Справа № 820/8690/15
Суддя: Бездітко Д.В.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 листопада 2015 р. № 820/8690/15

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого Судді Бездітка Д.В.,

при секретарі судового засідання Ділбарян А.О.,

за участю: представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет"

до Державної податкової інспекції у Балаклійському районі Головного управління ДФС у Харківській області

про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Агросет", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача, Державної податкової інспекції у Балаклійському районі Головного управління Міндоходів у Харківській області, в якому просить суд визнати недійсним податкове повідомлення-рішення від 02.03.2015 р. № ДПІ у Балаклійському районі ГУ Міндоходів у Харківській області (м. Балаклія, вул. Муканова, 63) про донарахування суми грошового зобов'язання в розмірі 71027,50 (сімдесят одна тисяча двадцять сім гривень 50 копійок) податку на додану вартість згідно акту перевірки №82/20-01-22-47/34329080 від 12.02.2015 р. як таке, що суперечить чинному законодавству України.

Свій позов позивач обґрунтував тим, що при проведенні перевірки контролюючим органом та при оформленні її результатів мало місце не дотримання вимог податкового законодавства, висновки акту перевірки є неправомірними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для його скасування.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили задовольнити його у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити через безпідставність. Згідно наданих до суду письмових заперечень зазначив, що оскаржуване в даній справі податкове повідомлення рішення від 02.03.2015 р. № є цілком законним та обґрунтованим, винесеним відповідно до чинного законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Балаклійському районі Головного управління ДФС у Харківській області проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків ФОП ОСОБА_4, за липень 2014 року та серпень 2014 року (в частині взаємовідносин, проведених у липні 2014 року з ФОП ОСОБА_4О.) за результатами якої складено акт від 12.02.2015 року №82/20-01-22-47/34329080.

На підставі висновків акту перевірки від 12.02.2015 року №82/20-01-22-47/34329080 контролюючим органом прийнято податкове повідомлення рішення від 02.03.2015 р. № про донарахування суми грошового зобов'язання в розмірі 71027,50 грн. з податку на додану вартість.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що в акті перевірки від 12.02.2015 року №82/20-01-22-47/34329080 містяться висновки про порушення Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" п. 198.1, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті безпідставного включення до складу податкового кредиту податкової декларації з податку на додану вартість спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства (код декларації 0121) податкових накладних від ФОП ОСОБА_4 №7 від 21.07.2014 року та №9 від 30.07.2014 року, в частині транспортних послуг, придбаних ФОП ОСОБА_4 у ТОВ «РОКДЕЙЛ» у липні 2014 року та реалізованих на ТОВ "Агросет" всього на загальну суму 56821,77 грн. ПДВ, завищено податковий кредит податкової декларації з податку на додану вартість спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства (код декларації 0121) всього на суму 56822 грн. ПДВ у серпні 2014 року, при відсутності реального вчинення господарських операцій з вищенаведеним контрагентом внаслідок чого занижено суму ПДВ, яка залишається у розпорядженні сільськогосподарського підприємства та/або спрямовується на спеціальний рахунок р. 25.2 податкової декларації з податку на додану вартість спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського господарства (код декларації 0121) всього на суму 56822 грн. за серпень 2014 року.

Контролюючим органом під час проведення перевірки встановлено, що в перевіряємий період позивач мав господарські взаємовідносини з ФОП ОСОБА_4

З цього приводу суд зазначає наступне.

Між ФОП ОСОБА_4 (в якості перевізника) та ТОВ "Агросет" (в якості замовника) 09.07.2014 року укладено договір №142 про наданні послуг по перевезенню вантажів автотранспортом по Україні(а.с.31-34 том 1).

Відповідно до п. 1.1 договору замовник доручає, а перевізник приймає на себе зобовязання надати відповідно до умов даного договору послуги по перевезенню наступних типів вантажів замовника: зерно озимої пшениці, автомобільним транспортом перевізника.

Відповідно до наданих у судовому засіданні пояснень представників позивача договір №142 укладений з метою перевезення товару (зерна) на адресу Андріївського ПСП та Балаклійського ХПП(а.с.132-138 том 1).

Слід вказати, що позивачем не надано до суду договорів з вищезазначеними підприємствами на поставку товару (зерна) та доказів, що ТОВ "Агросет" взагалі є власником товару, про який зазначено в договорі та начебто перевозився ФОП ОСОБА_4

Тобто фактично, доказів того, що товар, який відображений в актах-приймання-передачі послуг по договору №142, належить саме позивачу по справі та те, що саме вказаний товар транспортувався, представниками позивача не надано.

На підтвердження реальності укладеного договору позивачем надано заявку №1, акти приймання-передачі наданих послуг №1 від 21.07.2014 року, №2 від 30.07.2014 року, податкову накладну №9 від 30.07.2014 року, податкову накладну №7 від 21.07.2014 року, товарно-транспортні накладні (а.с. том 1: 207-250, том 2: 1-250, том 3: 1-26).

