Справа № 813/3786/15
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

813/3786/15

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року № 813/3786/15

о 15 год., 55 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, головуючий суддя Гавдик З.В., секретар судового засідання Палюк М.М., розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним

позовом

Єврейської релігійної громади «ТУРЕЙ ЗАГАВ» («ЗОЛОТА РОЗА») м. Львова, представник – не прибув,

до

Львівської обласної державної адміністрації, представник – не прибув

про

визнання протиправної бездіяльності та зобов’язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач – Єврейська релігійна громада «ТУГЕЙ ЗАГАВ» («ЗОЛОТА РОЗА») звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із вищевказаним адміністративним позовом, в якому просила:

- Визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо розгляду звернення вих. № 249-2015 від 02.06.2015 року позивача та зобов’язати відповідача розглянути вказане звернення з питань прийняття рішення про передачу у безоплатне користування (або повертаються у власність) позивачу культові будівлі Шхити та споруду Микви та прийняти відповідне рішення, повідомивши позивача про його результати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних державних адміністрацій. Позивач звернувся до відповідача із проханням у місячний строк розглянути звернення та прийняти рішення про передачу у безоплатне користування (або повернення у власність) позивача культові будівлі Шхити та споруду Микви в межах будинку по вул. Арсенальна, 7 від сторони на території вул. Федорова, 23-25, яка примикає до синагоги «Золота Роза».

Відповідач в супереч вимог Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та Закону України «Про місцеві державні адміністрації» не прийняв відповідне рішення про розгляд вказаного прохання позивача.

Представник позивача в судове засідання не прибув подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Позиція відповідача викладена у запереченні на позовну заяву, у якому відповідач просив у задоволенні позову відмовити повністю з підстав, що позовні вимоги є безпідставними і не обґрунтованим, оскільки спірні об’єкти не є культовими будівлями.

Представники відповідача в судове засідання не прибула.

Безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у справі докази, давши їм оцінку, суд встановив:

02.06.2015 року позивач за вих. № 249-2015 звернувся до відповідача із зверненням в якому просив вирішити порушене питання та прийняти рішення про передачу у безоплатне користування (або повертаються у власність) позивачу культові будівлі Шхити та споруду Микви в межах будинку по вул. Арсенальна, 7 від сторони на території вул. Федорова, 23-25, яка примикає до синагоги «Золота Роза».

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації », Законом України «Про місцеві державні адміністрації», Кодексом адміністративного судочинства України.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», релігійні організації мають право використовувати для своїх потреб будівлі і майно, що надаються їм на договірних засадах державними, громадськими організаціями або громадянами.

Культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Республіці Крим - Уряду Республіки Крим.

Культова будівля і майно, що є державною власністю, може передаватися у почергове користування двом або більше релігійним громадам за їх взаємною згодою. При відсутності такої згоди державний орган визначає порядок користування культовою будівлею і майном шляхом укладення з кожною громадою окремого договору.

Культова будівля та інше майно, які становлять історичну, художню або іншу культурну цінність, передаються релігійним організаціям і використовуються ними з додержанням установлених правил охорони і використання пам'яток історії та культури.

Клопотання про передачу релігійним організаціям культових будівель і майна у власність чи безоплатне користування розглядається в місячний термін з письмовим повідомленням про це заявників.

Рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно 18 цього ж Закону, релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності.

У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об'єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності.

Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом.

Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази.

Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.

Акти місцевих державних адміністрацій, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Згідно ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього ж Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

По суті предметом спору по даній справі є бездіяльність відповідача з неприйняття саме рішення, як розпорядчого документу за результатами розгляду звернення позивача та відповідно зобов’язання позивача. Не прийняття рішення унеможливлює захист позивачем своїх прав.

Судом не враховуються обґрунтування позовних вимог позивача, оскільки позивач звернувся до відповідача із проханням прийняти рішення про передачу у безоплатне користування (або повертаються у власність) позивачу культові будівлі Шхити та споруду Микви в межах будинку по вул. Арсенальна, 7 від сторони на території вул. Федорова, 23-25, яка примикає до синагоги «Золота Роза», однак згідно ст. 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» саме за рішенням культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно.

Обґрунтування позивача про те, що відмова в наданні у користування або повернення у власність має бути на підставі саме рішення відповідача, не ґрунтується на нормах закону. Законодавець встановив лише підстави прийняття рішення, однак у разі відсутності таких підстав законодавець не зобов’язує відповідача прийняти саме рішення, як розпорядчий документ, що по суті не позбавляє права і можливості захисту позивачем своїх інтересів у встановлений законом спосіб.

Відповідно для прийняття рішення про передачу у безоплатне користування або повернення у власність, для відповідача повинні бути наявні законні на те підстави в тому числі докази того, що це культові будівлі і майно, та що такі знаходяться на балансі позивача. Про те, позивачем таких доказів не надано відповідачу на час звернення та і за час розгляду справи в суді, відповідно законодавчо встановлених підстав для прийняття відповідачем спірного рішення судом не встановлено, що спростовує також і протиправну на думку позивача бездіяльність відповідача.

Крім цього, в матеріалах справи є відповіді відповідача на вказане звернення позивача, які із врахуванням предмету спору по даній справі позивачем не оспорюються.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем не переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов’язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов’язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, що позивачем зроблено не було.

Таким чином, з врахуванням змісту ст. 162 КАС України, позовні вимоги позивача по даній справі задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 2 ст. 94 КАС України, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 69, 70, 159-163, 167 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

2. Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Постанова складена в повному обсязі 23.11.2015 року.

Суддя Гавдик З.В.