Справа № 815/5314/15
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2015-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5314/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2015 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Стефанова С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гунько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом приватного підприємства «Куліндоровський індустріальний концерн» до державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 12.05.2015 року № 0, № ,-

В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Куліндоровський індустріальний концерн» (надалі по тексту - позивач або ПП «КІК») звернулось до суду з позовом до державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління ДФС в Одеській області (надалі по тексту - відповідач або ДПІ у Комінтернівському районі ГУ ДФС в Одеській області), в якому просить суд скасувати податкові повідомлення-рішення від 12.05.2015 року № 0, № .

Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі акту перевірки від 14.04.2015 року № 52/15-17-22-01-24-38226689 «Про результати виїзної планової перевірки ПП «КІК», код за ЄДРПОУ з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.06.2012 року по 31.12.2014 року» відповідачем було прийняті податкові повідомлення - рішення від 12.05.2015 року № 0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 650 833,00 грн. (за основним платежем - 520666 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 130167 грн.) та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 757 713,00 грн. (за основним платежем - 606170 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 151543 грн.). Позивач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення підлягають скасуванню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, оскільки прийняті на підставі хибних висновків, до яких прийшов відповідач в ході проведення перевірки, у зв'язку з відсутністю порушень, що стали підставою для прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові та письмових поясненнях.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні заперечувала в повному обсязі, посилаючись на те, що в ході перевірки з боку позивача були встановлені порушення, які знайшли відображення в акті перевірки, що підтверджується фактичними обставинами, а тому оскаржувані рішення є законними.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, суд виходив з наступних підстав та мотивів.

Відповідно до п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Судом встановлено, що у період з 17.03.2015 року по 06.04.2015 року на підставі направлень, виданих ДПІ у Комінтернівському районі ГУ ДФС в Одеській області від 16.03.2015 року № 17/15-17-22-01-23, № 20/15-17-16-01-2, № 21/15-17-16-01-20, № 18/15-17-17-01-09, № 19/15-17-25-01-11, службовими особами відповідача згідно п. 77.1 ст. 77 Податкового кодексу України та відповідно до плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на 1 квартал 2015 року проведено виїзну документальну планову перевірку ПП «КІК» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.06.2012 року по 31.12.2014 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем був складений акт від 14.04.2015 року № 52/15-17-22-01-24-38226689 «Про результати виїзної планової перевірки ПП «КІК», код за ЄДРПОУ з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.06.2012 року по 31.12.2014 року», відповідно до висновку якого перевіркою встановлено, що в порушення п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.п. 138.2 п. 138 ст. 138 та п.п. 139.1.9 п. 139 ст. 139 Податкового кодексу України позивачем занижено податок на прибуток у сумі 519324, за 2013 рік в сумі 466835 грн., за 2014 рік в сумі 52489 грн.; п. 57.1 ст. 57 Податкового кодексу України порядку заповнення податкової декларації з податку на прибуток підприємства, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 30.12.2013 року № 872 «Про затвердження форми податкової декларації з податку на прибуток підприємств», в результаті чого занижено суму податку на прибуток підприємства до сплати в ряд. 14, 16 декларації за 2014 рік на 1342 грн.; п.п. 185.1 ст. 185, п. 186.3 ст. 186, п. 187.8 ст. 187, п. 190.2 ст. 190, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 та п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на суму 606170 грн., в тому числі: за лютий 2013 року на 1700 грн., за квітень 2013 року на 28367 грн., за травень 2013 року на 10021 грн., за червень 2013 року на 15123 грн., за липень 2013 року на 66354 грн., за серпень 2013 року на 75764 грн., за вересень 2013 року на 53354 грн., за жовтень 2013 року на 76754 грн., за листопад 2013 року на 70154 грн., за грудень 2013 року на 195246 грн., за березень 2014 року на 1833 грн., за червень 2014 року на 4600 грн., за вересень 2014 року на 2300 грн., за жовтень 2014 року на 2300 грн. (а.с. 14-93 том 1).

На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем були прийняті податкові повідомлення - рішення від 12.05.2015 року № 0, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 650 833,00 грн. (за основним платежем - 520666 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 130167 грн.) та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 757 713,00 грн. (за основним платежем - 606170 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 151543 грн.) (а.с. 94-95 том 1).

