Справа № 813/1824/15
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2015-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2015 року Справа № 813/1824/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Кіщак К.В.,

представник позивача ОСОБА_1,

представник відповідача ОСОБА_2,

представник третьої особи не прибув,

розглянув у відкритому судовому засіданні у місті Львові справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держземагенства у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору:Сокальська районна рада, про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_3 до Головного управління Держземагенства у Львівській області з вимогами:

- визнати дії Головного управління Держземагенства у Львівській області щодо відмови №31-13-0.5-6301/2-15 від 27.03.2015 року у наданні дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області протиправними;

- зобовязати Головне управління Держземагенства у Львівській області надати дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що 25.02.2015 року звернувся до ГУ Держземагентства у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянсьского господарства орієнтовною площею 2,0 га, на території Двірцівської сільської ради за межами населеного пункту.

За результатами розгляду даного клопотання відповідач відмовив у його задоволенні, відповідне рішення ГУ Держземагентства у Львівській області викладене в листі №31-13-0.5-6301/2-15 від 27.03.2015 року. Рішення мотивував тим, що земельна ділянка, яка вказана у клопотанні, знаходиться на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради передбачені для ведення фермерського господарства, при цьому, посилаючись лише на п.7 ст.118 Земельного кодексу України.

Проте, як зазначає позивач, ст.118 Земельного кодексу України містить вичерпний перелік підстав для надання відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою й, на переконання позивача, наведені відповідачем підстави не відповідають указаній нормі закону.

Таким чином, вважає відмову ГУ Держземагентства у Львівській області в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність безпідставною, наданою всупереч нормам чинного законодавства, відповідно, таке рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, вважає, що на даний час єдиним способом захистити свої права та відновити їх є зобовязання відповідача надати дозвіл ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечив, в попередньому судовому засіданні долучив до матеріалів справи письмові заперечення на адміністративний позов.

Представник третьої особи у судове засідання не прибув, належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань.

Розглянувши і дослідивши доводи сторін, подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення із виходом за межі позовних вимог, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 25.02.2015 року ОСОБА_3 звернулась до ГУ Держземагентства у Львівській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, на території Двірцівської сільської ради за межами населеного пункту.

ГУ Держземагентства у Львівській області клопотання позивача розглянуло та надало на нього відповідь №31-13-0.5-6301/2-15 від 27.03.2015 року. якою відмовлено ОСОБА_3 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

У листі №31-13-0.5-6301/2-15 від 27.03.2015 року, ГУ Держземагентства у Львівській області свою відмову мотивує тим та вказує на те, що запропонована до відведення земельна ділянка знаходиться на землях, які відповідно до проекту роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради, котрі передбачені для ведення фермерського господарства. Відмовляючи в наданні дозволу на розроблення проекту відведення, відповідач у рішенні-відмові посилається на норму п.7 ст.118 Земельного кодексу України, як на правову підставу такої відмови.

Вирішуючи спір, суд виходив із таких міркувань.

Згідно з ч.2 ст.14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Як передбачено статтею 33 Земельного кодексу України, громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, використання земель особистого селянського господарства здійснюється відповідно до закону.

У відповідності до п.б ч.1 ст.81 Земельного кодексу України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

При цьому, з огляду на зміст п.в ч.3 ст.116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

На підставі п.б ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 5 Закону України Про особисте селянське господарство від 15.05.2003 року №742-IV, для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України для ведення особистого селянського господарства.

Згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Загалом, статтею 118 Земельного кодексу України регламентується порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, ч.6 згаданої статті передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_4 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Оскільки в даному випадку позивач зацікавлений в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки поза межами населеного пункту для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, то, відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, клопотання для вирішення питання щодо надання ділянки у власність подається центральному органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам.

Згідно з п. 4.32 Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 258 від 10.05.2012 року, Головне управління Держземагентства в області передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області.

Таким чином, повноважним органом державної влади на розпорядження земельною ділянкою, яку бажав отримати у власність позивач є ГУ Держземагентства у Львівській області, до якого позивач і звернувся із клопотанням від 25.02.2015 року. Відтак, на ГУ Держземагентства у Львівській області в цьому контексті поширюються вимоги чинного законодавства України щодо порядку дій при вирішенні питання про надання громадянам земельних ділянок у власність, оскільки, такий територіальний орган державної влади є належною особою для його вирішення.

Відповідно до абз. 1 ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 Земельного кодексу України, у місячний строк розглядає клопотання громадян, зацікавлених в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної приватизації, та дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування обєкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, виходячи зі змісту ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, початковим етапом надання земельної ділянки у власність громадянам у межах норм безоплатної приватизації є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дозвіл на розроблення якого приймається відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування (у даному випадку - ГУ Держземагентства у Львівській області). При цьому, в абз. 1 ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України встановлено конкретний і вичерпний перелік підстав для відмови в задоволенні відповідного клопотання громадянина та, відповідно, для ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

У той же час, на переконання суду, рішення ГУ Держземагентства у Львівській області про відмову в наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, викладене в листі №31-13-0.5-6301/2-15 від 27.03.2015 року, не відповідає згаданим вище приписам ст.118 Земельного кодексу України.

Відмовляючи позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, відповідач у листі №31-13-0.5-6301/2-15 від 27.03.2015 року посилається лише на норму ст.118 Земельного кодексу України, яка сама по собі не містить заборон чи обмежень у наданні ОСОБА_3 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а лише регламентує порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Натомість єдиною підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 2,00 га для ведення особистого селянського господарства стало посилання лише на проект роздержавлення та приватизації земель селянських спілок.

