчання в технічному ліцей міста Чес. В зазначеному ліцеї навчався до 2009 року. В місті Чалі позивач орендував кімнату неподалік від ліцею на протязі трьох років. В цьому місті проживають християнки.

ОСОБА_2 зустрічався з дівчиною на імя Елен, проте його родина про це не знала, так як вона була християнкою, а позивач мусульманин. Після закінчення навчання позивач дізнався, що вона завагітніла. Проте, релігія позивача не дозволяє до одруження мати статеві стосунки, тим паче щоб мати позашлюбну дитину. Хто у нього народився він не знає.

Мати позивача допомогла оформити документи, навчатися в Україні. В Сенегал позивач не може повернутися, так як побоюється, що його можуть судити по закону Шаріату, а це може бути побиття або можуть вбити.

30 квітня 2015 року, під час співбесіди з працівниками міграційної служби позивач зазначив, що по приїзду в Україну він вступив на навчання в м. Харків в Академію фізичного виховання, де навчався з 2010 по 2011 роки до 2012 року навчання продовжив в Одеському національному політехнічному університеті.

З 2012 року позивач знаходиться на території України нелегально, оскільки виникли фінансові труднощі, через які позивач не може продовжити навчання, але чекає, доки у матері заявляться кошти для оплати його контракту на навчання.

Таким чином, з 2012 року до моменту звернення ОСОБА_2 за захистом, він перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

На території України він продовжує перебувати з метою отримання від матері коштів для продовження навчання в Україні.

З особової справи позивача не вбачається переконливих підстав, з яких він не може повернутись в країну громадянської належності.

Так, будь-яких тверджень відносно того, що його колишня дівчина Елен будь-кому скаржилась на нього з приводу їх відносин позивач не зазначає, з нею він більш не спілкувався.

При цьому, як вбачається з матеріалів особової справи на батьківщині позивача залишилась проживати його родина, зокрема, мати позивача, з якою він підтримує зв'язок, та яка б у разі розшуку позивача, повідомила б його про це.

Більш того, ОСОБА_2 не вказує ким саме він може переслідуватись за свої відносини з християнкою, а лише зазначає, що це забороняється його релігією.

Членом політичної партії не був.

Позивач не надав жодних переконливих пояснень або підтверджень щодо погроз та переслідувань, які були спрямовані на його адресу, не зазначив, які релігійні групи, особи тощо вчинять покарання за подібні вчинки.

Відтак, з пояснень позивача не встановлено наявності небезпеки його повернення на Батьківщину.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, додатково враховуючи відсутність будь-яких наявних збройних конфліктів.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_2 у матеріалах справи обставини є неправдивими, суперечливими та не містять жодних ознак наявності умов для визнання його біженцем.

Крім того, не підлягає задоволенню апеляційна скарга ОСОБА_2 про зобов'язання ГУ ДМС України в Одеський області повторно розглянути його заяву та задовольнити її, визнати громадянина біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, відповідно до ч.4 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.

За таких підстав, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії є правильними.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Милосердний М.М.

Суддя: Ступакова І.Г.