Відповідно до п. 2.2 договору №142 назва та обєм вантажу, а також дата та детальний маршрут перевезення по кожному окремому перевезенню визначається відповідними заявками.

Суд зазначає, що в матеріалах справи містяться лише одна заявка від 09.07.2014 року до договору №142, яка не містить в собі детальний маршрут перевезення по кожному окремому перевезенню.

Пунктом 3.5 договору передбачено, що розрахунок замовником перевізнику здійснюється по факту за надані послуги на підставі актів приймання-передачі наданих послуг по договору на виконання транспортних перевезень, підписаних уповноваженими представниками сторін, протягом 10 (десяти) банківських днів з дня їх підписання.

До того ж, п. 5.3.9 договору вказує, що замовник зобовязаний вчасно оплатити вартість виконаних робіт відповідно до умов даного договору.

В порушення виконання умов договору оплата здійснювалась понад 10 днів, що підтверджується копіями виписок по рахункам(а.с.97-110 том 1).

Пунктом 2.13 вказаного договору передбачено, що якість послуг, що надаються по даному договору повинна відповідати вимогам «Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні» інших нормативних актів та чинному в Україні законодавству, що регулюють транспортні правовідносини.

Суд зауважує, що відповідно до ч. 2 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що документами для юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення, є посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж.

Згідно п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568 (далі - Правила) основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні.

Відповідно до абз. 27 п. 1 Правил товарно-транспортна накладна - Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Підпунктом 13.1, п. 13 «Правила здачі вантажів» Правил визначено, - перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною.

Проте, суд дослідивши надані до матеріалів справи товарно-транспортні накладні зазначає, що з їх змісту неможливо встановити на виконання умов якого договору вони складені. Будь яких посилань в накладних на те, що вони виписані в рамках зазначеної господарської операції в них немає.

Отже, фактично послуги по перевезенню в рамках договору №142 не підтверджені товарно-транспортними документами.

Крім того, представником відповідача долучено до матеріалів справи копію довідки про проведенню документальної перевірки ФОП ОСОБА_4 від 05.11.2014 року, зі змісту якої вбачається, що вищевказані товарно-транспортні накладні були використані ФОП ОСОБА_4 з ТОВ «РОКДЕЙЛ» в рамках іншої господарської операції, що унеможливлює їх приналежність до договору №142.

З огляду на вищезазначене, за відсутності у позивача належним чином оформлених ТТН на перевезення вантажів судом не підтверджено фактично виконання умов договору №142, що в свою чергу свідчить про безтоварний характер згаданої господарської операції.

Враховуючи вищевикладені факти, суд зазначає, що в ході розгляду справи встановлена нереальність та фіктивність укладеного правочину, а надані документи не відповідають вимогам чинного законодавства України та не можуть вважатися доказами по справі, в розумінні положень розділу 2, глави 6 КАС України.

Відповідно до ст. 1 та ст. 9 Закону України від 16.07.1999 року №996-ХІУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарської операції. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У звязку з викладеним, суд зазначає, що згідно з п. 44.1. ст.41 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пунктом 198.1. ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Положеннями п. 198.2. ст.198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

На підставі п.198.6. ст.198 Податкового Кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної.

Позивачем до матеріалів справи не надано документів, які б спростовували висновки контролюючого органу.

За таких обставин, висновки контролюючого органу, що викладені в акті перевірки відповідають дійсності, оскаржуване податкове повідомлення рішення, відповідає ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими, спростовуються зібраними доказами по справі та не підлягають задоволенню.

Статтею 86 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст.86); ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили (ч.2 ст.86); суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст.86).

Будь-яке рішення чи дії субєкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні обєктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення субєкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання вимог КАС України, а саме Глави 7 Розділу 2, суд вважає за необхідне розподілити судові витрати.

Суд зазначає, що порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України "Про судовий збір" від 8 липня 2011 року №3674-VI (в редакції на час подачі до суду адміністративного позову).

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 19.09.2013 року №590-VII, який набув чинності 23.10.2013 року, внесені зміни до Закону України "Про судовий збір", зокрема, відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру становить 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати.

Частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Таким чином, відповідно до відхиленої частини вимоги, суд вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" решту суми судового збору в розмірі 1644,30 грн. на користь Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у разі ухвалення судового рішення на користь сторони, яка є субєктом владних повноважень, сплачений судовий збір позивачу не повертається.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 160,161,162,163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" до Державної податкової інспекції у Балаклійському районі Головного управління ДФС у Харківській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агросет" () суму судового збору в розмірі 1644.30 грн. (одна тисяча шістсот сорок чотири гривні 30 копійок) на користь Державного бюджету України (отримувач: УДКСУ у Червонозаводському районі м.Харкова Харківській області, код: 37999628, МФО банку: 851011, назва банку: ГУ ДКСУ в Харківській області, рахунок 4011, код класифікації доходів бюджету 22030001, призначення платежу: судовий збір, код ЄДРПОУ суду 34390710).

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2015 року.

Суддя Д.В. Бездітко