Таким чином, зазначене посилання відповідача на цю норму чинного законодавства не можна вважати належним мотивуванням відмови з підстав невідповідності місця розташування обєкта вимогам законів, позаяк, із наведеної ГУ Держземагентства у Львівській області норми закону не вбачається така невідповідність запитуваної позивачем ділянки.

Принагідно суд зазначає, що відмовляючи позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у розмірі 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, відповідач не зясував кількості вільних земель запасу (резерву) на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області та безпідставно не взяв до уваги висновку Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області №42/02-21 від 24.02.2015 року щодо відсутності заперечень проти надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради.

Водночас, суд, приймаючи до уваги доводи позивача та критично оцінюючи письмові обґрунтування ГУ Держземагентства у Львівській області, вважає безпідставним посилання відповідача як на підставу його відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою - на проект роздержавлення і приватизації території Двірцівської сільської ради щодо того, що саме ця земельна ділянка, передбачена для ведення фермерського господарства, оскільки відповідач, помилково ототожнюючи поняття нормативно-правовий документ та проект роздержавлення і приватизації, відносить останнє до нормативно-правового акту (який визначений ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України), що встановлює невідповідність місця розташування обєкта, а також наголошує на тому, що законодавець не розмежовує землі для ведення особистого селянського господарства та землі для ведення фермерського господарств, а навпаки, на законодавчому рівні закріплено (ст. 19 Земельного кодексу України), що ці землі відносяться до єдиної категорії земель сільськогосподарського призначення.

Вирішуючи дану справу, суд бере до уваги норми Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини, як частину національного законодавства України.

Так, згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При цьому, як відзначив Європейський суд з прав людини у п. 21 рішення у справі Федоренко проти України, відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути існуючим майном або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні виправданими очікуваннями щодо отримання можливості ефективного використання права власності. А виходячи зі змісту п.п.32-35 рішення Європейського суду з прав людини у справі Стретч проти Сполученого Королівства, потрібно ствердити, що майном у значенні ст.1 Першого протоколу до Конвенції необхідно вважати й законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право. Відповідно, очікування ОСОБА_3 отримати майно, а саме, приватизувати земельну ділянку в межах норм безоплатної приватизації, зважаючи на те, що своє право на таку приватизацію вона не використала, право на що гарантоване чинним законодавством України, слід визнати законним й обґрунтованим. А отже, до такого законного та обґрунтованого очікування й розрахунку набути майно застосовуються норми Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, приписи щодо можливості позбавлення особи такого права виключно на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, чого в даному випадку, як уже суд дійшов висновку вище, органом публічної влади здійснено не було.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що відповідач, вирішуючи питання про надання позивачеві дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, діяв у порушення приписів чинного законодавства України, необґрунтовано відмовив в наданні такого дозволу та прийняв рішення, яке є протиправним і підлягає скасуванню. Тож, відповідна позовна вимога про визнання протиправним і скасування рішення ГУ Держземагентства у Львівській області підлягає до задоволення.

Щодо вимоги позивача про зобовязання ГУ Держземагентства у Львівській області надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, то суд відзначає наступне.

Вирішення питань щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою належить до виключної компетенції відповідача та не належить до компетенції адміністративного суду, а відтак суд не повноважний перебирати на себе функції іншого субєкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого субєкта та зобовязувати його приймати рішення, які входять до його компетенції чи до компетенції іншого органу.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність субєкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не може втручатися у дискрецію субєкта владних повноважень в межах такої перевірки.

У відповідності з Рекомендаціями №R (80) 2 Комітету ОСОБА_5 Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 21.05.2013 року №21-87а13, а згідно із статтею 244-2 КАС України, суд зобовязаний привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині зобовязання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою.

Відповідно до частини 2 статті 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку субєкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обовязковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що належним захистом порушеного права позивача є зобовязання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 25.02.2015 року, оскільки, саме по собі судове рішення про визнання відмови у наданні дозволу протиправною не відновлює порушеного права позивача на прийняття останнім вмотивованого рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому, у відповідності до позиції Європейського суду з прав людини, висловленої в п. 53 рішення у справі Федорченко та Лозенко проти України, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумними сумнівом. У той же час, наведені ГУ Держземагентства у Львівській області аргументи не є достатньо вагомими, чіткими та узгодженими доказами, що могли би підтверджувати відповідність рішення субєкта владних повноважень про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки конкретному та вичерпному переліку підстав, з яких громадянину, зацікавленому в одержанні земельної ділянки у власність, може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а також могли би вказувати на достатню правову мотивацію такого рішення субєкта владних повноважень, як це визначає закон.

Таким чином, аналізуючи чинне законодавство та обставини справи, суд у підсумку дійшов висновку, що субєкт владних повноважень - ГУ Держземагентства у Львівській області - прийнявши оскаржуване рішення про відмову ОСОБА_3 в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства не дотримався принципу верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини, вимог чинного законодавства України, міжнародних договорів та передбачених ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів.

Відтак, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають до часткового задоволення та із виходом за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Керуючись ст. ст. 7-14, 17-20, 69-71, 86, 94, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1.Адміністративний позов задовольнити частково.

2.Визнати дії Головного управління Держземагенства у Львівській області щодо відмови №31-13-0.5-6301/2-15 від 27.03.2015 року у наданні дозволу ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2.0 га для ведення особистого селянського господарства на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області протиправними.

3.Зобовязати Головне управління Держземагентства у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_3 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Двірцівської сільської ради Сокальського району Львівської області.

4.Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3(Львівська область, м.Соснівка, вул. 22 січня, 21/28 РНОКПП НОМЕР_1) частину витрат по сплаті судового збору у розмірі 36 (тридцять шість) грн. 54 коп.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 25.11.2015 року.