Не погодившись з висновками акту перевірки та прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, ПП «КІК» оскаржило їх в судовому порядку, вимагаючи їх скасування.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені податкові повідомлення-рішення необґрунтованими, а позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню у зв'язку з наступним.

Як вбачається з акту перевірки підставою для донарахування позивачу податку на додану вартість у загальній сумі 606170 грн. та відповідно штрафних (фінансових) санкцій з даного виду податку стали висновки відповідача про безпідставне формування позивачем податкового кредиту за рахунок сум ПДВ по податковим накладним, отриманим від ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» за період з 2013 року по 2014 рік, оскільки, зокрема, за результатами податкової інформації встановлено, що фінансово-господарська діяльність зазначеними контрагентами позивача у період 2013-2014 роки, здійснювалась поза межами правового поля, що вказує на несумлінність платників податків та є допустимим доказом вчинення суб'єктами господарювання незаконної господарської діяльності з метою мінімізації податкових зобов'язань та без економічної обґрунтованості укладених угод.

Також як вбачається з акту, підставою для донарахування позивачу податку на прибуток приватних підприємств у загальній сумі 520 666,00 грн. та відповідно штрафних (фінансових) санкцій з даного виду податку, стали висновки відповідача про безпідставне віднесення позивачем до складу витрат: операцій з придбання ТМЦ та послуг від ТОВ «Інтерія ЛТД» в сумі 2074168 грн., операцій з придбання послуг від ТОВ «Аксон-Групп» в сумі 2074168 грн., операцій з придбання ТМЦ від ТОВ «Агат Пром» в сумі 143165 грн. та операцій з придбання послуг від ТОВ «Левсиком» в сумі 123670 грн. без підтвердження відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, що призвело до завищення валових витрат.

Суд з даними висновками відповідача не погоджується з огляду на наступне.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання, виникають на підставі господарських договорів. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Згідно ст. 67 ГК України підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Судом встановлено, що між ПП «КІК» (Покупець) та TOB «Інтерія ЛТД» (Постачальник) було укладено наступні договори поставки: № 04/04 від 04.04.2013 року, № 04 від 28.08.2013 року. За умовами цих договорів Постачальник передає у власність, а покупець приймає та оплачує товар (а.с. 112-114, 122-125 том 1).

В підтвердження реальності здійснених у перевіряємий період операцій між ПП «КІК» та TOB «Інтерія ЛТД» позивач надав до перевірки та суду копії договорів, видаткових накладних: від 26.04.2013 року № РН-0000037 та № РН-0000041, від 30.04.2013 року № РН-0000043, від 28.08.2013 року № РН-0000082, від 29.08.2013 року № РН-0000093 та від 30.08.2013 року № РН-0000107; податкових накладних: № 5011 від 26.04.2013 року, № 5620 від 29.04.2013 року, № 5824 від 30.04.2013 року, № 5427 від 28.08.2013 року, № 5628 від 29.08.2013 року та № 5880 від 30.08.2013 року; картку рахунку за період з 01.06.2012 рок по 31.12.2014 року (а.с. 112-132 том 1).

Судом встановлено, що отриманий ПП «КІК» товар, а саме пісок та щебінь, від ТОВ «Інтерія ЛТД» був оприбуткований у встановленому порядку, а саме за отриманий товар позивачем була здійснена оплата, операції були відображені у податковому обліку, бухгалтерському та складському обліку ПП «КІК» про що свідчать надані позивачем копії журналу-ордеру та відомості по рахунку 631 Розрахунки з вітчизняними постачальниками за період з 01.06.2012 року по 31.12.2014 року, роздрукованих з програми ведення бухгалтерського обліку « 1С» (а.с. 190-199 том 3).

Відповідно до ст. 265 Цивільного кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст. 656 ЦК України).

Момент виконання обов'язку продавця щодо передачі товару згідно ст. 664 Цивільного кодексу України є: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар, надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Таким чином, факт отримання товару документально підтверджується наявними первинними бухгалтерськими документами (накладні) та первинними бухгалтерськими документами подальшої реалізації отриманого товару.

