Справа № 826/22688/15
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 листопада 2015 року № 826/22688/15

Окружний адміністративний суд м. Києва, у складі: судді Добрянської Я.І., розглянув відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідача-1 Державної судової адміністрації України,

відповідача - 2 Головного управління Державного Казначейства України,

відповідача - 3 Апеляційного суду Дніпропетровської області

про визнання протиправною бездіяльності відповідачів, стягнення вихідної допомоги судді при виході у відставку, стягнення винагороди (заробітної плати),

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідача-1 Державної судової адміністрації України, відповідача - 2 Головного управління Державного Казначейства України, відповідача - 3 Апеляційного суду Дніпропетровської області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України в не нарахуванні та невиплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону та не виплаті заробітної плати (суддівської винагороди);

- стягнути з Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України на її користь вихідну допомогу у розмірі 214368 грн. 80 коп. та недоплачену суддівську винагороду у розмірі 92508 грн.68 коп., а всього - 306876 грн. 68 коп.;

- враховуючи те, що вирішується питання щодо присудження соціальної допомоги з відносин публічної служби у вигляді одноразового грошового забезпечення (утримання) та суддівської винагороди (заробітної плати), відповідно до вимог п. 2 ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України звернути постанову до негайного виконання в частині стягнення всієї суми боргу за вказаною державною соціальною допомогою та заробітною платою.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.10.2015 р. суддею Добрянською Я.І. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду в судовому засіданні.

Під час судового засідання 27.10.2015 р. позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з мотивів, наведених у позовній заяві, окрім цього заявила клопотання про продовження розгляду справи у письмовому провадженні.

Від апеляційного суду Дніпропетровської області до суду надійшло заперечення на адміністративний позов, в яких зазначено про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, окрім цього відповідач також просив продовжувати розгляд справи без його участі.

Представники інших відповідачів, будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи, до судового засідання 27.10.2015 р. не прибули, причин неявки суд не повідомили, будь - яких пояснень на підтвердження позицій у справі до суду не надіслали.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зважаючи на викладене, суд ухвалив продовжити розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 постановою Верховної Ради України від 25.03.2001 р. №2297-111 обрана на посаду судді Апеляційного суду Дніпропетровської області безстроково. Стаж роботи на посаді судді становить 21 рік 8 місяців 22 дні.

21.03.2014 р., маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», позивач звернулася із заявою про відставку до Вищої Ради юстиції.

Зазначена заява про відставку отримана начальником відділу кадрів Апеляційного суду Дніпропетровської області 21.03.2014 р., а Вищою Радою юстиції - 26.03.2014 р., доказом чого є наявні у справі копії заяв та поштового повідомлення про вручення №592.

Так, 18.06.2015 р. Вищою радою юстиції внесене відповідне подання Верховної Ради України про звільнення позивача у відставку.

16.07.2015 р. Верховною Радою України прийнято постанову №636-VIII «Про звільнення суддів», якою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, ОСОБА_1 звільнено з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Наказом В.О. Голови Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10.08.2015 р. № 165-к позивача на підставі постанови Верховної Ради України від 16.07.2015 р. №636-VПІ «Про звільнення суддів» звільнено з посади судді у зв»язку з виходом у відставку та відраховано 25.08.2015 р. зі складу суддів апеляційного суду. При цьому в даному наказі зазначено про необхідність начальнику відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення ОСОБА_4 здійснити з позивачем необхідні розрахунки.

Водночас, як йдеться у позовній заяві, Апеляційним судом Дніпропетровської області не здійснено позивачу нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що передбачалося ст. 136 Закону України від 07.07.2010 р. №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній станом на день подання позивачем заяви на відставку - 21.03.2014 р., далі - Закон №2453).

Так, ОСОБА_1 зауважує, що на час досягнення нею 65 річного віку заробітна плата (суддівська винагорода) на червень 2014 р. складала 21514 грн. 75 коп., що підтверджується наданою в якості доказу у справі довідкою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 .08.2015 р. №07-375-С. А відтак, на переконання позивача, виходячи із вказаної суми, загальний розмір вихідної допомоги, що підлягає виплаті їй, становить 215147 грн. 50 коп.

Окрім цього, позивач звертає увагу суду також на те, що з 01.01.2015 р. по день звільнення - 25.08.2015 р. з нею безпідставно не проведено повний розрахунок по заробітній платі (суддівській винагороді) за останньою посадою на день досягнення 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді з урахуванням заробітної плати ОСОБА_1 на червень 2014 р., що становить 21514 грн.75 коп.

