Справа № 826/9047/15
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 листопада 2015 року № 826/9047/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шулежка В.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс», що є правонаступником Приватного акціонерного товариства «Кримський титан» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Приватне акціонерне товариство «Юкрейніан Кемікал Продактс», що є правонаступником Приватного акціонерного товариства «Кримський титан» (далі - позивач, ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс») до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 09.12.2014 № 10, № 10, № 10, № 10 та № 10.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні ухвалено розглядати справу в порядку письмового провадження на підставі ч. 4 ст. 122 КАС України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

13.11.2014 за результатами планової документальної виїзної перевірки ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2013 по 31.12.2013 ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві складено Акт № 1073/26-55-22-10/32785994 (далі - Акт перевірки), яким встановлено порушення позивачем, зокрема:

абз. «а» пп. 14.1.13, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, ст. 39, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.п. 138.2, 138.4, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п. 153.2 ст. 153 Податкового кодексу України (далі - ПК України) та, як наслідок, завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток за 2013 рік на суму 114655017 грн. та заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 4153731 грн.;

п.п. 198.1, 198.2, 198.6 ст. 198 ПК України та, як наслідок, завищення податку на додану вартість, що підлягав бюджетному відшкодуванню на загальну суму у розмірі 1914687 грн. та заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 205319 грн.;

п.п. 2.2, 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні та, як наслідок, неоприбуткування (несвоєчасне оприбуткування) в КОРО готівкових коштів у сумі їх фактичних надходжень на підставі фіскальних звітних чеків РРО.

09.12.2014 на підставі Акту перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення-рішення:

№ 10, яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 205319 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 102660 грн.;

№ 10, яким у зв'язку з порушенням зазначених норм ПК України, позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість у розмірі 1914687 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 957344 грн.;

№ 10, яким у зв'язку з порушенням вказаних норм ПК України, позивачу визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 4153731 грн., а також застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2076866 грн.;

№ 10, яким у зв'язку з порушенням наведених норм ПК України, позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 114655017 грн.;

№ 10, яким у зв'язку з порушенням п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, позивачу визначено суму штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 61403,25 грн.

Як встановлено судом, позивачу на підставі: договорів постачання від 15.07.2010 № 1125/з, від 21.08.2012 № 886-1 та від 10.07.2013 № 797-1 з ПП «СІНК»; договорів поставки від 08.02.2010 № 220/з та від 18.02.2013 № 170-1 з ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина»; договору постачання від 09.04.2013 № 432-3 з ТОВ «Машхолдинг»; договору про надання послуг від 01.08.2013 № 590-3 з ТОВ «Будресурс-К»; договору про надання послуг від 02.02.2012 № 86/В з ТОВ «ЕКО ТЕСТ»; договору купівлі-продажу від 06.08.2013 № 383/п-13г з ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» (далі - Договори), поставлено дошки, мішки паперові, тканину та серветки в асортименті, європіддони, цеглу, шнур, насосну установку, піщано-глинисту сировину, а також надано послуги автокрану та послуги технічного обслуговування карти цифрових абонентів, що підтверджується належним чином оформленими актами приймання виконаних робіт (послуг), накладними на переміщення, видатковими, прибутковими, товарно-транспортними та податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи, а також залученими до матеріалів справи оборотно-сальдовими відомостями по відповідним рахункам. За результатами вказаних господарських операцій позивач сформував податковий кредит за спірний період на суму у розмірі 2120006 грн. Позивач вказані товари та послуги оплатив частково, в тому числі сплативши у їх ціні ПДВ у розмірі 2112438,19 грн., що зазначено в Акті перевірки та підтверджується наявними в матеріалах справи розрахунковими документами.

Водночас, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем абз. «а» пп. 14.1.13, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, ст. 39, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.п. 138.2, 138.4, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України та, як наслідок, завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток за 2013 рік в частині на суму 10600031 грн. та заниження податку на прибуток в частині у розмірі 1321267 грн., а також порушення п.п. 198.1, 198.2, 198.6 ст. 198 ПК України та, як наслідок, завищення податку на додану вартість, що підлягав бюджетному відшкодуванню на загальну суму у розмірі 1914687 грн. та заниження податку на додану вартість на загальну суму у розмірі 205319 грн. стала встановлена ним нікчемність вказаних Договорів внаслідок:

отримання акту ДПІ у Центральному районі м. Миколаєва ГУ Міндоходів у Миколаївській області від 01.07.2014 № 286/14-03-22-08/24795754 про неможливість проведення зустрічної звірки ПП «СІНК» щодо підтвердження господарських відносин з платником податків-контрагентом ТОВ «Олтекс Трейд» та контрагентами-покупцями, в якому, зокрема, зазначено про неможливість підтвердити факт реального здійснення фінансово-господарських операцій ПП «СІНК» з ТОВ «Олтекс Трейд» та контрагентами-покупцями;

отримання акту ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 15.05.2014 № 1240/26-59-22-02/31112898 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.12.2013 по 31.12.2013, в якому, зокрема, зазначено, що ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина» документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин з платниками податків за грудень 2013 року;

отримання акту Мелітопольської ОДПІ від 08.10.2013 № 1068/22/38559039 про результати позапланової виїзної перевірки ТОВ «Машхолдинг» з питань дотримання податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Біг Маркет Консалт» за період з 01.06.2013 по 31.07.2013, в якому, зокрема, зазначено, що ТОВ «Машхолдинг» здійснював діяльність спрямовану на здійснення операцій пов'язаних з наданням податкової вигоди третім особам;

