Справа № 2а-1970/1613/11
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2015 року Справа № 65374/11/9104

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценерго» на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценерго» до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції про скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «Спеценерго» звернулось до суду з позовом до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції, яким просило скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача від 01.06.2011 року № і № .

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року у задоволенні позову відмовлено.

Постанова мотивована тим, що позивач не довів факту реального здійснення господарських операцій з ТзОВ «Профліга», в зв'язку з чим формування ним валових витрат і податковий кредит за результатами цих господарських операцій є неправомірним. Також суд дійшов висновку, що документальним підтвердженням у покупця - платника податку на додану вартість при включенні до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість на підставі податкової накладної, отриманої в інших податкових періодах, ніж дата їх виписки, є документ, який підтверджує надходження такої податкової накладної від продавця, а саме лист з рекомендованим повідомленням про вручення із зазначенням на ньому відбитку календарного штемпеля (за умови дотримання інших вимог Закону щодо формування податкового кредиту). Тому, на думку суду, позивач протиправно включив до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість по податкових накладних, отриманих в інших податкових періодах, ніж дата їх виписки, оскільки ним не надано належних доказів підтвердження дати отримання цих накладних.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив позивач, вважає, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить скасувати постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що господарські операції між ним і ТзОВ «Профліга», а саме виконання останнім підрядних робіт (ремонту приміщень ТзОВ «Спеценерго») мали реальний характер, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а також працівники податкового органу мали можливість оглянути ці приміщення під час проведення перевірки. Крім того, позивач вважає, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування і сплати податкових зобов'язань, це тягне відповідальність щодо нього, однак дана обставина не є підставою для позбавлення його права на формування податкового кредиту і валових витрат, оскільки ним виконано всі передбачені законом умови для цього. Також, на думку позивача, дані обставини самі по собі не тягнуть за собою нікчемність всіх правочинів, які вчинялися підприємством з моменту державної реєстрації. Крім того, на думку позивача, платник податку не зобов'язаний підтверджувати факт надходження на його адресу податкових накладних в інших податкових періодах, ніж дата їх виписки, виключно поштовим відправленням з повідомленням про вручення. Таке право платника податку може бути реалізоване за наявності належним чином оформлених податкових накладних без будь-яких додаткових обмежень, не передбачених законодавством.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги і заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Як встановив суд, в період з 15.03.2011 року до 04.04.2011 року працівники Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції провели планову виїзну документальну перевірку ТзОВ «Спеценерго» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2008 року до 31.12.2010 року, за результатами якої складено акт від 16.05.2011 року № 2619/23-420/31830768.

В акті перевірки зазначено про встановлення фактів порушення позивачем в частині, що стосується предмету спору в даній справі, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.9 п. 5.3, п. 5.9 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», внаслідок чого занижено суму податкового зобов'язання з податку на прибуток на 6932,00 грн., та пп. пп. 7.4.1, 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», внаслідок чого занижено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість на 43502,00 грн.

На підставі акту перевірки Тернопільська об'єднана державна податкова інспекція прийняла податкові повідомлення-рішення від 01.06.2011 року № , яким ТзОВ «Спеценерго» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на загальну суму 8665,00 грн., в тому числі 6932,00 грн. за основним платежем і 1733,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, та № /0, яким ТзОВ «Спеценерго» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 54377,50 грн., в тому числі 43502,00 грн. за основним платежем і 10875,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Колегія суддів вважає помилковим і необґрунтованим висновок суду першої інстанції про правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з таких підстав.

Питання визначення платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету до 01.01.2011 року регулювались Законом України «Про податок на додану вартість», питання щодо податку на прибуток підприємств - Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та у відповідній редакції) господарська діяльність - це будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Відповідно до п. 5.1. ст. 5 цього Закону валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

Згідно з пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 цього Закону до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті.

А згідно з абз. 4 пп. 5.3.9 п. 5.3 ст. 5 даного Закону не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин та у відповідній редакції) податковий кредит визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

Відповідно до пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 цього Закону податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку із придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу).

Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно з пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього Закону є дата здійснення першої з наступних подій: дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг) або дата отримання податкової накладної.

Відповідно до пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 цього Закону податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної, дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, податковий номер платника податку (продавця та покупця), місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм), повну назву отримувача, ціну продажу без врахування податку, ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні, загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Згідно з пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом.

Згідно з пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 даного Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Відповідно до пп. 7.2.4. п. 7.2 ст. 7 цього Закону право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону, а згідно з п. 9.6 ст. 9 цього Закону свідоцтво про реєстрацію особи як платника податку на додану вартість діє до дати його анулювання.

Відповідно до пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 цього Закону датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку.