Разом з тим, як наголошено у позовній заяві та встановлено під час судового розгляду справи, з часу подання позивачем заяви про відставку (21.03.2014 р.) та до фактичного звільнення з Апеляційного суду Дніпропетровської області (25.08.2015 р.) ОСОБА_1 працювала на посаді судді цього суду.

Водночас, у період з 01.01.2015 р. по 31.03.2015 р. позивачу виплачувалася заробітна плата (суддівська винагорода) у розмірі однієї мінімальної заробітної плати - 1218 грн., з чим позивач не погоджується, так як вважає зазначену обставину звуженням та погіршенням її конституційних прав на отримання заробітної плати (суддівської винагороди).

Так, згідно довідки про зарплату Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2015 р. №07-376С, копія якої наявна у справі, за період з 01.01.2015 р. по 31.03. 2015 р. позивачу виплачено: у січні 2015 р. - 1476 грн. 22 коп. з урахуванням індексації; у лютому 2015 р. - 1459 грн. 65 коп. з урахуванням індексації та в березні 2015 р. - 6930 грн.09 коп. (з урахуванням окладу 1218 грн., індексації та лікарняних). Тобто, загальна сума виплачено з 01.01.2015 р. по 31.03.2015 р. складає: 1476 грн. 22 коп.+1459 грн. 65 коп.+6930 грн.09 коп. = 9865 грн.96 коп.

Також, як повідомлено позивачем, станом на 21.03.2014 р. (дата заяви позивача про відставку) посадовий оклад ОСОБА_1 складав 10 мінімальних заробітних плат - 1218 грн. х 10=12180 грн. х 1,1 (коефіцієнт) = 13398 грн., вислуга років позивача складала 60% від посадового окладу - 8038 грн. 80 коп. Всього за березень 2014 р. суддівська винагорода позивача складала 21436 грн. 80 коп.(13398 грн. (посадовий оклад) + 8038 грн.80 коп. - вислуга років).

Разом з тим, згідно довідки Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.08.2015 р. №07-375-С за останньою посадою на день досягнення позивачем 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді станом на червень 2014 р. суддівська винагорода позивача складала 21514 грн.75 коп.

Водночас, беручи до уваги зазначену суму, а також, виходячи із того, що фактично за період з 01.04.2015 р. по 25.08.2015 р. позивачу виплачувалася суддівська винагорода (заробітна плата) лише у вигляді посадового окладу - 13398 грн.(1218 грн.х10х1,1 коефіцієнт для суддів апеляційних судів), за переконанням позивача, недоплачена різниця підлягає стягненню з відповідачів на її користь.

На час виникнення спірних правовідносин - на 21.03.2014 р. вислуга років позивача складала 60% від посадового окладу 13398 грн. та дорівнювала 8038 грн. 80 коп., проте за період з 01.04.2015 р. по 25.08.2015 р. вислуга років, як стверджує позивач та як встановлено судом, їй не нараховувалася та не виплачувалася, що підтверджується довідкою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.09.2015 р. за №4.1.-16.-141-15.

Зазначена обставина, на думку позивача, також свідчить про порушення її конституційних прав на заробітну плату, у зв»язку із чим, ОСОБА_1 просить суд стягнути з відповідачів недоплату у розмірі 32467 грн. (8116 грн.75 коп. - вислуга років 60% х 4 місяці) за період з 01.04.2015 р. по 31.07.2015 р.

Отже, вважаючи протиправними бездіяльність відповідачів щодо ненарахування та невиплати вихідної допомоги судді у розмірі 214368 грн. 80 коп. у зв'язку з відставкою позивача, а також недоплату суддівської винагороди у повному обсязі, а саме в сумі 92508 грн. 68 коп. (разом 306876 грн. 68 коп.), позивач звернувся за захистом порушених прав та інтересів у судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в частині першій ст. 109 Закону №2453, а також подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього і вільного (без стороннього впливу чи примусу) волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Зазначене вбачається також і з рішенні Конституційного Суду України від 19.11.2013 р. №10-рп/2013 у справі щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, п.п. 1 п. 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону.

Так, суд, зокрема, зазначив, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону №2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Між тим, Конституційним судом України у зазначеному рішенні зауважено, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Тобто, за наявності відповідного стажу суддя має право звернутися із заявою про вихід у відставку до Вищої ради юстиції (ст. 31 Закону України «Про Вищу раду юстиції»). Відповідно до п. 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту Вищої ради юстиції розгляд цього питання включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Протягом одного місяця з дня надходження заяви Вища рада юстиції вносить до Верховної Ради України подання про звільнення судді з посади (ч. 3 ст. 109 Закону).

