Справа № 2а-609/11/0970
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2011-07-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" липня 2011 р. Справа № 2a-609/11/0970

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючий суддя Тимощук О.Л.

Судді: Грицюк П.П.,

ОСОБА_1,

при секретарі Маковійчук С.М.,

за участю:

представника третьої особи на стороні позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3, третьої особи на стороні позивача - Служби безпеки України

до відповідача: Президента України

про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба безпеки України, звернувся з адміністративним позовом до Президента України про визнання протиправною бездіяльність Президента України в частині гарантування конституційних засад судочинства та діяльності прокуратури, що має наслідком порушення права на ефективний судовий захист незалежним та неупередженим судом згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та міжнародних зобовязань держави, заборону вчинення дій та зобовязання вчинити належні дії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Президент України, як гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав, свобод людини і громадянина, допускає протиправну бездіяльність, яка виражається у не внесенні до Верховної ОСОБА_4 України законопроектів щодо змін до Законів України «Про прокуратуру», «Про Державну виконавчу службу»в частині права прокурора на вступ у будь-яку справу, врегулювання порядку реалізації права, гарантованого статтею 56 Конституції України, на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної і моральної шкоди, заподіяної незаконними діями, рішенням чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні своїх повноважень та зобовязання Президента України внести відповідні законопроекти до Верховної ОСОБА_4 України.

Позивач в судове засідання не зявився, про дату час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, направив на адресу суду заяву від 05.07.2011 року в якій просить розглянути справу за його відсутності (том №ІІ, а.с.72).

Представник третьої особи на стороні позивача в судовому засіданні заявлений позов не підтримав, пояснив суду, що погоджується з правовою позицією, викладеною в запереченнях проти адміністративного позову, поданих відповідачем та наявних в матеріалах справи (том №ІІ, а.с.46-49). В ухваленні судового рішення поклався на розсуд суду.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, про дату час та місце судового розгляду справи повідомлявся завчасно та належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення повістки про виклик до суду ( том №ІІ, а.с.70). В запереченнях, наявних в матеріалах справи, просив суд розглянути справу за відсутності представника Президента України (том №ІІ, а.с.49).

Розглянувши заявлений адміністративний позов, заслухавши думку представника третьої особи на стороні позивача, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

В квітні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до першого заступника прокурора Івано-Франківської області Римарука Ігоря Васильовича, Президента України ОСОБА_5, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба безпеки України про скасування як незаконного та корупційного рішення першого заступника прокурора Івано-Франківської області про вступ прокурора в судову справу в неконституційний спосіб на підставі неконституційного правового акту та без жодних на те підстав, чим фактично та умисно вчинено незаконний вплив на суд та тиск на позивача, визнання протиправною бездіяльності Президента України в частині гарантування конституційних засад судочинства та діяльності прокуратури, що має наслідком порушення права на ефективний судовий захист незалежним та неупередженим судом згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та міжнародних зобовязань держави, заборону вчинення дій та зобовязання вчинити належні дії.

24.03.2011 року ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду адміністративну справу № 2а-609/11/0970 за позовом ОСОБА_3, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служба безпеки України до Президента України, про визнання протиправною бездіяльність Президента України в частині гарантування конституційних засад судочинства та діяльності прокуратури, що має наслідком порушення права на ефективний судовий захист незалежним та неупередженим судом згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та міжнародних зобовязань держави, заборону вчинення дій та зобовязання вчинити належні дії розєднано у самостійне провадження.

Відповідно до статті 102 Конституції України Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з правовою позицією, викладеною в Ухвалі Конституційного Суду України від 8 травня 1997 року № 11-з у справі за конституційним зверненням ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положення статті 102 Конституції України, окрім обов'язку виступати від імені держави, за Президентом України закріплено широкі повноваження як у вирішенні загальнодержавних проблем, котрі вимагають поєднання політичних, економічних, соціальних та інших аспектів функціонування держави, так, рівнозначно, і у розгляді локальних питань, що стосуються захисту справедливості, прав, свобод та інтересів окремої людини в разі їх порушення будь-ким, в тому числі і державою. Для реалізації цих функцій Президент приймає рішення, які мають силу законодавчих актів, а в разі необхідності - безпосередньо втручається в критичну ситуацію з метою усунення будь-якої загрози для держави та її громадян.