На підставі аналізу наведених норм колегія суддів дійшла висновку, що формування підприємством валових витрат та податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

При цьому, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування податкового зобов'язання чи сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки лише для нього, однак зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Також, на дуку колегії суддів, дані обставини не тягнуть за собою нікчемність всіх правочинів, які вчинялися підприємством з моменту державної реєстрації та самі по собі не можуть свідчити, що ці правочини укладені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.

Крім того, відповідно до ст. 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Як встановив суд, на момент здійснення господарських операцій з позивачем ТзОВ «Профліга» було зареєстроване у встановленому порядку, не було виключене з ЄДРПОУ, перебувало на обліку в органах державної податкової служби і було зареєстроване платниками податку на додану вартість.

Колегія суддів вважає, що висновок суд першої інстанції про те, що господарські зобов'язання між ТзОВ «Спеценерго» та ТзОВ «Пофліга» не були фактично виконані, є необґрунтованим з таких підстав.

Як встановив суд, 01.08.2008 року ТзОВ «Спеценерго» (замовник) уклало з ТзОВ «Пофліга» (виконавець) договір № 082008/1, за умовами якого замовник доручає, а виконавець зобов'язується виконати будівельні роботи по вул. Бродівській, 59а в м. Тернополі.

На підтвердження фактичного (реального) виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором позивач надав суду копії наступних документів: акту форми № КБ-3в приймання виконаних підрядних робіт за серпень 2008 року від 29.08.2008 року № 082008/1, підписаного представниками (керівниками) сторін договору, довідки форми № КБ-3 про вартість виконаних підрядних робіт за серпень 2008 року та опису використаних матеріалів замовника на проведення ремонту приміщень ТзОВ «Спеценерго» у серпні 2008 року, виписаної ТзОВ «Пофліга» податкової накладної від 28.08.2008 року № на загальну суму 33273,56 грн., в тому числі податок на додану вартість 5545,56 грн. та банківської виписки від 15.09.2008 року про оплату підрядних робіт 33273,56 грн.

Зазначені суми позивач включив до складу валових витрат, а суми податку на додану вартість, сплачені в ціні товарів, до складу податкового кредиту у відповідних податкових періодах.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з ч. 2 ст. 3 цього Закону бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як вбачається з наведених вище документів, вони відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та надавались відповідачу при проведенні перевірки.

Також зазначені податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству.

Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати валові витрати та податковий кредит по взаєморозрахунках з ТзОВ «Пофліга».

Доводи податкового органу про відсутність у ТзОВ «Пофліга» матеріальних і трудових ресурсів, необхідних для ведення господарської діяльності, на думку колегії суддів, не спростовують зазначених вище висновків суду про реальність (товарність) господарських операцій позивача з цим контрагентом, враховуючи, що такі факти підтверджені належними і достатніми доказами.

Також, на думку колегії суддів, засудження вироком Сихівського районного суду м. Львова від 28.12.2011 року, який набрав законної сили, Лашківського О.Є., який працював на посаді комерційного директора ТзОВ «Пофліга», за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 212 Кримінального кодексу України (ухиленні від сплати податків), не є беззаперечним і достатнім доказом відсутності факту реального здійснення цим підприємством зазначених вище господарських операцій з позивачем, оскільки обставини, які досліджувались судом під час розгляду даної кримінальної справи, не стосуються господарських взаємовідносин ТзОВ «Пофліга» і ТзОВ «Спеценерго», а також суд не встановив фіктивності зазначеного підприємства.

Крім того, податковий орган, роблячи висновки про відсутність між зазначеними підприємствами господарських відносин, вказує на нікчемність укладених між ними договорів, оскільки такі вчинено без мети настання реальних наслідків.

Щодо таких доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 228 цього Кодексу передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладення правочинів між позивачем та його контрагентом, а також докази порушення позивачем при укладанні (виконанні) правочину конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання договору, як і не доведено вини позивача та наявності умислу при укладенні угод.

Одночасно слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях.

Крім того, в акті перевірки зазначено, що ТзОВ «Спеценерго» віднесено до складу податкового кредиту по податку на додану вартість 37956,00 грн. по податкових накладних, виписаних постачальниками товарів (послуг) у минулих звітних податкових періодах без документального підтвердження фату та дати їх отримання, а також позивач не надав доказів звернення до податкових органів зі скаргою на дії постачальників щодо відмови останніх від надання податкових накладних.

Наведене, на думку податкового органу, суперечить вимогам пп. пп. 7.2.1, 7.2.3, 7.2.6, 7.2.8 п. 7.2, пп. 7.3.1, п. 7.3, пп. 7.4.1 п. 7.4, пп. 7.7.1. п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» і спричинило завищення податкового кредиту відповідних періодів на вказану суду.

З правомірністю такого твердження податкового органу погодився суд першої інстанції, однак колегія суддів вважає даний висновок помилковим з наступних підстав.