Отже, Вища рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав Вища рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й Верховній Раді України. Про це свідчить відсутність будь-якого контролю за проходженням матеріалів про звільнення суддів у парламентських комітетах. Відповідно до частини другої ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної Ради України» (в редакції, чинній на день внесення подання Вищою радою юстиції) керівництво Верховної Ради України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно зі ст. 109 Закону №2453 заяву про відставку позивачем подано 21.03.2014 р. Зазначену заяву було розглянуто Вищою радою юстиції і рішенням останньої 18.06.2015 р. внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Разом з тим, більше, аніж через один рік, а саме 16.07.2015 р. постановою Верховної Ради України №636-VIII, ухваленою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, позивача звільнено з посади судді Апеляційного суду Дніпропетровської області у зв'язку з поданою заявою про відставку.

Тобто, тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади судді у відставку, жодним чином не залежав від її волі, а тому й не впливає на вирішення питання про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги за законодавством, чинним на час подання нею заяви про відставку.

Між тим, позбавлення позивача права на отримання відповідної вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відповідно до Закону є протиправним ще й з огляду на те, що за приписами ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинник законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03.06.2013 р. №1-2/2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Поряд з тим Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 03.06.2013 р. №1-2/2013 відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Ради суддів України від 05.02.2015 р. №6, у якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), та і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не його особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У цьому ж Рішенні від 05.02.2015 №6 при розгляді питання гарантій незалежності судців, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України зазначила про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального і соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону №2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

Отже, беручи до уваги, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачем реалізовано до набрання чинності Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», яким із Закону було виключено ст. 136, наявні правові підстави для нарахування та виплати позивачу як судді у відставці вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на час досягнення мною 65 - річного віку та реалізованого права на відставку.

Зазначена правова позиція, як вбачається, відповідає висновкам Вищого адміністративного суду України, що викладені в ухвалі від 25.03.2015 р. №К/9991/78071/11 (http://reyestr.court.gov.ua/Review/43531899).

Відповідно до ч. 1 ст. 142 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Бюджетні призначення на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною 2 даної статті також визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації.

Разом з тим, згідно до ч. 5 ст. 148 цього Закону державна судова адміністрація України є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, самостійний баланс та рахунки в органах Державної казначейської служби України.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 22.10.2010 р. №12 (у редакції рішення Ради суддів України від 04.06.2015 р. №50) матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів відноситься до компетенції Державної судової адміністрації України.

Так, ДСА України здійснює організаційне та фінансове забезпечення діяльності органів судової влади з метою створення належних умов функціонування судів і діяльності суддів, представляє суди у відносинах з іншими органами державної влади, органами місцевого самоврядування в межах повноважень, установлених законом (абз. 2 п. 1 Положення).

В той же час згідно до п.п. 30 п. 4 цього Положення ДСА України відповідно до покладених на неї завдань здійснює внутрішній контроль за використанням бюджетних коштів і матеріальних ресурсів у судах, територіальних управліннях, на підприємствах, в установах і організаціях, що належать до сфери управління ДСА України, аналізує ефективність використання бюджетних коштів їх розпорядниками нижчого рівня та одержувачами на основі поданих ними звітів в установленому законодавством порядку.

А відтак, з огляду на наведене, позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України в не нарахуванні та невиплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону та не виплаті заробітної плати (суддівської винагороди), підлягають задоволенню.

Також, на переконання суду, підлягають задоволенню і позовні вимоги в частині стягнення з Апеляційного суду Дніпропетровської області на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 214368 грн. 80 коп.

В той же час, відповідно до вимог ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Так, позивачем серед іншого заявлена вимога про стягнення з Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України на її користь належних сум вихідної допомоги, однак суд для захисту у повному обсязі порушеного права позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог шляхом зобов»язання Державної судової адміністрації України виділити Апеляційному суду Дніпропетровської області кошти для проведення виплати позивачу вихідної допомоги, оскільки саме з Апеляційним судом Дніпропетровської області позивач перебувала у трудових відносинах.

Що ж до решти заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Правовий порядок в Україні згідно до ст. 19 Конституції України ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 9 ст. 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (в редакції, чинній станом на період з 01.01.2015 р. по 28.03.2015 р.) судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць (статтю 129 доповнено частиною дев'ятою згідно із Законом України від 28.12.2014 р. №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Зазначена норма у вказаний період була чинною та неконституційної не визнавалась, з огляду на що була обов»язковою для виконання відповідачами.