отримання акту ДПІ у Шевченківському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 25.06.2014 № 1503/26-59-22-05 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Будресурс-К» з питань підтвердження відомостей по взаємовідносинам з контрагентами, якими сформовано податкові зобов'язання та податковий кредит за період з 01.05.2013 по 31.12.2013 в якому, зокрема, зазначено, що ТОВ «Будресурс-К» документально не підтверджено реальність здійснення господарських відносин з платниками податків за вказаний період;

отримання акту ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 18.11.2013 № 3343/223/35544847 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ЕКО ТЕСТ» щодо документального підтвердження господарських відносин з контрагентами з жовтня 2010 року по вересень 2013 року, в якому, зокрема, зазначено про непідтвердження реальності проведених господарських операцій за вказаний період з контрагентами-покупцями у частині реалізації товару, що попередньо був придбаний у контрагентів-постачальників;

ненадання позивачем відповідачу під час перевірки документів, що підтверджують транспортування придбаної у ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» сировини та документів, що підтверджують наявність залишків такої сировини на складах підприємства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним та правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

При цьому суд зауважує, що вчинення платником податків дій, що мають своїм результатом одержання податкової вигоди (звільнення від оподаткування, зменшення бази або ставки оподаткування, одержання права на залік або відшкодування податку на додану вартість тощо), саме по собі не означає, що відповідні правочини були вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Тому, для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

При цьому, з огляду на принцип персональної відповідальності платника податку право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Тобто якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи, а тому сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) не може бути підставою для відмови у праві платника податку на податковий кредит за наявності факту здійснення господарської операції.

Оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, тобто такі, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, то факт виконання поставки товару входить до предмету доказування у справі. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 31.03.2011 у справі № К-12509/08.

За змістом інформаційного листа Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11, при дослідженні факту здійснення господарської операції оцінюватися повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. Не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання, зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником податку до податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 31.01.2011 у справі № 21-47а10.

Судом також враховуються рішення Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, у яких визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов'язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.

Як встановлено судом, зобов'язання за Договорами між ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» та ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ», ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» виконувались сторонами у повному обсязі, що підтверджується відповідними актами приймання виконаних робіт (послуг), накладними на переміщення, видатковими, прибутковими, товарно-транспортними та податковими накладними.

Реальність спірних господарських операцій підтверджується також залученими до матеріалів справи:

вимогами-накладними, актами списання та накладними на переміщення ТМЦ, які підтверджують факт використання позивачем у власній господарській діяльності придбаних у вказаних контрагентів товарів;

прибутковими ордерами, які підтверджують отримання придбаного позивачем в рамках спірних господарських операцій товару на склади ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс»;

довідками та змінними рапортами, які підтверджують факт надання позивачу вантажно-розвантажувальних робіт автокраном ТОВ «Будресурс-К».

Суд не бере до уваги посилання відповідача в Акті перевірки, які перераховані вище, як на підставу для висновку відповідача про порушення позивачем вказаних норм ПК України та визнання нікчемними спірних Договорів, оскільки, по-перше, відповідно до ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, тому позивач не може нести відповідальності за можливі протиправні дії інших юридичних осіб, по-друге, порушення контрагентами позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про безтоварність відповідних господарських операцій, по-третє, факти вчинення злочину, в тому числі у вигляді фіктивного підприємництва, ухилення від сплати податків та підробки документів, можуть встановлюватись виключно відповідним рішенням суду, по-четверте, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26.09.2012 у справі № К/9991/5398/12), по-п'яте, самі по собі акти не є належними та допустимими доказами даних фактів, по-шосте, посилання на неможливість проведення зустрічної звірки такого постачальника з питань їх взаємовідносин з контрагентами, не може вважатися беззастережним та безперечним доказом в підтвердження доводів податкової інспекції про фіктивність спірних господарських операцій (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2011 у справі № К-30752/10), крім того, неможливість проведення зустрічної перевірки контрагента не є імперативною ознакою протиправності його діяльності та не може розцінюватися як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних такою особою (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 12.09.2013 у справі № К/800/15523/13), по-сьоме, будь-яких інших доказів на підтвердження вказаних обставин, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, відповідачем суду не надано.

Разом з тим, дані електронної Системи автоматизованого співставлення за відсутності відповідних документів (судових рішень, витягів з ЄДР, тощо) не є належним доказом відсутності фактів здійснення господарських операцій безпосередньо позивача, та доказом несплати позивачем податку, при тому, що спірний період податковим органом перевірено з урахуванням всіх первинних документів та документів податкової звітності. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.09.2012 у справі № К/9991/574/12.

Поряд з цим, посилання в Акті перевірки на відсутність документів, які засвідчують транспортування піщано-глинистої сировини, а також на ненадання технічної документації та документів, що підтверджують відповідність такої сировини встановленим стандартам є безпідставними, оскільки, по-перше, як встановлено в Акті перевірки та підтверджується матеріалами справи та поясненнями представника позивача, піщано-глиниста сировина не транспортувалась, а зберігалась на території філії, отже необхідності у складанні товарно-транспортних накладних не було, по-друге, з оборотно-сальдової відомості за грудень 2014 року вбачається, що вказана сировина рахувалась на залишках по рахунку 2092, по місцю зберігання, по-третє, податкове законодавство не ставить в залежність право платника податків на податковий кредит від наявності чи відсутності товарно-транспортної накладної, а Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджені наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, не є законодавчим документом з питань оподаткування і не можуть регламентувати виключний порядок документування в податковому обліку валових витрат та податкового кредиту (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.04.2013 К/800/9087/13), по-четверте, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27.07.2015 у справі № К/800/56974/13).

Отже, зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що фактичний рух активів, так само як і зміни у власному капіталі та зобов'язаннях позивача у зв'язку з його господарською діяльністю в рамках спірних правовідносин мали місце, з огляду на що вказані твердження у Акті перевірки є безпідставними та необґрунтованими.

