Справа № 822/3180/15
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/3180/15

Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

19 листопада 2015 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Загороднюка А.Г. Драчук Т. О.

за участю:

секретаря судового засідання: Тарасенко А.М.,

Позивача: ОСОБА_2

Представника позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди .

Відповідно до постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: стягнуто з Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період (668,16 грн.) з 17.06.2015 року по 22.06.2015 року включно. В решті позовних вимог відмовити.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали доводи викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити.

Представник відповідача будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явився , однак надав суду заперечення на апеляційну скаргу та прохання про розгляд справи за відсутності їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи та підтвердилось при апеляційному розгляді, звертаючись до суду першої інстанції та на аргументацію позовних вимог, позивач вказала на те, що звільнення її з підстави передбаченої п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачає згоду сторін і відповідно анулювання цієї згоди, повинно бути взаємним, а відтак, наказ начальника управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації від 17.06.2015 року №18/К 1 про звільнення її з роботи є незаконним, а відтак, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Частково задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що суб"єкт владних повноважень, який заперечує проти позову частково довів, що діяв у межах закону з урахуванням вимог ч.2 ст.162 КАС України, що підтверджено доказами, які перевірено судом.

Судова колегія апеляційної інстанції не погоджується з даним висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку публічно - правовому спору, в межах апеляційної скарги, зазначає наступне.

Так, відповідно до заяви ОСОБА_2 від 17.06.2015 року, позивач просила звільнити її з посади завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян за згодою сторін з 22 червня 2015 року з виплатою компенсації за невикористані відпустки. На цій заяві стоїть резолюція: "ОСОБА_5. В наказ 17.06.2015 року". (стор. 35 справи).

Згідно п.1 Наказу Управління соціального захисту населення районної державної адміністрації №18/К від 17.06.2015 року "Про звільнення ОСОБА_2.", відповідно п.1 ст.36 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_2 від 17.06.2015 року, звільнено ОСОБА_2 з посади завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян управління 19 червня 2015 року за угодою сторін (стор. 34, 36 справи).

Заявою ОСОБА_2 від 19.06.2015 року (вх.№02/04-624 від 19.06.2015 року), вона просила відізвати її заяву від 17.06.2015 року про звільнення ОСОБА_2 з посади завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян, та поновити її на вищевказаній посаді з 22.06.2015 року (стор. 33 справи).

Так, статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно ст.7 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Статтею 20 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» встановлено, що крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», цим та іншими законами України.

Таким чином, при звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Відповідно до ст.5-1 КЗпП України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Припинення трудового договору застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі, тобто, при згоді власника або уповноваженого ним органом задовольнити прохання працівника про його звільнення трудовий договір може бути припинений за угодою сторін.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму ВСУ від 01.04.1994 року N 4, від 26.10.1995 року N 18, від 25.05.1998 року N 15) роз'яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП).

Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст.36 КЗпП України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

Крім того, згідно п. 18 вищезазначеної постанови Пленуму, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення.

Таким чином, у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Як свідчать матеріали справи, підставою для прийняття оскаржуваного наказу слугував факт подання позивачкою заяви від 17.06.2015 року про звільнення із займаної посади за згодою сторін з 22 червня 2015 року(а.с.35), фактично звільнена з 19.,06.2015 року.

Як зазначила під час судового розгляду справи позивач, вказана заява була написана ним за відсутності факту власного внутрішнього волевиявлення та під впливом психологічного тиску.

Позивач вказує, що вона зазнала психологічних утисків, які полягали в небажаній для неї , як працівника, поведінці, як з боку роботодавця, метою або наслідком якої було приниження трудової честі та гідності працівника, яка характеризується систематичними негативними висловлюваннями, словесними образами, поширенням про працівника неправдивої інформації, необґрунтованої критики.

Вказані обставини не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Таким чином, сторони у встановленому законом порядку не узгодили намір позивача звільнитися та підстави такого звільнення саме за п.1 ст. 36 КЗпП України.

Посилання відповідача, що таке узгодження між позивачем та відповідачем проведено шляхом подання ним заяви про звільнення з зазначених підстав та резолюцією на цій заяві посадової особи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки з резолюції на заяві не вбачається, що відповідачем узгоджується звільнення позивача саме з підстав п.1 ст. 36 КЗпП України, зокрема що й до дати звільнення.

Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем не було досягнуто згоди з основних умов про припинення трудового договору(відсутня згода щодо дати звільнення, так як в заяві вказано звільнити з 22.06.15 , а згідно наказу № 18/К1 від 17.06.2015(а.с.10), фактично звільнено 19.06.15), колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу незаконним, його скасування та поновлення ОСОБА_2 на раніше займаній посаді.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши вищевикладені обставини, приймаючи до уваги те, що суб'єктом владних повноважень не доведено належними та допустимими доказами факт правомірності припинення перебування позивача на службі в органі місцевого самоврядування, а оскаржуваний наказ прийнято без врахування всіх обставин і підстав звільнення, з порушенням діючого законодавства, без дотримання принципу пропорційності, що має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в частині визнання незаконним наказу начальника управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації від 17.06.2015 року №18/К 1 про звільнення з роботи та поновлення на роботі на посаді завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації;

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.

Колегія суддів зазначає, що відповідач, будучи суб'єктом владних повноважень, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довів законність та обґрунтованість прийнятого наказу, що є предметом оскарження позивачем.

Натомість позивач, на виконання вимог ч.1 ст. 71 КАС України, довів обставини, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Так, відповідно до ч. 2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Визначення розміру середньої заробітної плати, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, здійснюється за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 КЗпП України).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, про стягнення з Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 11915,52 грн.(107 робочих днів * 111,36 грн.)

Разом з тим, що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, яку позивач оцінив 1000 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача моральну шкоду в розмірі 20000 тис.грн., судова колегія зазначає, що дана вимога не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, дійсно, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При цьому, моральною шкодою є втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та духовних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають суттєве значення.

В позовній заяві про відшкодування моральної шкоди повинні бути зазначені обставини того, у чому полягає моральна шкода, якими діями, рішеннями вона завдана та якими доказами вона підтверджена. Факт заподіяння шкоди доводить позивач.

За вказаних вище обставин, оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду вважає, що дана вимога є необґрунтована, обставинами справи не підтверджена, жодних доказів позивачем не надано, а відтак, дана вимога не підлягає до задоволення.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору, визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 вищенаведеного Закону України, від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин.

Таким чином, позивач в даному випадку звільнений від сплати судового збору. Матеріали справи також не містять доказів сплати позивачем судового збору за подання даного позову.

Порядок розподілу судових витрат визначений ст. 94 КАС України.

В свою чергу, положеннями наведеної статті встановлено право суду стягувати з відповідача, суб'єкта владних повноважень, на користь держави судові витрати у випадку задоволення позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, а відтак, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку про стягнення з Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України 1607,76 грн. судового збору.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням встановлених обставин у справі та допущених судом першої інстанції порушень норм матеріального права, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 29 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської районної державної адміністрації про визнання наказу незаконним, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області від 17.06.2015 року №18/К1 про звільнення ОСОБА_2 з роботи.

Поновити ОСОБА_2 на посаді завідувача сектору прийому заяв відділу прийому громадян Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 червня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 11915,52 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Старокостянтинівської РДА Хмельницької області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Державного бюджету України 1607,76 грн. судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі протягом п'яти днів.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О.

Загороднюк А.Г.