Справа № 825/1614/15-а
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2015 року м. Київ К/800/35916/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого Заїки М.М.,

суддів Загороднього А.Ф.,

Малиніна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Чернігівської області про зобов'язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Прокуратури Чернігівської області, в якому просила зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 лютого 2009 року по 29 березня 2010 року з урахуванням сум індексації зарплати та компенсації втрати частини зарплати у зв'язку з порушенням строків її виплати і грошову допомогу у зв'язку з виходом на пенсію.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2015 року, позовну заяву ОСОБА_2 було залишено без розгляду.

У касаційній скарзі позивач просить ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2015 року скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Перевіривши наведені доводи в касаційній скарзі та рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо правильності застосування ними норм процесуального права, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, наказом прокурора Чернігівської області від 03 лютого 2009 року ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого помічника прокурора м. Чернігова за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури.

Відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2010 року ОСОБА_2 поновлено на роботі в Прокуратурі м. Чернігова.

Наказом прокурора Чернігівської області від 15 квітня 2011 року ОСОБА_2 звільнено з органів прокуратури за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 11 травня 2011 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду про задоволення позову позивача було скасовано та залишено без змін постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 23 березня 2009 року про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про поновлення на роботі.

18 травня 2015 року позивач звернулась до суду з позовом про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 03 лютого 2009 року по 29 березня 2010 року з урахуванням індексації та компенсації частини втрати зарплати, а також грошової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію.

Залишаючи без розгляду позовні вимоги, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 без поважних причин пропустила передбачений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав. Разом з тим, суди попередніх інстанцій дійшли до висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу та грошова допомога у зв'язку з виходом на пенсію не відносяться до заробітної плати, так як є компенсаційними виплатами, а тому до позовів з вимогами про стягнення таких виплат повинен застосовуватись місячний строк для звернення до суду, встановлений частиною третьою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки судів попередніх інстанцій є помилковими, оскільки ухвали судами прийнята в результаті неповного з'ясування обставин справи та неналежного дослідження доказів.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки.

При цьому, позовна вимога публічних службовців про стягнення заробітної плати (грошового утримання) за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, у тому числі в разі, коли її заявлено окремо від вимоги про поновлення на роботі, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки стосується проходження особою публічної служби.

Згідно частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Аналіз наведених правових актів, з урахуванням рішення Конституційного Суду України, дає підстави для висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

Таким чином, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла до висновку про те, що, залишаючи позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду, судами першої та апеляційної інстанцій було порушено принципи обчислення процесуальних строків на звернення до адміністративного суду.

Згідно з частиною першою статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до частини першої статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до постановлення незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

За таких обставин, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, які винесені з порушенням норм процесуального права, підлягають скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття позовного провадження.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 20 травня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Чернігівської області про зобов'язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу - скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.М. Заїка

Судді А.Ф. Загородній

В.В. Малинін