Водночас, зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого відповідач посилається, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд вважає, що за обставин, які склалися у даній справі, визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України відповідачем таких доказів надано не було. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03.04.2012 у справі № К-9574/08.

Поряд з цим, вказані в акті податкового органу недоліки, допущені суб'єктами господарювання при укладенні та виконанні правочинів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки, чинне законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину.

При цьому слід зазначити, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 30.01.2014 у справі № К/9991/59145/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, податковим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ», ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» та ТОВ «Прогрес-СК» господарських операцій за спірними Договорами, наявності факту узгодженості їх дій з ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» з метою незаконного отримання податкових вигод або обізнаності позивача з такими діями ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ» та ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ».

Таким чином, твердження відповідача про нікчемність укладених позивачем з ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ» та ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» правочинів є необґрунтованим належними засобами доказування припущеннями, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірних Договорів інтересам держави не підкріплена належними доказами чи відповідними судовими рішеннями. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 08.01.2013 у справі № К/9991/34364/12.

Більш того, такі висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 25.09.2013 у справі № К/9991/82116/12.

Крім того, одним з основних завдань контролюючих органів є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012 у справі № К/9991/50772/12.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними.

Як видно з матеріалів справи, на момент підписання відповідних актів приймання виконаних робіт (послуг), видаткових, товарно-транспортних та податкових накладних, юридичні особи ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ» та ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» не були припинені, доказів існування вироків суду у кримінальних справах, якими б встановлювався факт фіктивного підприємництва, відповідачем не надано.

Таким чином, судом встановлено, що правочини між ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» та ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ», ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» укладені з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність у ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» та ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ», ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» умислу на укладення вказаних Договорів з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість судом встановлено факт здійснення відповідних господарських операцій, а тому вказані правочини не можуть розглядатись як нікчемні з мотивів їх завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до ст. 228 ЦК України.

Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

Згідно з пп. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 ПК України податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у ПК України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації.

Відповідно до змісту п.п. 201.4 та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у встановленому порядку.

Згідно з п. 184.1 ст. 184 ПК України реєстрація діє до дати анулювання реєстрації платника податку, яка проводиться шляхом виключення з реєстру платників податку.

Відповідно до п. 1 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 01.11.2011 № 1379 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.11.2011 за № 1333/20071 (далі - Порядок № 1379), чинного на момент виникнення спірних правовідносин, податкову накладну заповнює особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі та якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Як встановлено судом, сума ПДВ у розмірі 2120006 грн. віднесена позивачем до складу податкового кредиту на підставі податкових накладних, виписаних ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ» та ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ». На момент складання вказаних податкових накладних ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ» та ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також зареєстровані платниками податку на додану вартість відповідно до чинного законодавства, з урахуванням чого суд приходить до висновку про наявність у них права на складання податкових накладних. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 10.01.2012 у справі № К/9991/81953/11.

Отже, наявність реєстрації цих осіб на час вчинення спірних операцій є свідченням наявності у них необхідного обсягу правосуб'єктності для здійснення таких операцій, тоді як перевірка проведення такої реєстрації з дотриманням вимог законодавства перебуває поза межами можливого контролю платника. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Вищого адміністративного суду України від 03.05.2012 у справі № К/9991/11271/12.

Таким чином, сума податку на додану вартість у розмірі 2120006 грн., віднесена ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» до податкового кредиту, підтверджується податковими накладними, оформленими відповідно до вимог ст. 201 ПК України та Порядку № 1379.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові від 29.10.2010 у справі за позовом ЗАТ «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, та Вищого адміністративного суду, викладених в ухвалах від 29.03.2012 у справі № К/9991/1617/11 та від 09.04.2012 у справі № К-46073/09, несплата продавцем або його контрагентами ПДВ до бюджету, у разі фактичного здійснення господарської операції, не впливає на формування податкового кредиту покупцем та не є підставою для позбавлення останнього права на відшкодування цього податку.

Якщо контрагенти по ланцюгу постачання товарів (послуг) не виконали свого зобов'язання по сплаті податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 28.03.2012 у справі № К/9991/72712/11.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні.

Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту.

Однак у даній справі податковим органом не доведено існування таких обставин. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 20.06.2013 у справі № К/800/12455/13.

При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.07.2013 у справі № К/9991/65870/12, від 05.09.2013 у справі № К/800/13176/13, від 12.09.2013 у справі № К/800/15523/13.

Враховуючи викладене, формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість на підставі виписаних ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ» та ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» податкових накладних, за висновком суду, є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства, у зв'язку з чим викладений в Акті перевірки висновок ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві про порушення позивачем п.п. 198.1, 198.2, 198.6 ст. 198 ПК України є необґрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству та дійсним обставинам справи, а винесені на його підставі спірні податкові повідомлення-рішення від 09.12.2014 № 10 та № 10 - безпідставними та неправомірними.

Водночас, відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Згідно з п. 135.1 ст. 135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті та інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу.

Пунктом 138.1 ст. 138 ПК України встановлено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

З огляду на вищевказане, витрати позивача за Договорами з ПП «СІНК», ТОВ «Текстильна компанія «Укртехтканина», ТОВ «Машхолдинг», ТОВ «Будресурс-К», ТОВ «ЕКО ТЕСТ» та ТОВ «НВП СТ-КВАРЦ» підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, суд вважає безпідставним та необґрунтованим висновок Акту перевірки про порушення позивачем абз. «а» пп. 14.1.13, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, ст. 39, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.п. 138.2, 138.4 ст. 138 ПК України в цій частині.