Так, зокрема, Пленумом Верховного суду України 02.10.2015 р. прийнято постанову «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності частини дев'ятої статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року N 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 28 грудня 2014 року N 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України».

Статтею 8 Закону України від 28.12.2014 р. №80-VIII «Про державний бюджет на 2015 рік» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень, з 1 грудня - 1378 гривень.

Таким чином, зважаючи на наведене, суд вважає безпідставними позовні вимоги позивача в частині, що стосується ненарахування та невиплати заробітної плати за період з січня 2015 р. по березень 2015 р.

Законом України від 12.02.2015 р. №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» Закон України «Про судоустрій та статус суддів» викладено у новій редакції від 02.03.2015 р. №213-VIII.

Так, у відповідності до ч. 2 ст. 133 Закону «Про судоустрій та статус суддів» у зміненій редакції суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Частиною 3 цієї статті визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 133 цього ж Закону посадові оклади інших суддів встановлюються пропорційно до посадового окладу судді місцевого суду з коефіцієнтом: судді апеляційного суду - 1,1.

Разом з тим, згідно до ч. 10 ст. 133 даного Закону суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу. У зв»язку із чим в свою чергу нарахування та виплата позивачу суддівської винагороди здійснювалась у розмірі посадового окладу без передбачених ч. 2 ст. 133 Закону доплат, що свідчить про безпідставність позовних вимог в частині, що стосується нарахування та стягнення недоплаченої суддівської винагороди за період з 01.04.2015 р. по 25.08.2015 р.

Таким чином, беручи до уваги встановлені під час судового розгляд справи сторонами обставини, виходячи із зазначених вище норм національного та міжнародного законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Стосовно вимоги позивача про звернення рішення суду в даній адміністративній справі до негайного виконання на підставі п. 2 ч. 1 і п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України, суд зауважує наступне.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 256 КАС України у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктами 1 і 2 частини першої цієї статті, суд, який прийняв постанову, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в постанові звернути до негайного виконання постанову.

Приписи щодо винагороди, матеріального і соціального забезпечення суддів, в тому числі щомісячного грошового утримання, містять положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» з наступними змінами та доповненнями.

Між тим, як зазначено Конституційним судом України у рішенні від 14.12.2011 р. №18-рп/2011 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо офіційного тлумачення поняття «щомісячне довічне грошове утримання», що міститься у підпункті «е» підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, особливість щомісячного грошового утримання судді полягає в тому, що воно не належить до суддівської винагороди і тому не є складовою заробітної плати судді.

Попри це, щомісячне довічне грошове утримання за визначенням Конституційного суду України є гарантованою державою щомісячною звільненою від сплати податків грошовою виплатою, що слугує забезпеченню належного утримання судді, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді (абзац п'ятий пункту 7 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005; абзац третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 18 червня 2007 року №4-рп/2007).

В той же час згідно рішення Конституційного суду України від 19.11.2013 р. №10-рп/2013 вихідна допомога судді за своєю правовою природою є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку та виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Тобто, з аналізу наведеного вбачається, що вихідна допомога судді не відноситься до поняття заробітної плати, та, вочевидь, не підпадає також і під поняття іншого грошового утримання у відносинах публічної служби.

А відтак, як вбачається, при вирішенні даної адміністративної справи підстави для застосування судом вимог п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України та як наслідок звернення в частині задоволених позовних вимог цієї постанови до негайного виконання відсутні. При цьому інших обставин, які б свідчили про необхідність звернення судового рішення до негайного виконання позивачем не наведено, а судом - не встановлено.

Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Разом з тим, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України від 08.07.2011 р. №3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору, з огляду на що присудження судового збору на її користь не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України, Апеляційного суду Дніпропетровської області, Головного управління Державної казначейської служби України в ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

3. Зобов»язати Державну судову адміністрацію України виділити Апеляційному суду Дніпропетровської області кошти для проведення виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в сумі 214368 грн. 80 коп. (двісті чотирнадцять тисяч триста шістдесят вісім гривень 80 копійок).

4. Стягнути з Апеляційного суду Дніпропетровської області на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою на день досягнення нею 65-річного віку і реалізованого права на відставку судді згідно з п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України та ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в сумі 214368 грн. 80 коп. (двісті чотирнадцять тисяч триста шістдесят вісім гривень 80 копійок).

5. Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська

Дата складання та підписання в повному обсязі постанови - 24.11.2015 р.