Справа № 2а-9872/12/2670
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2015-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" листопада 2015 р. м. Київ К/800/40149/13

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
ГоловуючогоНечитайло О.М.
СуддівЛанченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.,
розглянувши у порядку письмового провадження
касаційні скарги Державної податкової інспекції у Святошинському районі м.Києва Державної податкової служби, Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби та Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2013 року

у справі №2а-9872/12/2670

за позовом ОСОБА_4

до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби

та Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби,

та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Коновал Зулейхи Фаатівни,

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - відповідач 1), Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби (далі - відповідач 2) та Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві (далі - відповідач 3) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 17 січня 2013 року відмовив у задоволенні позовних вимог.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 04 липня 2013 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове, яким позовні вимоги задовольнив, визнав протиправною бездіяльність відповідача 1 щодо неподання висновку до управління Державного казначейства у Святошинському районі м. Києва.

Визнати протиправною відмову Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби у поданні висновку до управління Державного казначейства у Оболонському районі м. Києва, стягнув з місцевого бюджету Святошинського району м. Києва помилково сплачений податок з доходів фізичних осіб позивачем у розмірі 32 018,00 грн. та зобов'язав відповідача 3 виплатити позивачу грошові кошти у розмірі 32 018,00 грн.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідачі звернулися до Вищого адміністративного суду України з касаційними скаргами, в яких просили його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Позивач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційні скарги відповідачів, за змістом яких просив касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду попередньої інстанції - без з мін.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 березня 2012 року у справі №2608/6825/11 затверджено мирову угоду у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_4, третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання свідоцтва недійсним.

Вказаною ухвалою між сторонами, які є спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4, розподілено спадкове майно.

При цьому, ОСОБА_4, ОСОБА_7, як доньки, є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Так, зазначеною ухвалою за позивачем, зокрема, визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_7 також визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

19 червня 2012 року між позивачем, ОСОБА_7 з одного боку та ОСОБА_10, ОСОБА_11, з іншого боку, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору купівлі-продажу, позивач отримала 640 360,00 грн., а ОСОБА_7 - 383 640,00 грн.

Вказаний договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коновал З.Ф.

Передумовою до посвідчення договору нотаріусом була поставлена вимога про сплату продавцями 5% ціни договору. При цьому нотаріус послалась на вимоги пунктів 167.2, 172.2 Податкового кодексу України.

У зв'язку з цим позивачем було сплачено податок з доходів фізичних осіб у розмірі 32 018,00 грн.

Вважаючи, що ці кошти сплачені помилково, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості, зазначивши, що позивачем правомірно сплачено до місцевого бюджету 5% ціни договору продажу нерухомого майна, в якості податку з доходів фізичних осіб у зазначеному розмірі, оскільки такий податок не сплачувався позивачем при отриманні даного нерухомого майна у спадок.

Задовольняючи позовні вимоги та скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачами не було надано доказів на підтвердження існування обставин, які б виключали право позивача на отримання помилково сплаченого ними податку з доходів фізичних осіб від операції з продажу об'єкта нерухомості.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає їх передчасними з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась із заявами від 07 липня 2012 року до відповідача 1, та від 09 липня 2012 року до відповідача 2 про повернення помилково сплаченої суми грошових коштів, посилаючись на положення статті 43 Податкового кодексу України та Порядку взаємодії органів державної податкової служби, місцевих фінансових органів та органів Державного казначейства України в процесі повернення платникам податків помилково та/або надміру сплачених сум грошових зобов'язань, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України від 21 грудня 2010 року №974/1597/499 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 43.1 статті 43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.

Пунктом 43.3 статті 43 Податкового кодексу України передбачено, що обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.

Аналогічні позиція закріплена і в пункті 5 Порядку.

Разом з тим, при вирішенні спору судом першої інстанції залишено поза увагою положення статті 172 Податкового кодексу України, згідно з яким умова щодо перебування майна у власності платника податку понад три роки не розповсюджується на майно, отримане таким платником у спадщину.

Водночас, ні судом попередніх інстанції, ні судом апеляційної інстанції при дослідженні обставин справи не досліджено питання дотримання позивачем умов, встановлених чинним законодавством України, за яких здійснюється повернення помилково сплачених сум грошового зобов'язання, протиправності бездіяльності чи дій податкових інспекцій, не надано належної оцінки всім заявленим позивачем вимогам з обґрунтуванням положеннями чинного законодавства.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції не мотивував своє рішення в частині протиправності бездіяльності чи дій, зобов'язання вчинити певні дії відповідачів.

Вказані обставини відповідно до частини 1 статті 138 КАС України входять до предмета доказування при розгляді судом даної категорії адміністративних спорів.

Так, згідно цієї норми предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі.

Обставини, що підтверджують або спростовують факт наявності у позивача права на повернення помилково сплачених коштів, протиправності бездіяльності чи дій відповідачів не можуть вважатися встановленими з огляду на те, що оцінка доказів у справі зроблена без дотримання вимог статті 86 КАС України.

Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 статті 69 КАС України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Суди попередніх інстанцій зазначені вимоги процесуального закону порушили, оскільки не з'ясували повно і всебічно обставин справи.

Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4, 5 статті 11 КАС України.

Відповідно до статті 11 КАС України, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає (частини четверта, п'ята зазначеної статті).

Відтак, невстановлення та ненадання правової оцінки зазначеним обставинам виключає можливість для висновку про правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.

Оскільки передбачені процесуальним законодавством межі перегляду справи в касаційній інстанції не дають їй права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені попередніми судовими інстанціями, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з'ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінити докази, що мають юридичне значення для її розгляду та вирішення спору по суті і, в залежності від встановленого, правильно визначити норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційні скарги Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва Державної податкової служби, Державної податкової інспекції у Святошинському районі м.Києва Державної податкової служби та Головного управління Державної казначейської служби України у м.Києві задовольнити частково.

2. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 січня 2013 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2013 року у справі №2а-9872/12/2670 скасувати.

Справу №2а-9872/12/2670 направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Ланченко Л.В.
Пилипчук Н.Г.