Поряд з цим діє конституційний механізм розподілу прерогатив у галузі управління, який зв'язує Президента з різними ланками державного апарату. Для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології.

При цьому, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Президента України визначаються виключно Конституцією України, відтак законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов'язків на Президента України, крім тих, що передбачені нормами Конституції України.

Так, в пункті 2.1. частини другої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, третьої статті 17, частин першої, дев'ятої статті 20 Закону України "Про телекомунікації", статті 2 Указу Президента України "Про Національну комісію з питань регулювання зв'язку України" №21-рп/2008, від 08.10.2008р., зазначено, що згідно зі статтею 106 Основного Закону України повноваження Президента України як глави держави визначаються Конституцією України. Це унеможливлює прийняття законів, які встановлювали б інші його повноваження. Таку правову позицію Конституційний Суд України неодноразово викладав у своїх рішеннях, зокрема від 10 квітня 2003 року N 7-рп/2003 (справа про гарантії діяльності народного депутата України), від 7 квітня 2004 року N 9-рп/2004 (справа про Координаційний комітет), від 16 травня 2007 року N 1-рп/2007 (справа про звільнення судді з адміністративної посади).

Статтею 93 Конституції України передбачено, що право законодавчої ініціативи у ОСОБА_4 України належить Президентові України, народним депутатам України та Кабінету Міністрів України. Вказана норма Конституції України визначає право, а не обов'язок законодавчої ініціативи, якою наділений Президент України. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 7 травня 2010 року у справі № К-7839/07.

Також слід зазначити, що відповідно до пунктів 1 та 4 статті 13 Закону України «Про Конституційний Суд України»Конституційний Суд України приймає рішення та дає висновки, зокрема, у справах щодо конституційності законів та інших правових актів Верховної ОСОБА_4 України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної ОСОБА_4 Автономної Республіки Крим, а також у справах щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України.

Згідно зі статтею 43 Закону України «Про Конституційний Суд України»суб'єктами права на конституційне звернення з питань дачі висновків Конституційним Судом України щодо офіційного тлумачення Конституції та законів України є громадяни України, іноземці, особи без громадянства та юридичні особи.

Таким чином, позивач наділений самостійним правом звернутись до Конституційного Суду України із відповідним зверненням. При цьому, згідно із частиною другою статті 95 Закону України «Про Конституційний Суд України»у разі, якщо при тлумаченні Закону України (його окремих положень) була встановлена наявність ознак його невідповідності Конституції України, Конституційний Суд України у цьому ж провадженні вирішує питання щодо неконституційності цього Закону (наприклад, Рішення Конституційного Суду України від 30 жовтня 1997 року №5-зп у справі №18/203-97 (справа ОСОБА_7) та від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000 у справі №1-17/2000 (справа ОСОБА_8).

На підставі вищевикладеного та вказаних правових норм колегія суддів дійшла висновку, що обраний позивачем спосіб судового захисту (щодо зобов'язання Президента України внести до Верховної ОСОБА_4 України законопроекти) суперечить наведеним вище приписам Основного Закону України і не може бути застосований.

Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті З КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду. При цьому відповідно до частини 1 статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб є похідним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Підсумовуючи викладене необхідно зазначити, що право на захист (задоволення позову) в позивача в межах публічного охоронного відношення виникає за двох умов: по-перше, суд повинен встановити наявність обовязку органу влади вчинити певну дію (прийняти рішення); по-друге, суду необхідно довести наявність «правової заінтересованості»позивача у виконанні цього обовязку саме на його користь, тобто Закон у вигляді так званої «захисної норми»має гарантувати позивачу право вимагати від субєкта владних повноважень виконання певного обовязку на свою користь. У разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов, в задоволенні позову слід відмовити.

В матеріалах заявленого адміністративного позову відсутні будь-які обставини, що свідчили б про порушення прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин оскаржуваними діями або бездіяльністю Президента України як ОСОБА_8 держави.

За вищенаведеного та вказаних правових норм колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є безпідставними а позов таким, що не підлягає до задоволення.

На підставі ст. 124 Конституції України, керуючись ст. ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_9

Судді: /підпис/ ОСОБА_10

/підпис/ ОСОБА_1

Постанова складена в повному обсязі 12.07.2011р.