Справа № 821/719/14
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 821/719/14

Категорія: 9.3 Головуючий в 1 інстанції: Кузьменко Н.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Одесі апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції у Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 27 березня 2014 року по справі за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції у Херсонській області до Державного підприємства «Голопристанське лісомисливське господарство» та 3-ї особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Теплотехніка» про зобов'язання виконати певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

04.03.2014р. ДФІ у Херсонській області звернулася до Херсонського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДП «Голопристанське лісомисливське господарство» та 3-ї особи ТОВ «Фірма «Теплотехніка», в якому просила суд зобов'язати відповідача виконати п.13 вимоги від 09.12.2013 року №44-12/2063, а саме забезпечити відшкодування за рахунок зберігача, т.б. ТОВ «Фірма «Теплотехніка», використане ним для своєї діяльності, передане на зберігання згідно договору дизельне паливо в кількості 21993 л вартістю 118982,13 грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 27.03.2014 року, залишеною в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2014 року, адміністративний позов ДФІ у Херсонській області залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду від 26.11.2014 року касаційну скаргу ДФІ у Херсонській області задоволено частково. Ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2014 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони з невідомих причин двічі (т.б. 14.10.2015р. і 18.11.2015р.) не прибули, про день, час та місце розгляду справи були своєчасно та належним чином повідомлені.

Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про наявність усіх належних підстав для її часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В жовтні-листопаді 2013р., ревізорами ДФІ в Херсонській області, відповідно до п.2.13 «Плану контрольно-ревізійної роботи на ІІІ квартал 2013 року» та направлення на проведення ревізії від 10.09.2013р. №103 здійснено перевірку фінансово-господарської діяльності ДП «Голопристанського ЛМГ» за період з 01.01.2011р. по 01.09.2013р., за наслідками якої складено акт ревізії від 01.11.2013 року №44-27/14.

Так, в ході цієї ревізії перевіряючими встановлено, що 31.05.2013 року між ДП «Голопристанського ЛМГ» та ТОВ «Фірма «Теплотехніка» було укладено безоплатний договір зберігання б/н, згідно з яким, ДП передає Товариству на зберігання паливно-мастильні матеріали - дизельне паливо в кількості 58897 л.

Відповідно до умов вказаного договору, зазначена кількість ПММ призначена для створення резерву по пальному на випадок лісової пожежі. При цьому, згідно договору, зберігач зобов'язується зберігати ПММ на належних йому складах з дотриманням правил зберігання та відпускати ПММ по першому зверненню підприємства-замовника.

В подальшому, в ході зустрічної звірки з ТОВ «Фірма «Теплотехніка» контролюючим органом встановлено, що по всім автозаправним станціям залишок пального станом на 01.09.2013 року становить 32434 л дизельного палива, що на 21993,0 л менше, ніж це передбачено в акті звірки розрахунків по пальному. Разом з тим, договір від 31.05.2013 року не надавав право ТОВ «Фірма «Теплотехніка» на розпорядження товарно-матеріальними цінностями, переданими йому ДП «Голопристанського ЛМГ» на зберігання.

В подальшому, за наслідками даної ревізії на адресу відповідача було направлено Вимогу від 09.12.2013 року №44-12/2063, пунктом 13 якої ДП «Голопристанське ЛМГ» зобов'язано забезпечити відшкодування за рахунок зберігача ТОВ «Фірма «Теплотехніка» використане ним для своєї діяльності передане на зберігання згідно договору дизельне паливо в кількості 21993л. вартістю 118 982,13 грн.

У зв'язку з невиконанням п.13 вказаної Вимоги №44-12/2063, позивач був вимушений звернутися із вказаним позовом до суду.

Вирішуючи справу по суті та залишаючи адміністративний позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, з урахуванням ухвали ВАС України від 26.11.2014 року, частково погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Так, Положенням «Про Державну фінансову інспекцію України» (затв. Указом Президента України від 23.04.2011р. №499/2011) визначено, що Держфінінспекція є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи в АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах або міжрайонні, об'єднані в районах та містах територіальні органи, головних інспекторів у районах та містах (п.7 Положення).

Відповідно до п.6 Положення №499/2011, Держфінінспекція має право в установленому порядку, зокрема: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства (пп.15); у судовому порядку стягувати у дохід держави кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав та з порушенням законодавства (пп.18); при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України (пп.21).

Також, цим Положенням встановлено, що Держфінінспекція, відповідно до покладених на неї завдань, вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб і, у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, має право звернутися до суду в інтересах держави.

Слід зазначити, що вказані норми узгоджуються з приписами ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993р. №2939-XII, якою, в свою чергу, визначено права органу державного фінансового контролю. Зокрема, п.7 цієї статті передбачено право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Згідно з п.10 ст.10 вказаного Закону №2939-ХІІ, органу державного фінансового контролю надано право звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а відповідно до п.13 цієї норми - при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

А відповідно до ч.2 ст.15 Закону №2939-XII, законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Отже, системний аналіз наведених вище норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання.

Але, у той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Так, судами попередніх інстанцій по справі встановлено, що 31.05.2013 року між ДП «Голопристанського ЛМГ» та ТОВ «Фірма «Теплотехніка» було укладено безоплатний договір зберігання паливно-мастильних матеріалів, зокрема, дизпалива у кількості 58 897 літрів на невизначений строк.

Відповідачем же, в свою чергу, за результатами проведеної у жовтні 2013р. ревізії фактично було виявлено нестачу у ДП «Голопристанське ЛМГ» 21 993 літрів дизпалива, яке, як зазначалося вище, у кількості 58 897 літрів було передано на зберігання ТОВ «Фірма «Теплотехніка», через невиконання останнім, як зберігачем, вказаних обов'язків щодо збереження товарно-матеріальних цінностей.

