Справа № 823/5054/15
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/5054/15 Головуючий у 1-й інстанції: Мишенко В.В. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

24 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до прокуратури Черкаської області про визнання незаконними дій, визнання нечинним наказу в частині, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2) звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до прокуратури Черкаської області (далі - Відповідач, Прокуратура) про:

- визнання незаконними дії Відповідача в частині видання наказу прокурора Черкаської області від 04.09.2015 року №605к без посилання на п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;

- визнання нечинним наказу прокурора Черкаської області від 04.09.2015 року №605к в частині посилання на п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру»;

- зміну формулювання причини та підстави звільнення із «пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» на «пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України».

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 21.10.2015 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач, керуючись спеціальними нормами Закону України «Про прокуратуру», обґрунтовано посилався саме на ст. 51 вказаного Закону при формулюванні причини звільнення із дотриманням порядку звільнення, передбаченого ст. 60 Закону України «Про прокуратуру», у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, суд першої інстанції підкреслив, що норми Кодексу законів про працю України поширюються на спірні правовідносини виключно у частині, яка не врегульована або не суперечить положенням Закону України «Про прокуратуру».

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Наголошує на безпідставності висновків Черкаського окружного адміністративного суду щодо встановлення ст. 60 Закону України «Про прокуратуру» спеціального порядку звільнення прокурорів, а також непоширення на спірні правовідносини положень КЗпП України.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, а тому справа розглядалась у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач працював на посаді прокурора відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Черкаської області (а.с. 6).

Наказом Генерального прокурора України від 15.07.2015 року №59ш приписано ліквідувати у структурі та штатному розписі прокуратури Черкаської області відділ приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні (а.с. 17).

У відповідності до ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_2 попереджено 06.08.2015 року про звільнення із займаної посади у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці з 06.10.2015 року (а.с. 21).

Разом з тим, 04.09.2015 року Позивач звернувся до прокурора Черкаської області із заявою, в якій просив звільнити останнього раніше встановленого у попередженні двомісячного терміну із займаної посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» та п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України з 04.09.2015 року (а.с. 20).

Наказом Прокуратури від 04.09.2015 року №605к ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади з 04.09.2015 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв'язку з реорганізацією органу прокуратури, в якому він обіймає посаду, та скороченням кількості прокурорів прокуратури Черкаської області (а.с. 19).

Вважаючи оскаржуваний наказ незаконним в частині незазначення у ньому підстави звільнення - п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, Позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. 40 КЗпП України, а також ст. ст. 4, 16, 49, 51, 60, 62 та пп. 4 п. 5-1 перехідних положень Закону України «Про прокуратуру», прийшов до висновку, що при винесенні оскаржуваного наказу Відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним спеціальним законодавством, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на наступне.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначає Закон України «Про прокуратуру» (далі - Закон).

Відповідно до ст. 4 Закону організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Приписи п. 1 ч. 1 ст. 16 Закону визначають, що незалежність прокурора забезпечується, зокрема, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності.

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених цим Законом.

З наведеного випливає, що саме Законом України «Про прокуратуру» передбачаються підстави для припинення повноважень прокурора, а відтак норми останнього в частині, зокрема, звільнення прокурора є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів.

Аналогічна позиція, поряд з іншим, випливає зі змісту абз. 4 п. 1.2 листа Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року №753/11/13-10, в якому зазначено, що правовідносини, що виникають при звільненні публічного службовця у зв'язку зі скороченням штатів юридичної особи, за наявності спеціального законодавства, регулюється останнім.

Посилання Апелянта на безпідставність незастосування Відповідачем п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України при винесенні оскаржуваного наказу судовою колегією оцінюється критично з огляду на наступне.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Тобто, приписи Закону, будучи спеціальними нормами, що регулюють спірні правовідносини, прямо передбачають таку підставу для звільнення прокурора з посади як скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, у зв'язку з чим колегія суддів повністю погоджується з позицією суду першої інстанції про відповідність визначених у наказі від 04.09.2015 року №605к підстав для звільнення Позивача із займаної посади вимогам чинного законодавства та відсутність необхідності посилання у ньому на положення КЗпП України. Крім того, наголошуючи на тому, що Відповідачем не було попереджено Позивача про звільнення його на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону, ОСОБА_2 не зазначив, яким чином було порушено його права, адже, як було встановлено раніше, звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників передбачено як положеннями Закону так і КЗпП України.

При цьому твердження ОСОБА_2 про вибірковість застосування Прокуратурою положень КЗпП України до процедури звільнення прокурора судова колегія вважає безпідставним, оскільки Закон, закріплюючи підстави для звільнення прокурора, не регламентує порядок попередження особи про звільнення у зв'язку з скороченням кількості прокурорів прокуратури, у зв'язку з чим Відповідач, попереджаючи Позивача про звільнення останнього у зв'язку зі скороченням кількості прокурорів прокуратури у відповідності до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, правомірно застосовував норми останнього.

Наведене поряд з іншим відповідає викладеній в листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 року №753/11/13-10 правовій позиції.

Оцінюючи висновок суду першої інстанції про безпідставність твердження Позивача щодо порушення Прокуратурою порядку звільнення ОСОБА_2 з посади, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 60 Закону прокурор звільняється з посади особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, за поданням Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, якщо: 1) прокурор не подав заяву про переведення до іншого органу прокуратури протягом п'ятнадцяти днів; 2) в органах прокуратури відсутні вакантні посади, на які може бути здійснено переведення; 3) прокурор неуспішно пройшов конкурс на переведення до органу прокуратури вищого рівня.

Приписи ч. ч. 1, 3 Закону закріплюють, що подання про звільнення прокурора з посади вноситься Вищою радою юстиції або Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів у визначених законом випадках.

Прийняття рішення про звільнення прокурора з посади здійснюється особою, уповноваженою цим Законом приймати рішення про звільнення прокурора, виключно на підставі та в межах подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів чи Вищої ради юстиції.

Однак, як вірно підкреслив суд першої інстанції, відповідно до пп. 5-1 п. 4 Перехідних положень Закону до набрання чинності положеннями, передбаченими абзацом третім пункту 1 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону (які набирають чинності 15.12.2015 року) прокурори призначаються на посади та звільняються з посад, у тому числі адміністративних, без рекомендації Ради прокурорів України чи подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів уповноваженими приймати такі рішення особами.

Відтак, Апелянт, зазначаючи про те, що особливий порядок звільнення прокурора, передбачений ст. 60 Закону, не застосовується до 15.12.2015 року, не врахував, що вказаний порядок не застосовується в частині звільнення виключно на підставі та в межах подання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів чи Вищої ради юстиції, у той час як відповідне рішення уповноважена особа вправі приймати тимчасово без такого подання.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що Прокуратура, приймаючи оскаржуваний наказ, діяла у межах повноважень, у відповідності та у спосіб, передбачені чинним законодавством, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 165, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 21 жовтня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до прокуратури Черкаської області про визнання незаконними дій, визнання нечинним наказу в частині, зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.