Разом з тим, з аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку контролюючого органу про заниження ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» доходів від реалізації товарів на загальну суму у розмірі 43817772,47 грн. за 3 квартал 2013 року стала реалізація позивачем товарів по ціні меншій від звичайних цін на такі товари, встановлених в ході проведення перевірки.

Такий висновок зроблено за результатами аналізу наданих до перевірки документів та визначення звичайної ціни за методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу).

В Акті перевірки також зазначено, що для визначення звичайної ціни реалізованої продукції за методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) використана інформація про укладені на момент продажу договори з ідентичними (однорідними) товарами у порівнянних умовах на відповідному ринку товарів та встановлено, що ціна договорів (правочинів), укладених ПАТ «Кримський ТИТАН» (правонаступником є ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс») з підприємствами-покупцями щодо продажу в липні та серпні 2013 року товарів: діоксид титану пігментний Crimea ТіОх-220, діоксид титану пігментний Crimea ТіОх-230, діоксид титану пігментний Crimea ТіОх-271, діоксид титану пігментний Crimea ТіОх-280, занижена та не відповідає рівню звичайної ціни.

Відповідно до пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Згідно з п.п. 39.1, 39.2, 39.4, 39.11, 39.14 ст. 39 ПК України звичайна ціна на товари (роботи, послуги) збігається з договірною ціною, якщо інше не встановлено цим Кодексом і не доведено зворотне, в тому числі в результаті неможливості визначення звичайної ціни із застосуванням положень пунктів 39.3 - 39.4 цієї статті. Звичайна ціна застосовується у разі здійснення платником податків: а) бартерних операцій; б) операцій з пов'язаними особами; в) операцій з платниками податків, що застосовують спеціальні режими оподаткування або інші ставки, ніж основна ставка податку на прибуток, або не є платником цього податку, крім фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності; г) в інших випадках, визначених цим Кодексом. Визначення звичайної ціни у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснюється за одним з методів, вказаних в цьому пункті. Встановлюються такі методи визначення звичайної ціни: а) порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу); б) ціни перепродажу; в) «витрати плюс»; г) розподілення прибутку; ґ) чистого прибутку. При визначенні звичайної ціни згідно з методами, встановленими цим пунктом, використовується інформація про ціни в операціях між непов'язаними особами у співставних умовах на відповідному ринку товарів (робіт, послуг). При цьому умови визнаються співставними, якщо відмінність між такими умовами істотно не впливає на ціни, які отримуються в результаті застосування методів, встановлених цим пунктом. За методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) застосовується ціна, яка визначається за ціною на ідентичні (а за їх відсутності - однорідні) товари (роботи, послуги), що реалізуються (придбаваються) не пов'язаній з продавцем (покупцем) особі за звичайних умов діяльності. Для визначення звичайної ціни товару (роботи, послуги) згідно з методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у порівнянних умовах на відповідному ринку товарів (робіт, послуг). Враховуються, зокрема, такі умови договорів, як кількість (обсяг) товарів (наприклад, обсяг товарної партії); обсяг функцій, що виконуються сторонами; умови розподілу між сторонами ризиків і вигод; строки виконання зобов'язань; умови здійснення платежів, звичайних для такої операції; характеристика ринку товарів, на якому здійснено господарську операцію; бізнес-стратегія підприємства; звичайні надбавки чи знижки до ціни під час укладення договорів між непов'язаними особами, а також інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну. При цьому умови договорів на ринку ідентичних (за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг) визнаються порівнянними, якщо відмінність між такими умовами істотно не впливає на ціну або може бути економічно обґрунтована. При цьому враховуються звичайні під час укладення договорів між непов'язаними особами надбавки чи знижки до ціни, зокрема знижки, зумовлені сезонними та іншими коливаннями споживчого попиту на товари (роботи, послуги), втратою товарами якості або інших властивостей; закінченням (наближенням дати закінчення) строку зберігання (придатності, реалізації); збутом неліквідних або низьколіквідних товарів. Якщо товари (роботи, послуги), стосовно яких визначається звичайна ціна, ідентичні (за їх відсутності - однорідні) товарам (роботам, послугам), які прилюдно пропонуються до продажу, або мають ціни, встановлені на організованому ринку цінних паперів, або мають біржову ціну (біржове котирування), визначення звичайної ціни, в установленому в абзаці першому цього пункту порядку, здійснюється з урахуванням таких факторів. Для визначення звичайних цін на товари (роботи, послуги) використовуються офіційні джерела інформації, у тому числі: статистичні дані державних органів і установ; ціни спеціалізованих аукціонів з торгівлі окремими видами продукції, біржові котирування; довідкові ціни спеціалізованих комерційних видань та публікацій, у тому числі електронних та інших банків даних; звіти та довідки відділів з економічних питань у складі дипломатичних представництв України за кордоном; інші інформаційні джерела, що визнаються офіційними в установленому порядку. Обов'язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на орган державної податкової служби у порядку, встановленому законом. Під час проведення перевірки платника податку орган державної податкової служби має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого цього пункту.

Відповідно до пп.пп. 153.2.1, 153.2.2 п. 153.2 ст. 153 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу товарів (виконання робіт, надання послуг) пов'язаним особам, визначається відповідно до договірних цін, але не менших від звичайних цін на такі товари, роботи, послуги, що діяли на дату такого продажу, у разі, якщо договірна ціна на такі товари (роботи, послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (роботи, послуги). Витрати, понесені платником податку у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг) у пов'язаної особи, визначаються виходячи з договірних цін, але не вищих за звичайні ціни, що діяли на дату такого придбання, у разі якщо договірна ціна на такі товари (роботи, послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (роботи, послуги).

При цьому, відповідно до Методичних рекомендацій щодо алгоритму визначення звичайної ціни продукції (товарів) при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, викладених у листі ДПС України від 24.07.2012 № 20001/7/15-1217, одним із факторів, які визначають порівнянність є економічні обставини, зокрема, звичайні ринкові ціни на різних ринках можуть відрізнятися, навіть якщо угода включає однакове майно чи послуги, тому для досягнення порівнянності потрібно, щоб ринки, на яких незалежні та пов'язані підприємства здійснюють свою діяльність, були порівнянними, та щоб відмінності не мали суттєвого впливу на ціну. Першим кроком має бути необхідність визначення відповідного ринку чи ринків з урахуванням доступності взаємозамінних товарів або послуг. Економічні обставини, які можуть бути важливими для визначення порівнянності ринку, включають: географічне розташування, розмір ринків, ступінь конкуренції на ринках та відносні конкурентні позиції покупців та продавців; доступність (їх ризик) взаємозамінних товарів та послуг; рівні постачання та попит на ринку в цілому та по регіонах зокрема, купівельна спроможність споживачів; характер та обсяг урядового регулювання ринку, виробничі витрати, включаючи вартість земельних, трудових та капітальних ресурсів; транспортні витрати; рівень ринку (наприклад, оптовий чи роздрібний); дата та час транзакцій тощо.

Як встановлено судом, у періоді, що перевірявся ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» здійснював реалізацію продукції власного виробництва (діоксид титану пігментний відповідних марок) на договірних умовах.

В той же час позивач наголошує на тому, що ціна реалізації продукції визначалась з урахуванням вимог положень ПК України та згідно з існуючими на той момент кон'юнктурою ринку, ціновими пропозиціями тощо.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач посилається на те, що контролюючим органом не виконано вказані вимоги норм чинного законодавства при визначенні рівня звичайних цін на діоксид титану пігментного за методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу), зокрема, відсутня інформація про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у порівняних умовах на відповідному ринку та, відповідно, не враховані співставні умови, в тому числі: рівень цін на продукцію, який склався на відповідному ринку (Корея, США, Узбекистан, та інших), інші об'єктивні умови, що можуть вплинути на ціну: географічне розташування, розмір ринків, ступінь конкуренції на ринках, відносні конкурентні позиції покупців та продавців, валюта контракту, тощо. Крім того, позивач посилається на те, що контролюючим органом не наведено офіційні джерела з яких взята дана інформація та не враховано можливе відхилення між цінами на 20 відсотків.

Поряд з цим, позивач вказує на те, що обґрунтування в Акті перевірки складається у порівнянні цін діоксиду титану пігментного, за вирахуванням транспортних витрат, що реалізовував позивач у різні країни світу, з ціною що встановлена в рамках перевірки іншої юридичної особи, які, на думку позивача, не можуть порівнюватися, оскільки ринок України та, наприклад, ринок Австралії та Японії суттєво відрізняються.

В той же час, на підтвердження рівня цін за укладеними контрактами позивачем надано суду структуровану інформацію щодо рівня цін за всіма здійсненими у липні та серпні 2013 року фактами продажу діоксину титану пігментного відповідних марок, в тому числі з резидентами та нерезидентами.

Дійсно, як вбачається з аналізу Акту перевірки, контролюючим органом при визначенні рівня звичайних цін на діоксид титану пігментного за методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) не зазначено інформації про укладені на момент продажу такого товару договори з ідентичними (однорідними) товарами у порівняних умовах на відповідному ринку та, відповідно, не враховано передбачених п. 39.4 ст. 39 ПК України факторів, які суттєво впливають на визначення звичайної ціни за вказаним методом.

При цьому, суд погоджується з твердженням позивача про те, що контролюючим органом не наведено офіційні джерела з яких взята зазначена інформація, а також, що відповідачем не враховано можливе відхилення між цінами на 20 відсотків.

Отже, проаналізувавши у сукупності вказані обставини справи, в контексті зазначених норм ПК України, суд приходить до висновку, що контролюючим органом всупереч вимогам п.п. 39.1, 39.4, 39.11, 39.14 ст. 39 ПК України не доведено заниження позивачем ціни за договорами купівлі-продажу діоксиду титану пігментного, у зв'язку з чим висновок відповідача в акті перевірки про заниження ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» доходів від реалізації товарів на загальну суму у розмірі 43817772,47 грн. за 3 квартал 2013 року є необґрунтованим та безпідставним, а ціна, за якою ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» реалізовувало продукцію на відповідному ринку не має факту відхилення у бік зменшення від звичайної ціни більше ніж 20 відсотків та, відповідно, є звичайною ціною.

З аналізу Акту перевірки також вбачається, що підставою для висновку відповідача про завищення позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на суму у розмірі 19965451,27 грн. стало віднесення ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» до таких витрат сум з придбання у компанії Ostchem Holding Limited (Кіпр) природного газу без урахування рівня звичайних цін, а саме: встановлено, що ціна договору укладеного позивачем з Ostchem Holding Limited (Кіпр) завищена та не відповідає рівню звичайних цін.

Як встановлено в Акті перевірки та підтверджується матеріалами справи, 25.01.2013 між позивачем та Ostchem Holding Limited (Кіпр) укладено контракт купівлі-продажу природного газу № 214-1, відповідно до умов якого ціна природного газу становить 430 доларів США за 1000 куб.м. без ПДВ.

З Акту перевірки також видно, що при визначенні звичайної ціни контролюючим органом використана інформація, викладена у листі Федеральної податкової служби Росії з централізованої обробки даних від 03.03.2014 № 07-04/0145.