Разом з тим, в подальшому, судовою колегією при повторному розгляді даної справи, встановлено, що станом на 01.11.2015 року ТОВ «Фірма «Теплотехніка» добровільно повернула ДП «Голопристанське ЛМГ» спірну кількість дизпалива, тобто на цей час встановленої ревізорами нестачі пального фактично не існує і відповідно, оскаржуваний п.13 Вимоги ДФІ фактично виконано, що підтверджується надісланими на адресу суду письмовими поясненнями представника позивача, актами звірки взаємних розрахунків, а також листом від 04.11.2015р. вих.№623, яким позивач повідомив Голопристанську МДФІ про наявність у зберігача спірної кількості дизельного пального.

Відповідно до приписів ч.1 ст.936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення (ч.2 ст.938 ЦКУ). Як слідує зі ст.941 ЦК України, за згодою поклажодавця зберігач має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання.

Стаття 942 Цивільного кодексу України зазначає, що зберігач зобов'язаний вживати усіх заходів, встановлених договором, законом, іншими актами цивільного законодавства, для забезпечення схоронності речі. Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну.

Крім того, як видно з ч.1 ст.944 ЦК України, зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Річ має бути повернена поклажодавцю в такому стані, в якому вона була прийнята на зберігання, з урахуванням зміни її природних властивостей.

Згідно з ч.1 ст.950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Частина 1 ст.951 ЦК України визначає, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Отже, з врахуванням вказаних вище норм ЦК України, конкретних обставин справи, специфіки і змісту положень укладеного договору зберігання, а також приймаючи до уваги фактичне виконання позивачем оскаржуваного п.13 Вимоги (т.б. відсутність на цей час нестачі пального), колегія суддів вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні даного позову, але при цьому, помилково застосував приписи ч.3 ст.950 ЦК України.

Що ж стосується зобов'язання судом кассаційної інстанції суду 2-ї інстанції під час нового (повторного) розгляду перевірити та надати відповідну правову оцінку розрахунку ціни збитків, зазначену у спірному пункті 13 вимоги Держфінінспекції, з урахуванням середньооблікових цін на дизпаливо станом на 01.09.2013р., то з цього приводу судова колегія зазначає, що оскільки цей спірний пункт вимоги на даний час фактично виконаний, т.б. спірна кількість дизпалива на прохання позивача 3-ю особою вже повернута (в натурі) і надалі зберігається, то відповідно, на даний момент немає ніякої необхідності надавати якусь правову оцінку вказаному у п.13 Вимоги (яка, в свою чергу, згідно із Законом №2939-XII, підлягає обов'язковому виконанню) розрахунку ціни збитків, так як останній зараз фактично ніяким чином не впливає на результат розгляду справи.

До того ж, при цьому, одночасно необхідно звернути увагу й на те, що відповідач, в свою чергу, ні у своєму позові, ні в акті ревізії, ні в апеляційній скарзі такий розрахунок ціни збитків не зробив (привів) та жодним чином не підтвердив і не обгрунтував його і при новому (повторному) розгляді справи судом 2-ї інстанції, взагалі двічі не з'явившись в судові засідання.

Так, оскаржуваним п.13 Вимоги від 09.12.2013 року №44-12/2063, позивача - ДП «Голопристанське ЛМГ» було зобов'язано забезпечити відшкодування за рахунок зберігача використане ним для своєї діяльності передане на зберігання згідно договору дизельне паливо в кількості 21 993 л. вартістю 118 982,13 грн. Тобто, відповідач, в даному випадку, розрахував загальну вартість збитків нібито з урахуванням середньооблікових цін на дизпаливо станом на 01.09.2013р. з розрахунку вартості 1-го літра дизпалива по 5,41 грн.

Проте, вивчаючи на вимогу касаційного суду дане питання, судом 2-ї інстанції зі змісту повідомлень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 21.10.2015р. та ПАТ «Укрнафта» від 10.11.2015р., які надійшли на запит апеляційного суду, встановлено, що середньозважена ціна реалізації дизпалива в мережах АЗС станом на 01.09.2013р. становила 9,54 грн. за літр, а станом на 09.12.2013р. (т.б. на момент направлення спірної вимоги №44-12/2063) становила 9,16 грн./літр (з ПДВ). Таким чином, станом на 01.09.2013р. загальна вартість спірної кількості дизельного пального - 21 993 л. повинна складати 209 813,22 грн. (а не 118 982,13 грн. як було вказано у спірному п.13 вимоги), а на даний час взагалі фактично у двічі більше.

Крім того, ще слід зазначити й про те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Отже, за вказаних обставин, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції було правильно по суті вирішено справу, але при цьому, порушено норми матеріального права.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду 1-ї інстанції має право змінити постанову суду.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.201 КАС України, підставою для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів, діючи в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, а також з врахуванням ухвали ВАС України від 26.11.2014р., відповідно до п.1 ч.1 ст.201 КАС України, приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для зміни постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 27.03.2014 року, виключивши з її мотивувальної частини посилання суду 1-ї інстанції на приписи ч.3 ст.950 ЦК України, як на одну з підстав для відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.195,197,198,201,205,207,254 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної фінансової інспекції у Херсонській області - задовольнити частково.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 27 березня 2014 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини постанови Херсонського окружного адміністративного суду від 27 березня 2014 року посилання суду на приписи ч.3 ст.950 ЦК України, як на одну з підстав для відмови у задоволенні позову.

В іншій частині постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 27 березня 2014 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко