Справа № 806/3242/15
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2015-11-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Липа В.А.
Суддя-доповідач:Мацький Є.М.
УХВАЛА

іменем України

"23" листопада 2015 р. Справа № 806/3242/15

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Мацького Є.М.

суддів: Євпак В.В.

Шидловського В.Б.,

при секретарі Гунько Л.В. ,

за участю сторін:

апелянта (позивач) - ОСОБА_3;

представника апелянта - ОСОБА_4;

представників відповідача - Рупс В.Л.; Ільницька Т.І..

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "29" вересня 2015 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області про визнання протиправним та скасування розпорядження, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, в якому просила визнати протиправним та скасувати розпорядження голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області № 39-к від 30.07.2015 (із змінами від 05.08.2015) про звільнення ОСОБА_3; поновити її на посаді заступника голови Коростенської районної державної адміністрації, з 06.08.2015 року; стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.08.2015 року по день винесення судового рішення та відшкодувати 5 000, 00 грн. спричиненої моральної шкоди.

Позов обґрунтовала тим, що 30.07.2015 року головою Коростенської районної державної адміністрації, Дмитруком С.В. видано розпорядження № 39-К про звільнення ОСОБА_3 з посади заступника голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області 30.07.2015 року в зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв"язку із зміною істотних умов праці, на підставі п. 6 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Розпорядженням в.о. голови, першого заступника голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області № 42-к від 05.08.2015 року до вищезазначеного розпорядження внесено зміни в частині дати звільнення з 30.07.2015 року змінено на 05.08.2015 року. Апелянт із звільненням у порядку п. 6 ст. 36 КЗпП України не погоджується оскільки, будь яких розпоряджень про зміни істотних умов праці не видавалось, повідомлень про ці зміни не доводилось до її відома.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 з посади заступника голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області у розпорядженні голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області № 39-к від 30.07.2015 року (із змінами від 05.08.2015 року) та в трудовій книжці на: "згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи)".

Зобов'язано Коростенську районну державну адміністрацію Житомирської області виплатити ОСОБА_3 вихідну допомогу в розмірі, передбаченому статтею 44 Кодексу законів про працю України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати постанову суду та прийняти нову, якою повністю задовольнити її позовні вимоги.

Апелянт зазначила, що її звільнення з посади заступника голови Коростенської райдержадміністрації проведено з порушенням норм статей 10,39 Закону України " Про місцеві державні адміністрації" без погодження з Кабінетом Міністрів України, внаслідок чого її слід поновити на посаді.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що розпорядженням голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області від 06 травня 2014 року ОСОБА_3 07 травня 2014 року було призначено на посаду заступника голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, про що свідчить відповідний запис у трудовій книжці (а.с. 10).

Розпорядженням від 29 грудня 2014 року № 1389/2014-рп Президентом України призначено Дмитрука Сергія Васильовича головою Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області.

Крім того, у матеріалах справи міститься лист Дмитрука С.В. від 13.03.2015 року № 02-10/710 начальнику відділу кадрової роботи Житомирської обласної адміністрації Радаєвій А.А. з клопотанням про необхідність роз'яснення у разі продовження повноважень ОСОБА_3, на яку посаду здійснити її призначення, якщо посада заступника голови Коростенської райдержадміністрації Житомирської області не вакантна, оскільки не вирішено питання щодо продовження, чи припинення повноважень заступника голови Коростенської райдержадміністрації Житомирської області ОСОБА_3, та враховуючи не отримання протягом двохмісячного терміну з моменту направлення документів до Житомирської обласної державної адміністрації, щодо припинення повноважень заступника голови Коростенської райдержадміністрації Житомирської області ОСОБА_3

12 травня 2015 року керівником апарату Житомирської обласної державної адміністрації Поліщуком В.І. на вище зазначений лист надано відповідні роз'яснення.

Окрім того, у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 від 30.12.2014 року про припинення своїх повноважень у відповідності до ст. 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" та у зв'язку із призначенням голови райдержадміністрації (а.с. 28).

Розпорядженням голови Коростенської районної державної адміністрації від 30 липня 2015 року № 39-к ОСОБА_3, відповідно до ст. 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" та п. 6 ст. 36 КЗпП України було звільнено у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, та доручено начальнику фінансово-господарського забезпечення апарату районної державної адміністрації Житомирської області Хрістовій С.О. провести повний розрахунок працівника за відпрацьований період роботи з 07.05.2014 року по 30.07.2015 року.

Також, відповідно до поданих сторонами документів до матеріалів справи, ОСОБА_3, як заступника голови райдержадміністрації було письмово повідомлено про припинення повноважень та запропоновано посаду начальника відділу охорони здоров'я Коростенської райдержадміністрації, заступника начальника управління, начальника відділу Управління праці та соціального захисту населення Коростенської райдержадміністрації та головного спеціаліста відділу культури Коростенської райдержадміністрації (а.с. 61).

Враховуючи листок непрацездатності ОСОБА_3 від 4 серпня 2015 року до вище вказаного розпорядження в.о. голови, першого заступника голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області, 05 серпня 2015 року розпорядженням було внесено зміни в частині дати звільнення (змінено з 30.07.2015 р. на 05.08.2015 р.).

Трудова книжка ОСОБА_3 була отримана 05 серпня 2015 року.

Відповідно до платіжного доручення від 10.08.2015 № 204 відповідачем було проведено розрахунок із ОСОБА_3 (а.с. 18).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов наступних висновків.

Частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 5 цього Кодексу визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Законом України "Про державну службу" від 16.12.1993 № 3723-XII, з огляду на його преамбулу, регулюються суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, що є складовою права громадян на працю, гарантованого статтею 2 Кодексу законів про працю України.

Частиною 3 статті 30 Закону № 3723-XII передбачено , що зміна керівників або складу державних органів не може бути підставою для припинення державним службовцем державної служби на займаній посаді з ініціативи новопризначених керівників, крім державних службовців патронатної служби.

Статтею 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" визначено статус першого заступника та заступників голови районної державної адміністрації, порядок їх призначення та припинення ними повноважень.

Зокрема частинами 2, 3 вищевказаної статті Закону № 586-ХІV передбачено , що перший заступник та заступники голови районної державної адміністрації призначаються на посаду та звільняються з посади головою районної державної адміністрації за погодженням з головою обласної державної адміністрації. Перші заступники та заступники голів місцевих державних адміністрацій заявляють про припинення своїх повноважень новопризначеним головам місцевих державних адміністрацій у день їх призначення.

Зі змісту статті 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" випливає, що апелянт, перебуваючи на посаді заступника голови районної державної адміністрації, була державним службовцем патронатної служби, державна служба якого на вказаній посаді припиняється в зв'язку зі звільненням з посади голови відповідної районної державної адміністрації та призначенням нового голови.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені статтею 36 КЗпП України. Зокрема, п. 6 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач виходячи з трудового договору, укладеного між сторонами, враховуючи патронатний характер державної служби позивача на посаді заступника голови районної державної адміністрації, звільнив ОСОБА_3 з посади заступника голови райдержадміністрації згідно пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що на час настання правої підстави, передбаченої статтею 10 Закону України № 586-ХІV, для звільнення апелянта - призначення нового голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області згідно розпорядження Президента України від 29 грудня 2014 року № 1389/2014-рп, виходячи з принципу правової визначеності як складової частини принципу верховенства права, закріпленого статтею 8 Конституції України, таке формулювання причини звільнення найбільш повно відображало правові підстави для розірвання трудового договору з апелянтом.

В той же час судом першої інстанції вірно встановлено, що Законом України № 1255-VІІ від 13.05.2014, який набрав чинності 01.06.2014, частину 1 статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5, яким встановлено, що трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Вказана норма закону, виходячи з її змісту, не має винятків за суб'єктами правового регулювання, а отже, поширює свою дію й на посадових осіб, які перебувають на державній службі.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що написання заяви про припинення повноважень є обов'язком посадової особи - заступника голови районної державної адміністрації в силу норми статті 10 Закону № 586-ХІV та пов'язане з настанням юридичного факту: звільненням з посади голови такої державної адміністрації та призначенням на посаду нового голови, наслідком чого є звільнення заступника голови з державної служби, вважає, що в даному випадку припинення трудового договору відбувається з ініціативи власника, і до спірних правовідносин з 01.06.2014 року підлягала застосуванню спеціальна норма, передбачена пунктом 5 частини 1 статті 41 КЗпП України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів і зазначає наступне.

Необхідність застосування вказаної норми узгоджується з загальними засадами права щодо дії законодавчих актів в часі, згідно яких до правовідносин підлягає застосуванню та норма права, яка прийнята пізніше.

При цьому, застосуванню підлягає не норма, яка діяла на день виникнення обставин, що слугують підставою для звільнення, а норма, яка діяла на час прийняття рішення (наказу, розпорядження тощо) про звільнення працівника, оскільки трудові відносини припиняються саме на підставі вказаного рішення.

Крім того, вказаний висновок суду першої інстанції узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини щодо позитивного обов'язку Держави з метою дотримання прав людини, гарантованих Європейською Конвенцією "Про захист прав людини і основоположних свобод", забезпечити якість закону та внаслідок цього його ясність при правозастосуванні, виходячи з принципу правової визначеності.

Судом першої інстанції вірно враховано, що у справах Burdov v. Russia, no. 59498/00, §§ 37-38, ECHR 2002, Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), Європейський суд з прав людини зазначає, що принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою в особі відповідних суб'єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання уповноваженим державою суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки.

В даному випадку суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що не застування відповідачем норми пункту 5 частини 1 статті 41 КЗпП України до спірних правовідносин є порушенням принципу правової визначеності, оскільки Держава, прийнявши Закон № 1255-VІІ від 13.05.2014, встановила нові правила, які врегульовують правові наслідки припинення повноважень посадових осіб, в тому числі щодо виплати вихідної допомоги згідно з нормою статті 44 КЗпП України, а тому апелянт мала всі законні сподівання на дотримання відповідачем, який є органом державної виконавчої влади, і згідно частини 2 статті 19 Конституції України зобов'язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, його трудових прав на підставі прийнятого Закону.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач правильно зазначивши в розпорядженні № 39-К від 20.07.2015 (із змінами відповідно до розпорядження) обставини, які стали підставами для звільнення апелянта з займаної посади: подання заяви про припинення повноважень заступника голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області згідно статті 10 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" у зв'язку з призначенням нового голови державної адміністрації, - в той же час дав їм помилкову юридичну кваліфікацію, неправильно зазначивши причиною звільнення ОСОБА_3 пункт 6 частини 1статті 36 КЗпП України ( відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці), замість правильно: пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи).

Пленум Верховного Суду України в пункті 18 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 з наступними змінами та доповненнями, роз'яснив, що якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

У відповідності до підпункту 2.3 пункту 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищевказані помилки відповідача щодо правової кваліфікації обставин, які стали підставою для звільнення апелянта з займаної посади, не є достатніми для висновку про протиправність розпорядження Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області № 39-к від 30.07.2015 в частині підстав звільнення, а тому в задоволенні позову в цій частині позовних вимог суд правомірно відмовив.

У той же час, суд першої інстанції вірно з метою повного захисту порушених трудових прав апелянта, виходячи з принципу правової визначеності в спірних правовідносинах, змінив формулювання причини звільнення ОСОБА_3 з посади заступника голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області в розпорядженні останньої за № 39-к від 30.07.2015 та в трудовій книжці на "згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (припинено повноваження посадової особи)", правильно задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

Крім того, відповідно до статті 44 КЗпП України передбачено, що у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

З огляду на положення статті 44 КЗпП України, якою не встановлено конкретного розміру такої вихідної допомоги, а лише зазначено про те, що вона не може бути меншою шестимісячного середнього заробітку працівника, якого звільнено згідно пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. За своїм змістом вказана норма Кодексу дає роботодавцю дискреційні повноваження визначати розмір такої вихідної допомоги, встановивши лише обмеження її мінімального розміру. За таких обставин, суд першої інстанції правильно зазначив, що суд не вправі втручатися у вказані повноваження роботодавця, та стягувати з нього на користь звільненого працівника вихідну допомогу без прийняття роботодавцем рішення про її розмір.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта щодо непогодження її звільнення з Кабінетом Міністрів України, виходячи з наступного.

Чинним законодавством передбачено тільки погодження на призначення заступником голови райдержадміністрації. На звільнення такого погодження не потрібно.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апелянта щодо стягнення моральної шкоди, виходячи з наступного.

Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

При обгрунтуванні моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають три складові частини, за наявності яких і настає відповідальність, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Апелянт в обґрунтування своїх позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди не надала належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння моральної шкоди.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем заподіяння відповідачем моральної шкоди.

Зважаючи на встановлені обставини справи та положення норм чинного законодавства України, колегія суддів дійшла висновку про те, що розпорядження голови Коростенської районної державної адміністрації Житомирської області № 39-к від 30.07.2015 (із змінами від 05.08.2015) про звільнення ОСОБА_3 прийнято за наявності відповідних правових підстав, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави як для його скасування відсутні.

Відповідно до статті 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, за приписами вищевказаної статті, правильне застосування норм матеріального та процесуального права необхідне для гарантування справедливого результату судочинства та справедливого процесу його здійснення, що забезпечує такий результат. Для ухвалення обґрунтованого рішення суду необхідно правильно оцінити докази, оцінка яких здійснюється на основі внутрішнього переконання, що має бути засноване на повному, безпосередньому, всебічному та об'єктивному дослідженні доказів.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні усіх обставин справи в їх сукупності. Судом вірно встановлено характер спірних взаємовідносин та обґрунтовано застосовано норми матеріального права до їх вирішення. Порушень норм процесуального закону, які б могли призвести до прийняття невірного рішення , не встановлено. Твердження апеляційної скарги зазначений висновок суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від "29" вересня 2015 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Є.М. Мацький

судді: В.В. Євпак

В.Б. Шидловський

Повний текст cудового рішення виготовлено "24" листопада 2015 р.

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,11500

3- відповідачу/відповідачам: Коростенська районна державна адміністрація Житомирської області вул. Грушевського, 60/2,м. Коростень,Житомирська область,11500

- ОСОБА_4 АДРЕСА_2, 11500 - ,