При цьому, при визначені звичайної ціни відповідачем використано метод порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) і для порівняльних даних про укладені на момент продажу природного газу договори в Акті перевірки аналізуються ціни, за якими природний газ придбавався Ostchem Holding Limited (Кіпр) і Ostchem Gas Trading (Швейцарія) у ООО «Газпром експорт» (РФ) за ціною 264,50 доларів США та 268,50 доларів США за 1000 куб.м. відповідно, які порівнюються з ціною реалізації природного газу Ostchem Holding Limited (Кіпр) позивачу у розмірі 430 доларів США за 1000 куб.м.

У вказаному листі зазначено, зокрема, що ОАО «Газпром», ООО «Газпром експорт» (РФ) та компанія Ostchem Holding Limited (Кіпр), компанія Ostchem Gas Trading (Швейцарія) не є пов'язаними особами.

Отже, відповідач в Акті перевірки визначив звичайну ціну на природний газ за період, що перевірявся, на рівні 268,50 доларів США за 1000 куб.м. на підставі інформації, викладеної у листі Федеральної податкової служби Росії з централізованої обробки даних від 03.03.2014 № 07-04/0145.

Водночас, ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» у позовній заяві не погоджується з таким висновком і наголошує на тому, що відповідач прийшов до висновку, що звичайною ціною для операцій з купівлі природного газу позивачем у компанії Ostchem Holding Limited (Кіпр) в Україні є ціна продажу природного газу компанією TOB «Газпром експорт» (РФ) компанії Ostchem Gas Trading (Швейцарія) на ринку РФ на рівні 268.5 доларів США за 1000 куб.м., натомість позивач зауважує, що для операцій з придбання природного газу позивачем у компанії Ostchem Holding Limited (Кіпр) звичайною буде ціна, що склалась на ринку імпорту природного газу в Україну, проте відповідач при визначенні звичайної ціни на ринку імпорту природного газу в Україну використав інформацію, що відноситься до ринку експорту природного газу з РФ.

Отже, позивач вважає, що відповідач порушив вимоги п. 39.4 ст. 39 ПК України в частині використання інформації про договори з ідентичними (однорідними) товарами у порівнянних умовах на відповідному ринку товарів, оскільки невірно визначив ринок для аналізу. Внаслідок помилкового визначення ринку для аналізу відповідачем не були проаналізовані ціни та умови договорів, що склались у період виникнення спірних правовідносин на ринку імпорту природного газу в Україну.

Також позивач посилається на те, що для аналізу інформації щодо звичайних (ринкових) цін на ринку імпорту природного газу в Україну за можливе є використання інформації з Інформаційно-аналітичного продукту «Товарний монітор. Україна», що видається Державним підприємством «Держзовнішінформ» (http://www.dzi.gov.ua/).

Відповідно до розпоряджень Кабінету Міністрів України від 23.10.2013 № 865-р «Про затвердження переліку спеціалізованих комерційних видань для цілей трансфертного ціноутворення» та від 23.10.2013 № 866-р «Про затвердження переліку джерел інформації про ринкові ціни для цілей трансфертного ціноутворення» вказане видання є спеціалізованим комерційним виданням для цілей трансфертного ціноутворення та є джерелом інформації про ринкові ціни для цілей трансфертного ціноутворення.

Таким чином, зазначене видання, за висновком суду, є офіційним джерелом інформації для визначення звичайних цін на товари (роботи, послуги) у розумінні п. 39.11 ст. 39 ПК України та, відповідно, має використовуватись контролюючим органом у разі необхідності визначення таких цін.

За таких умов, суд вважає посилання відповідача в Акті перевірки при визначенні звичайної ціни за методом порівняльної неконтрольованої ціни (аналогів продажу) виключно на лист Федеральної податкової служби Росії з централізованої обробки даних від 03.03.2014 № 07-04/0145 необґрунтованим та безпідставним.

Крім того, з огляду на те, що, як вбачається зі змісту такого листа, він є внутрішнім документом Федеральної податкової служби Росії та адресований відповідному підрозділу Федеральної податкової служби Росії, а не відповідачу на відповідний запит, суд приходить до висновку, що такий лист не є офіційним джерелом інформації для визначення звичайних цін на товари (роботи, послуги) у розумінні п. 39.11 ст. 39 ПК України та, відповідно, не може використовуватись контролюючим органом для визначення таких цін.

В той же час, позивач посилається на те, що у номері 15 Інформаційно-аналітичного продукту «Товарний монітор. Україна» ДП «Держзовнішінформ» за 15.04.2014 на сторінках 21-28 викладена стаття щодо ціноутворення на природний газ, в тому числі у спірний період.

Згідно з наведеною у статті інформацією, у 2013 році компанія Ostchem Holding Limited постачала природний газ в Україну для низки компаній (як для пов'язаних, так і для непов'язаних осіб) за контрактною ціною 430 доларів США/тис. м3 без ПДВ, тоді як гранична ціна газу, як товару, для промислових споживачів, які купували газ у НАК «Нафтогаз України» в 2013 році складала 432-440 доларів США/тис. м3, тобто є вищою ціною у порівнянні з пропозицією Ostchem Holding Limited. Якісні характеристики природного газу та умови постачання є практично ідентичними для всіх споживачів. За 2013 рік частка ПАТ «Кримський титан» (ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс») в структурі продажів природного газу компанією Ostchem Holding Limited в Україні склала менше 1%. Обсяги імпорту природного газу компаніями СЕПЕК та ДТЕК у 2013 році були порівняно незначними.

Разом з тим, згідно з п. 39.10 ст. 39 ПК України у разі якщо ціни на товари (роботи, послуги) підлягають державному регулюванню згідно із законодавством, звичайною вважається ціна, встановлена відповідно до принципів такого регулювання. Це положення не поширюється на встановлення мінімальної ціни продажу або індикативної ціни. У цьому разі звичайною є ринкова ціна, але не нижче встановленої мінімальної ціни продажу або індикативної ціни.

Так, у своїх додаткових поясненнях представник позивача посилається на те, що органом державного регулювання цін на природний газ, відповідно до Указу Президента України від 23.11.2011 № 1059 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики (далі - НКРЕ), яка своїми постановами від 28.12.2012 № 1849, від 31.01.2013 № 74, від 28.02.2013 № 207, від 01.04.2013 № 368, від 30.04.2013 № 506, від 31.05.2013 № 659 встановила граничний рівень ціни на природний газ для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання без урахування податку на додану вартість, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом на рівні 3509,00 грн. за 1000 м3.

Дійсно, НКРЕ відповідно до зазначених постанов встановила граничний рівень ціни на природний газ для промислових споживачів та інших суб'єктів господарювання без урахування податку на додану вартість, збору до затвердженого тарифу на природний газ у вигляді цільової надбавки, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом на рівні 3509,00 грн. за 1000 м3.

При цьому, ПАТ «Юкрейніан Кемікал Продактс» вказує на те, що ціна придбання природного газу позивачем у Ostchem Holding Limited (Кіпр) складає 3435,70 грн. (430 доларів США * 7,99 грн. - згідно з встановленим НБУ курсом валют у 2013 році) та не перевищує дозволеного відхилення 20% від граничної ціни, встановленої вказаними постановами НКРЕ.

Так, враховуючи наведене у сукупності, суд погоджується з твердженням позивача про те, що на ринку імпорту природного газу в Україну у 2013 році ціна у розмірі 430 доларів США/тис. м3 є звичайною.

За таких умов, а також зважаючи на те, що контролюючим органом всупереч вимогам п.п. 39.1, 39.4, 39.11, 39.14 ст. 39 ПК України не доведено завищення ціни договору укладеного позивачем з Ostchem Holding Limited (Кіпр) та невідповідність такої ціни рівню звичайних цін, суд вважає висновок відповідача в Акті перевірки про завищення позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на суму у розмірі 19965451,27 грн. необґрунтованим та безпідставним.

З аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про завищення позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування на суму у розмірі 4524000 грн. стало віднесення позивачем витрат на рекламу, яка не пов'язана з реалізацією товарів (робіт, послуг) на вказану суму.

Відповідно до змісту пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, до складу інших витрат включаються: витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг: витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів.

Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Як вбачається з Акту перевірки та підтверджується матеріалами справи, 01.04.2013 між позивачем та TOB «CK «Таврія» укладено договір № 383-1 на проведення рекламної кампанії товарів (продукції), що реалізує позивач (діоксиду титану, мінеральних добрив) під торговою маркою Замовника (позивача).

В Акті перевірки встановлено, що на виконання умов вказаного договору щомісячно підписувались акти здачі-прийняття послуг з проведення рекламної кампанії позивача під час підготовки та проведення матчів футбольної команди CK «Таврія», які проходять у рамках Чемпіонату України з футболу серед команд професійних клубів ОПФКУ Премєр Ліги і матчів Кубку України у період з 01.04.2013 по 31.12.2013.

За результатами аналізу зазначених актів, контролюючий орган вказав в Акті перевірки, що акти здачі прийняття-послуг складаються з окремих пунктів конкретного виду виконаної (проведеної) реклами, а саме: розміщення реклами товарів (продукції), що реалізує ПАТ «Кримський Титан» (діоксину титану, мінеральних добрив) під торговою маркою замовника, в тому числі на передній частині ігрових футболок спортсменів футбольної команди СК «Таврія».

З огляду на наведене, контролюючим органом встановлено, що на передній частині ігрових футболок спортсменів футбольної команди СК «Таврія» реклами товарів (продукції), що реалізує позивач (діоксиду титану, мінеральних добрив) не було, рекламувалась лише торговельна марка ПРАТ «Кримський Титан».

Відповідно до змісту ст. 1 Закону України «Про рекламу», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону встановлено, що реклама має бути чітко відокремлена від іншої інформації, незалежно від форм чи способів розповсюдження, таким чином, щоб її можна було ідентифікувати як рекламу.

Таким чином, з аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що інформація чітко відокремлена від іншої інформації, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб, яка формує або підтримує обізнаність у її споживачів стосовно відповідних особи або товару є рекламою.

Водночас, відповідно до змісту ст. 1 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» знак - позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Статтею 492 ЦК України передбачено, що торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

За таких умов, суд погоджується з твердженням позивача про те, що розміщення торговельної марки ПАТ «Кримський Титан» на передній частині ігрових футболок спортсменів футбольної команди СК «Таврія» і є розміщенням інформації, що формує обізнаність у її споживачів відносно особи або товару, що в силу вказаних вимог норм чинного законодавства є рекламою, витрати на яку, відповідно пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України, включаються до складу інших витрат.

З огляду на вказане, а також враховуючи, що витрати позивача у розмірі 4524000 грн. за договором з TOB «CK «Таврія» підтверджуються належним чином оформленими первинними документами, суд вважає безпідставним та необґрунтованим висновок Акту перевірки про порушення позивачем вимог пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 ПК України.

Разом з тим, як вбачається з Акту перевірки (сторінка 54 Акту перевірки) перевіркою повноти визначення податку на прибуток за період з 01.07.2013 по 31.12.2013 встановлено завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток за 2013 рік на загальну суму у розмірі 114655017 грн. та заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 4153731 грн. в результаті допущених порушень податкового законодавства, що відображено в пп.пп. 3.1.1, 3.1.2 розділу 3 Акту перевірки.

При цьому, в Акті перевірки зазначено, що в термін з 20.10.2014 по 07.11.2014 на ПАТ «Кримський Титан» у зв'язку із отриманням податкової інформації від компетентного органу Російської Федерації та ненаданням пояснення та їх документального підтвердження на обов'язковий письмовий запит від 06.10.2014 № 49501/26-55-22-01-10, згідно з пп. 75.1.2 п. 75.1 ст.75, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України та відповідно до наказу ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 20.10.2014 № 3037 проведена позапланова виїзна перевірка з питань дотримання вимог податкового законодавства при здійсненні господарських операцій з ввезення природного газу на митну територію України та його продажу за період з 01.07.2011 по 30.06.2013, за результатами якої складено акт від 10.11.2014 № 1058/26-55-22-10/32785994, в рамках якої встановлено порушення позивачем ст. 39, п. 153.2 ст. 153 ПК України за період з 01.01.2013 по 30.06.2013, що призвело до завищення від'ємного значення об'єкта оподаткування з податку на прибуток на загальну суму у розмірі 56288237 грн.

Обґрунтовуючи протиправність податкових повідомлень-рішень від 09.12.2014 № 10 та № 10 позивач також посилається на те, що в Акті перевірки контролюючим органом встановлено заниження валових доходів на загальну суму у розмірі 45139039 грн. (сторінка 6 Акту перевірки) та завищення валових витрат на загальну суму у розмірі 35089482 грн. (сторінка 31 Акту перевірки), що разом складає 80228521 грн., не зважаючи на що відповідач встановлює заниження об'єкта оподаткування на більшу суму, різниця між якими становить 56288237 грн. та є донарахуванням внаслідок проведення позапланової виїзної перевірки позивача за результатами якої складено акт від 10.11.2014 № 1058/26-55-22-10/32785994, висновки якого оскаржуються в судовому порядку в Окружному адміністративному суді м. Києва у справі № 826/7056/15, а саме: податкове повідомлення-рішення про зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 56288237 грн., що не заперечувалось представником відповідача.

З огляду на наведене, позивач стверджує, що відповідач двічі прийняв податкове повідомлення-рішення з приводу аналогічних правовідносин, за аналогічний період та, як наслідок, на одну й ту ж суму в частині - 56288237 грн.

В той же час, відповідно до змісту п. 5.2 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 № 984 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.01.2011 за № 34/18772, у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення, зокрема, необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів.

З детального аналізу змісту Акту перевірки судом встановлено, що всупереч вимогам п. 5.2 вказаного Порядку контролюючим органом в Акті перевірки висновок про порушення позивачем норм податкового законодавства на решту суми зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток не викладено взагалі, зокрема, не викладено зміст зазначеного порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, без конкретизації по відповідних операціях, без зазначення первинних документів обліку, а також без зазначення регістрів бухгалтерського обліку та кореспонденції рахунків операцій та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, крім того, не зазначено жодних доказів, що підтверджують наявність факту такого порушення.

Враховуючи викладене у сукупності, суд вважає викладений в Акті перевірки висновок відповідача про порушення позивачем абз. «а» пп. 14.1.13, пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14, ст. 39, пп. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, пп. 138.1.1 п. 138.1, п.п. 138.2, 138.4, пп. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п. 153.2 ст. 153 ПК України та, як наслідок, завищення від'ємного значення об'єкту оподаткування по податку на прибуток за 2013 рік на суму 114655017 грн. та заниження податку на прибуток на загальну суму у розмірі 4153731 грн., необґрунтованим та таким, що не відповідає чинному законодавству та дійсним обставинам справи, а винесені на його підставі спірні податкові повідомлення-рішення від 09.12.2014 № 10 та № 10 - безпідставними та неправомірними.

Як видно з висновку Акту перевірки, відповідач прийшов до висновку про порушення позивачем п. 2.6 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні у зв'язку з неоприбуткуванням (несвоєчасним оприбуткуванням) в КОРО № р/1 готівкових коштів у сумі їх фактичних надходжень у розмірі 12280,65 грн. на підставі фіскальних звітних чеків РРО (Z-звіт № 01010 та Z-звіт № 01067).

Водночас, як вже встановлено судом, спірне податкове повідомлення-рішення від 09.12.2014 № 10 прийнято відповідачем саме на підставі Акту перевірки.

В той же час, з аналізу змісту Акту перевірки вбачається, що всупереч вимогам п. 5.2 вказаного Порядку контролюючим органом в Акті перевірки не викладено чіткий зміст зазначеного порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, не зазначено первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, не наведено регістрів бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, а також не зазначено доказів, що підтверджують наявність факту такого порушення, тобто вказане порушення, за виключенням зазначення про нього у висновку Акта перевірки, в описовій частині Акта перевірки не викладено взагалі.

Таким чином, визначення позивачу суми штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 61403,25 грн. за таких обставин є необґрунтованим та безпідставним, а податкове повідомлення-рішення від 09.12.2014 № 10 - протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішень органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи відмовлено у наданні податкових вигод, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 04.03.2013 у справі № К/9991/2038/11, від 11.02.2013 у справі № К/9991/66857/11 та від 10.12.2012 у справі № К/9991/26224/12.

Всупереч наведеним вимогам відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення ним спірних рішень.

Дослідивши обставини справи, проаналізувавши вищезазначені правові норми, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню повністю.

За таких умов, судові витрати у розмірі 10 відсотків ставки судового збору, здійснені позивачем, присуджуються відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» на його користь з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс» задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.12.2014 № 10, № 10, № 10, № 10 та № 10, прийняті Державною податковою інспекцією у Печерському районі Головного управління ДФС у м. Києві.

Присудити з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань на користь Приватного акціонерного товариства «Юкрейніан Кемікал Продактс» (код за ) понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 487,20 грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя В.П. Шулежко