Як встановив суд, ТзОВ «Спеценерго» мало господарські взаємовідносини, зокрема, з ТзОВ «Карго-Трейд» ЛТД, ТзОВ «Хром-Сталь», ТзОВ «Профліга», ТзОВ «Кабельний завод «Енергопром», ТзОВ «Компанія «Нівіт», ПП «Прогрес-Т» і ПП «Тріас-Т», за результатами яких зазначені контрагенти виписали позивачу податкові накладні за листопад і грудень 2007 року.

Однак зазначені податкові накладні позивач отримав лише в березні та червні-серпні 2008 року, які включив в реєстри виданих і отриманих податкових накладних цих місяців, а зазначені в них суми податку на додану вартість - до складну податкового кредиту відповідних податкових періодів, що підтверджується наданими позивачем копіями цих податкових накладних і реєстрів, копіями податкових декларацій з податку на додану вартість за березень, червень, липень і серпень 2008 року, копією витягу з журналу реєстрації вхідної документації підприємства.

Також судом встановлено, що суми податку на додану вартість, зазначені в цих податкових накладних, не були включені позивачем до складу податкового кредиту будь-якого іншого податкового періоду, зокрема, листопада і грудня 2007 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями податкових декларацій та реєстрів отриманих податкових накладних за листопад і грудень 2007 року.

Відповідно до положень пп. пп. 7.2.1, 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» поставка товарів (робіт, послуг) здійснюється за договірними (контрактними) цінами з додатковим нарахуванням податку на додану вартість. Платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, яка складається в двох примірниках у момент виникнення податкових зобов'язань продавця.

При цьому, як правильно зазначив суд першої інстанції, твердження відповідача про порушення позивачем вимог пп. 7.2.3 п. 7.2 ст. 7 даного Закону є безпідставним, оскільки вказана норма встановлює обов`язок продавця виписати податкову накладну у момент виникнення у нього податкових зобов`язань і не може покладати будь-якої відповідальності на іншу особу.

Згідно з пп. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 цього Закону податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг).

Однак, на думку колегії суддів, посилання податкового органу на неподання позивачем таких заяв щодо зазначених вище контрагентів є безпідставним, оскільки подання такої заяви є правом, а не обов'язком платника податку і невикористання цього права не може вважатись порушенням вимог Закону України «Про податок на додану вартість».

Також колегія суддів враховує, що відповідно до пп. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 цього Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків, або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Виходячи з аналізу вказаних норм, право на податковий кредит виникає в момент здійснення однієї з двох подій, які визначені п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», а підставою для нарахування податкового кредиту є належним чином оформлена податкова накладна.

Відповідно до пп. 5.1 ст. 5 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації.

Зазначене податкове зобов'язання не може бути оскаржене платником податків в адміністративному або судовому порядку. Якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону - не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації звітного періоду) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок.

Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені. Форма уточнюючих розрахунків визначається у порядку, встановленому для податкових декларацій.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у разі коли платник податку отримує належним чином оформлену податкову накладну із запізненням, то він відповідно до зазначених законодавчих норм, але з урахуванням граничного строку давності визначення сум податкових зобов'язань, встановленого ст. 15 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» (не пізніше закінчення 1095 дня, наступного за останнім днем граничного строку подання податкової декларації звітного періоду), не позбавляється права на включення вказаної в ній суми податку на додану вартість до складу податкового кредиту у тому звітному періоді, в якому вона була отримана.

Таким чином, на думку колегії суддів, відповідно до наведених норм ТзОВ «Спеценерго» мало право включити до складу податкового кредиту з податку на додану вартість в деклараціях за березень, червень, липень і серпень 2008 року суми податку, сплачені у вартості товарів (робіт, послуг), отриманих та оплачених у попередніх податкових періодах (листопад і грудень 2007 року) та не включеного до складу податкового кредиту у податкових деклараціях цих періодів в зв'язку з відсутністю у нього на той час відповідних податкових накладних.

Посилання суду першої інстанції на ту обставину, що зазначені вище податкові накладні направлялись позивачу його контрагентами з порушенням вимог п. 2 Порядку оформлення поштових відправлень з вкладенням матеріалів звітності, розрахункових документів і декларацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.1997 року № 799, яким передбачено, зокрема, що звіти, розрахункові документи і декларації (далі - звіти) приймаються до відправлення листами (посилками, бандеролями) з оголошеною цінністю з позначкою «Звіт» та з рекомендованим повідомленням про вручення, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки цей Порядок не є нормативно-правовим актом з питань оподаткування і дотримання чи недотримання платниками податків його вимог не може бути підставою для виникнення чи позбавлення такого платника права на формування податкового кредиту.

Враховуючи наведені вище обставини справи та положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції є протиправними і підлягають скасуванню.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеценерго» задовольнити.

Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 11 липня 2011 року у справі № 2а-1613/11/1970 - скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення-рішення Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції від 01 червня 2011 року № і № .

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий О.М. Довгополов

Судді Л.Я. Гудим

В.В. Святецький

Постанова складена в повному обсязі 09.11.2015 року