Таким чином судом встановлено, що позивачем було виконано всі зобов'язання, які покладено Цивільним кодексом України за договорами поставки, а саме: прийнято товар (послуги) та сплачено продавцю грошові кошти за отриманий товар (послуги), про що свідчать вищезазначені первинні документи.

Разом з тим, як вбачається з акту перевірку, контролюючим органом вказано на фіктивність вказаних договорів посилаючись на те, що під час перевірки не надано до огляду товарно-транспортні накладні.

Крім того, в акті перевірки вказано, що у видаткових накладних від 28.08.2013 року № РН-0000082, від 29.08.2013 року № РН-0000093 та від 30.08.2013 року № 30.08.2013 року не зазначено прізвища особи яка склала видаткові накладні.

При цьому суд зазначає, що неналежність оформлення товарно-транспортної накладної не може бути підставою вважати, що товар не було передано одержувачу.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 15.01.2015 року по справі К/9991/56051/11, в якій зазначено, що відсутність товарно - транспортних накладних не є підставою для беззаперечного висновку про завищення позивачем суми податкового кредиту з ПДВ та валових витрат, оскільки зазначені документи є обов'язковими при оподаткуванні операцій за договорами перевезення.

Щодо недоліків виявлених при оформленні видаткових накладних слід зазначити, наступне.

Як вбачається із висновків акту перевірки, податковий орган вказує на недотримання положень законодавства при оформленні видаткових накладних, а саме не зазначено прізвище особи, яка склала видаткову накладну. З таким висновком суд не погоджується, оскільки як вбачається із зазначених накладних, вони підписані директором ПП «КІК» Вегерінським В.З., зразок підпису якого можна побачити на договорі та додатках до нього.

Підпунктом 2.4. пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом міністерства фінансів України від 24.05.1995 року встановлено, що первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином основною вимогою є саме наявність даних які дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Зазначених вище доказів в наявності достатньо для встановлення підписантів, а отже додаткове зазначення їх посад та інших реквізитів у видатковій накладній є необов'язковим та не може бути підставою для визнання угоди неукладеною.

При цьому, судом встановлено, що усі товарно-матеріальні цінності за вищезазначеними договорами поставки з ТОВ «Інтерія ЛТД» отримував директор ПП «КІК» Вегерінський В.З.

Відповідно до п. 8.1.2. статуту ПП «КІК», виконавчим органом ПП «КІК» є директор. Відповідно до п. 11.2. статуту, директор діє від імені підприємства без довіреності та вирішує всі питання діяльності підприємства. Таким чином, директор ПП «КІК», Вегерінський В.З., має право отримувати товарно-матеріальні цінності від імені підприємства без довіреності.

Також судом встановлено, що між ПП «КІК» та TOB «Інтерія ЛТД» були укладені договори суборенди обладнання: № 30/04 від 30.04.2013 року, № 01/07-01 від 01.07.2013 року та № 01/07-02 від 01.07.2013 року, № 01/07-01 від 01.07.2013 року та № 01/11-01 від 01.11.2013 року з додатковими до них угодами (а.с. 133-136, 158-161, 178-181, 199-202, 214-216 том 1), за умовами яких TOB «Інтерія ЛТД» передало ПП «КІК» в суборенду металоформи ПБ-1, ПБ-2, ПБ-3, ПБ-4, ПБ-5, ПБ-6, ПБ-7, металоформи ПРС 72.10, ПК 72.10, металоформи ПК 63-15, металоформи ПО-20, а також договір оренди № 01/07-03 від 01.07.2013 р., за умовами якого TOB «Інтерія ЛТД» передало ПП «КІК» в оренду металоформи С 140.35 та С 160.3.

В акті перевірки зазначено, що у вказаних договорах не відображено власника обладнання, яке надається в суборенду, а також не погоджено право TOB «Інтерія ЛТД» надавати майно в суборенду.

Разом з тим, суд зазначає, що статтею 774 Цивільного Кодексу України визначено вимоги до договору піднайму. Жодних вимог щодо необхідності зазначення власника предмету піднайму (суборенди) безпосередньо в договорі не визначено. Також статтею 774 ЦК України передбачена необхідність отримання погодження власника речі для її передачі у піднайм, проте не передбачено форми вказаного погодження та обов'язковості письмового визначення цього погодження безпосередньо у самому тексті договору.

Що стосується договору № 01/07-01 від 01.07.2013 року та № 01/11-01 від 01.11.2013 року (а.с. 199-202, 214-216 том 1), то контролюючим органом не зроблено жодних зауважень до оформлення як самих договорів так і первинної бухгалтерської документації складеної в порядку їх виконання.

Додатковим підтвердженням фактичності угод щодо суборенди обладнання є відповідна первинна бухгалтерська документація, яка надавалась позивачем до перевірки та не була належним чином врахована відповідачем, а саме: до договору № 30/04 від 30.04.2013 року: акти приймання-передачі обладнання від 01.05.2013 року та від 31.05.2013 року, акти приймання-передачі наданих послуг від 28.06.2013 року, 31.06.2013 року, 30.08.2013 року, 30.09.2013 року, 31.10.2013 року, 30.11.2013 року, 31.12.2013 року, 31.01.2014 року; податкові накладні № 6044 від 31.05.2013 року, № 5402 від 28.06.2013 року, № 6076 від 31.07.2013 року, № 5883 від 30.08.2013 року, № 5912 від 30.09.2013 року, № 5850 від 30.10.2013 року, № 5821 від 30.11.2013 року, № 6037 від 31.12.2013 року. До договору № 01/07-01 від 01.07.2013 року: акти приймання-передачі від 01.07.2013 року, від 31.12.2013 року; акти приймання-передачі наданих послуг від 31.07.2013 року, 30.08.2013 року, 30.09.2013 року, 31.10.2013 року, 30.11.2013 року, 31.12.2013 року; податкові накладні № 6074 від 31.07.2013 року, № 5881 від 30.08.2013 року, № 5910 від 30.09.2013 року, № 5848 від 30.10.2013 року, № 5820 від 30.11.2013 року, № 6035 від 31.12.2013 року. До договору № 01/07-02 від 01.07.2013 року: акти приймання-передачі від 01.07.2013 року, від 31.01.2014 року; акти приймання-передачі наданих послуг від 31.07.2013 року, від 30.08.2013 року, 30.09.2013 року, 31.10.2013 року, 30.11.2013 року, 31.12.2013 року та 31.01.2014 року; податкові накладні № 6075 від 31.07.2013 року, № 5882 від 30.08.2013 року, № 5911 від 30.09.2013 року, № 5849 від 30.10.2013 року, № 5819 від 30.11.2013 року, № 6036 від 31.12.2013 року. До договору № 01/07-03 від 01.07.2013 року: акти приймання передачі від 31.10.2013 року, від 01.07.2013 року; акти приймання передачі наданих послуг від 31.07.2013 року, від 30.08.2013 року, 30.09.2013 року, 31.10.2013 року; податкові накладні № 6066 від 31.07.2013 року, № 5849 від 30.08.2013 року, № 5920 від 30.09.2013 року, № 5845 від 30.10.2013 року. До договору № 01/11-01 від 01.11.2013 року: акти приймання передачі від 01.11.2013 року, від 30.11.2013 року; акти приймання передачі наданих послуг від 30.11.2013 року, 31.12.2013 року, від 31.01.2014 року; податкова накладна № 5818 від 30.11.2013 року та №6011 від 31.12.2013 року. Факт оплати підтверджується картками рахунку за період з 01.06.2012 року по 31.12.2014 року до кожного із зазначених вище договорів (а.с. 133-224 том 1).

При цьому як пояснив представник позивача, металоформа - це металева рамна конструкція з бортами, які прикріплені шарнірно та відкидаються, для виготовлення залізобетонних виробів. В процесі виготовлення залізобетонних виробів, металоформи спочатку заповнюють каркасом з арматури. Потім металоформи заливають сумішшю з бетону та щебеню, видалять надлишки суміші та занурюють у спеціальні резервуари для застигання.

У якості додаткових доказів представником позивача до суду надано таблицю з роз'ясненням щодо типів металоформ, які використовуються ПП «Куліндоровський індустріальний концерн» з інформацією скільки необхідно піску та щебеню для виготовлення одиниці виробу кожного типу металоформи, а також фотографії металоформ, піску та щебеню на ПП «КІК», процесу виготовлення залізобетонних виробів та готової продукції (а.с. 55-77 том 3).

Також судом встановлено, що в перевіряємий період ПП «КІК» було укладено ряд договорів із TOB «Аксон-Групп», зокрема договір № 01/10/2013 про надання транспортних послуг від 01.10.2013 року (а.с. 225-27 том 1). За умовами вказаного договору Виконавець (TOB «Аксон-Групп») зобов'язується за завданням Замовника (ПП «КІК») надати транспортні, навантажувально-розвантажувальні послуги, в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

Контролюючим органом у акті перевірки зроблено висновок про непідтвердженість фактичності транспортних послуг у зв'язку з тим, що в актах приймання наданих послуг не вказано вид вантажу та використані вантажні автомобілі при наданні послуг з навантаження.

Суд вважає такі висновки контролюючого органу необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для визнання угоди фіктивною, оскільки актами приймання наданих послуг визначено всі необхідні дані, а саме: кількість (об'єм) вантажу, кількість відпрацьованих годин та вартість наданих послуг.

Положеннями п. 2.1.4. вищезазначеного договору № 01/10/2013 від 01.10.2013 року визначено, що послуги виконуються транспортними засобами Виконавця, в той же час не встановлюється яким саме транспортом та не визначаються вимоги до порядку приймання-передачі вантажу.

Отже основною метою цього Договору є транспортування вантажу. Зазначені послуги були надані належним чином та сплачені у передбачені двосторонніми домовленостями строки. Жодних інших вимог від Замовника до Виконавця не ставилось, а отже і їх відображення в актах здачі - прийняття робіт не є обов'язковим.

На підтвердження фактичності транспортування вантажу позивачем до суду та до перевірки були надані наступні первинні документи: акти здачі - прийняття робіт від 15.10.2013 року, від 31.10.2013 року, 15.11.2013 року, 30.11.2013 року; 16.12.2013 року, 31.12.2013 року; податкові накладні № 2840 від 15.10.2013 року, № 6263 від 31.10.2013 року, № 2844 від 15.11.2013 року, № 5942 від 30.11.2013 року, № 3043 від 16.12.2013 року, № 6051 від 31.12.2013 року, а також картка рахунку за період з 01.06.2012 року по 31.12.2014 року (а.с. 228-241 том 1).

Крім того між позивачем та TOB «Аксон-Групп» було укладено договір поставки № 30/12/13 від 30.12.2013 року. За даним договором ПП «КІК» сплачує та отримує товар - металоформи на загальну суму 760 750 гривень (а.с. 242-244 том 1).

За результатами перевірки відповідачем було зроблено висновок про те, що первинні документи не оформлені належним чином, а саме у видатковій накладній не зазначено прізвища особи постачальника яка отримувала товар та не вказано номер довіреності. Отже, фактично податковий орган вказує на неможливість ідентифікувати підписантів та наявність у них відповідних повноважень на підписання видаткових накладних.

З таким висновком суд не погоджується, оскільки від TOB «Аксон-Групп» та ПП «КІК» підписалися директори, зразок підписів яких можна побачити на договорі та додатках до нього. Наявність у вказаних осіб повноважень на підсипання від імені підприємств договірної документації підтверджується наданими до суду установчими документами підприємств.

На підтвердження фактичності проведених договірних взаємовідносин позивачем до перевірки та суду було надано видаткову накладну від 31.12.2013 року № РН-0000215, податкову накладна № 6049 від 31.12.2013 року та картку рахунку за період з 01.06.2012 року по 31.12.2014 року (а.с. 245-247 том 1).

Крім того судом встановлено, що за вищезазначеним договором поставки № 30/12/13 від 30.12.2013 року укладеного між ПП «КІК» та TOB «Аксон-Групп», постачання металоформ здійснювалось відповідно до п. 4.3 договору, відповідним вантажним транспортом Постачальника на склад Покупця, що розташований за адресою: м. Одеса, 20-й км. Старокиївської дороги.

За цією адресою знаходяться нежитлові будівлі та споруди єдиного комплексу, зокрема складські приміщення, які ПП «КІК» орендує у ТОВ «Куліндоровські заводи будівельних матеріалів» за договором оренди нерухомого майна від 20.02.2013 року, що підтверджується копіями договору, акту приймання-передачі та додаткової угоди (а.с. 110-119 том 4).

Крім того, на підтвердження оренди ПП «КІК» нежитлових будівель та споруд єдиного комплексу у ТОВ «Куліндоровські заводи будівельних матеріалів» за адресою: м. Одеса, 20-й км. Старокиївської дороги, за договором оренди нерухомого майна від 20.02.2013 року позивачем надано витяг з журналу проводок за 2013 рік, з якого вбачаються усі розрахунки між ПП «КІК» з контрагентом TOB «Куліндоровські заводи будівельних матеріалів» за зазначеним договором оренди (а.с. 199-202 том 4).

Також підчас перевірки було досліджено договір укладений між позивачем та TOB «Аксон-Групп» про надання консультаційних послуг № 07/13К від 01.07.2013 року. За умовами вказаного договору Замовник (ПП «КІК») доручає, а Виконавець (ТОВ «Аксон-Групп») приймає на себе зобов'язання по наданню консультаційних послуг з питань оподаткування, бухгалтерського обліку, аналізу податкових ризиків, тощо (а.с. 1-4 том 2).

Вказані послуги надавались шляхом консультування працівників фінансового відділу та керівництва Замовника.

Недоліками господарських операцій за зазначеним договором контролюючий орган визначив відсутність в актах виконаних послуг даних про кількість присутніх на консультаціях та яким спеціалістам вони надавались; відсутність звіту про виконані послуги.

Суд не погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Згідно з п. 1.2 зазначеного Договору, Виконавець оформлює результати консультацій у вигляді заключения (звіту).

Таким чином, обов'язок щодо складання звіту про результати консультацій покладається на Виконавця.

Відповідно до умов договору, результати консультацій були оформлені у вигляді звіту, який був складений Виконавцем, оригінал та копія якого була надана представником позивача до суду (а.с. 120-140 том 4).

У цьому звіті були зазначені питання, які ставились Замовником та розглядались на консультації, перелік використаних та проаналізованих законів та підзаконних нормативно-правових актів, проаналізована судова практика з зазначених питань.

Згідно з п. 4.2 вищезазначеного Договору, винагорода сплачується шляхом перерахування суми, вказаної в п. 4.1. Договору на розрахунковий рахунок виконавця протягом 2-х робочих днів з моменту підписання акту приймання - передачі наданих послуг.

Отже, фактичним виконанням договору з одного боку є надання послуг, а з іншого - оплата вказаних послуг, а підтвердженням виконання взаємних обов'язків є підписаний сторонами акт приймання - передачі наданих послуг від 31.07.2013 року (а.с. 5 том 2).

Таким чином, єдиний документ, складання якого передбачається за результатами виконання цього договору був складений, підписаний та скріплений печатками сторін (акт приймання-передачі наданих послуг від 31.07.2013 року за договором про надання консультаційних послуг № 07/13К від 01.07.2013 року.

Таким чином, сторонами було дотримано та виконано всі необхідні вимоги договору надання консультаційних послуг.

Також відповідно ТОВ «Аксон-Групп» було виписано позивачу податкову накладу № 6074 від 31.07.2013 року (а.с. 6 том 2).

Як пояснив представник позивача, консультаційні послуги надавались у період з 01.07.2013 року по 31.07.2013 року у приміщенні зали для нарад в адміністративній будівлі за адресою: м. Одеса, 20-й км. Старокиївської дороги.

Судом встановлено, що із TOB «Левиском» та ПП «КІК» було укладено договір про надання послуг автомобільним транспортом № 29/05/2013 від 29.05.2013 року (а.с. 7-10 том 2).

За умовами Договору, Виконавець зобов'язується надавати Замовнику транспортні послуги з використанням транспортних засобів, відповідно до заявок Замовника, а Замовник зобов'язується прийняти та сплатити зазначені послуги у розмірі, порядку та у строки у відповідності з цим Договором.

На підтвердження виконання вищезазначених умов Договору, позивачем надано до суду копії заявок до договору про надання послуг автомобільним транспортом № 29/05/2013 від 29.05.2013 року (а.с. 194-198 том 4). Як пояснив представник позивача, зазначені заявки відправлялись Виконавцю за допомогою факсу, таким чином оригінали заявок залишились у ПП «КІК».

Відповідно до норм цивільного законодавства України, фізичні та юридичні особи, вільні в укладанні цивільно-правових договорів, зокрема договорів підряду, субпідряду, оренди, лізингу, залучати до виконання робіт працівників за цивільно-правовим договором, тощо. Таким чином, інформація щодо кількості оформлених працівників у штатному розкладі TOB «Левиском», а також інформація щодо наявності, або відсутності у TOB «Левиском» зареєстрованих транспортних засобів не може бути підставою для висновку про реальність або фіктивність зазначених господарських операцій.

Оригінали товарно-транспортних накладних до договору про надання послуг автомобільним транспортом № 29/05/2013 від 29.05.2013 року були надані суду для огляду.

Як зазначено у акті перевірки, товарно-транспортні накладні оформлені не належним чином.

Як встановлено судом, позивач погоджується, що в товарно-транспортних накладних існують деякі описки та незначні неточності (а.с. 12-107 том 2), проте в цілому вони належним чином визначають особу перевізника, замовника та отримувача вантажу; у ТТН відображено державний номер автомобіля, прізвище та ініціали водія; також вказано який саме товар перевозився, його кількість та ціна.

На підтвердження фактичності проведених договірних взаємовідносин з ТОВ «Левиском» позивачем до перевірки та суду було надано також картку рахунку 631 за період з 01.06.2012 року - 31.12.2014 року, акти про виконання робіт, рахунки-фактури та податкові накладні (а.с. 11, 108-152 том 2).

На підтвердження взаємовідносин між ПП «КІК» та TOB «Агат Пром» за договорами поставки № 06/13 від 03.12.2012 року та № 06/14 від 02.01.2014 року (а.с. 138 - 140 том 3) позивачем надано паспорти якості товару, видаткові накладні, товарно-транспортні накладні (а.с. 151-189 том 3), податкові накладні (а.с. 2-17 том 4).

Як зазначено в акті перевірки, надані позивачем до перевірки первинні документи, не містять всіх необхідних реквізитів, а саме: не зазначено прізвище особи, яка отримала товар, номер та дата довіреності, а також до перевірки надано товарно-транспортні накладні, заповнені з порушенням вимог чинного законодавства.

Разом з тим, як встановлено судом, видаткові накладні за вищезазначеними договорами від ПП «КІК» підписував менеджер зі збуту - Гринишак В.В., на підставі разових довіреностей на отримання ТМЦ від ПП «КІК», які складались в одному екземплярі та залишались у контрагента, що підтверджується наказом про призначення Гринишака В.В. та реєстром довіреностей за 2013-2014 роки (а.с. 111-137 том 3).

Щодо неналежності оформлення товарно-транспортні накладних, суд зазначає, що це не є підставою для беззаперечного висновку про завищення позивачем суми податкового кредиту з ПДВ та валових витрат, оскільки зазначені документи є обов'язковими при оподаткуванні операцій за договорами перевезення.

Отже неналежність оформлення товарно-транспортної накладної не може бути підставою вважати, що товар не було передано одержувачу. До того ж, відповідно до п. 2.2. вищезазначених договорів, підтвердженням якості з боку Постачальника є паспорти якості та висновок державної санітарно-гігієнічної експертизи, які видаються виробником товару.

Усі паспорти про якість концентрату емульгатора «АГАТ» надані позивачем до суду (а.с. 151-166 том 3), а також висновок санітарно-епідеміологічної експертизи концентрату емульсії «Агат» від 06.12.2013 року № 05.03.02-04/111810 (а.с. 173-174 том 4).

Судом встановлено, що за всіма вищенаведеними договорами ПП «КІК» здійснило повну оплату, що підтверджується оборотно-сальдовими відомостями та банківськими виписками по рахункам (а.с. 153-219 том 2, 1-25 том 3, 17-101 том 4).

Як вбачається з акту перевірки, підставою для донарахування позивачу податку на додану вартість у загальній сумі 606170,00 грн. та податку на прибуток у загальній сумі 520 666,00 грн. стали висновки відповідача про безпідставне формування позивачем податкового кредиту за рахунок сум ПДВ по податковим накладним, отриманим від ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» та безпідставне віднесення позивачем до складу витрат операцій з придбання ТМЦ та послуг від ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» у перевіряємий період, оскільки, зокрема, за результатами податкової інформації встановлено, що фінансово-господарська діяльність зазначеними контрагентами позивача у період 2013-2014 роки, здійснювалась поза межами правового поля, що вказує на несумлінність платників податків та є допустимим доказом вчинення суб'єктами господарювання незаконної господарської діяльності з метою мінімізації податкових зобов'язань та без економічної обґрунтованості укладених угод.

Також як зазначено в акті, під час відпрацювання встановлено, що вищевказані підприємства мали велику кількість контрагентів з значними обсягами фінансово-господарських взаємовідносин, що потребує використання великої кількості трудових та управлінських ресурсів підприємства щодо надання послуг та виконання робіт, не було встановлено наявності основних засобів, трудових ресурсів та виробничих потужностей, не підтверджено факт перевезення ТМЦ; вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, з метою штучного формування податкового кредиту, які не мають реального товарного характеру.

Суд з вищевикладеними висновками відповідача не погоджується, оскільки в акті перевірки висновки про відсутність поставки товару та надання послуг за укладеними ПП «КІК» з його контрагентами ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» правочинами ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені посиланнями на будь-які первинні документи.

Недопустимість таких підходів до проведення перевірок платників податків визнано ДПА України та доведено до відома підпорядкованих підрозділів листом № 20289/7/16-1617 від 29.09.2010 року «Щодо підстав для визнання договорів нікчемними».

При цьому, надані позивачем в ході судового розгляду справи документи підтверджують товарність всіх операцій і правильність податкового обліку ПП «КІК».

Відповідно до ч.1 ст.208 ГК України якщо господарське зобов'язання визнано недійсним як таке, що вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то за наявності наміру в обох сторін - у разі виконання зобов'язання обома сторонами - в доход держави за рішенням суду стягується все одержане ними за зобов'язанням, а в разі виконання зобов'язання однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. У разі наявності наміру лише в однієї зі сторін усе одержане нею повинно бути повернено другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується за рішенням суду в доход держави.

Частиною 1 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Зміст наведеної норми свідчить на користь висновку, що законодавець відокремив порушення публічного порядку від інших підстав нікчемності правочинів та передбачив наявність умислу сторін (сторони) на незаконний результат, а також суперечність його публічно-правовим актам держави.

Зважаючи на те, що публічний порядок держави порушується у разі недотримання нормативних актів, у яких він закріплений, а ухилення від сплати податків, на факт якого податковий орган посилається як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, є злочином, відповідальність за який встановлена Кримінальним кодексом України, суд вважає, що за обставин, які склалися визначенню правочину як такого, що порушує публічний порядок, повинен передувати вирок суду про притягнення учасника (учасників) такого правочину до кримінальної відповідальності, який би набрав законної сили.

Фіктивне підприємництво, тобто створення або придбання суб'єктів підприємницької діяльності з метою прикриття незаконної діяльності, є діяння відповідальність за яке передбачено ст. 205 Кримінального кодексу України.

Таким чином, факт фіктивного підприємства повинен встановлюватися в порядку кримінального судочинства. Суд зазначає, що доказом наявності ознак фіктивності може бути тільки вирок суду в кримінальній справі.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Вищого адміністративного суду України від 14.06.2012 року № К/9991/29330/12.

Контролюючим органом зроблений висновок, що ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» здійснювали протиправну діяльність, спрямовану на ухилення від сплати податків, відмивання та легалізацію коштів. Податковий орган встановив, що оскільки податковою інформацією щодо вказаних контрагентів позивача не підтверджено наявність надання та отримання послуг, то можна зробити висновок про відсутність та не отримання товару та послуг ПП «КІК» від його контрагентів.

У своїх висновках податковий орган вважає, що виконавці послуг (постачальники товару) ПП «КІК» фактично не здійснювали господарської діяльності, а лише документували операції із товаром.

При цьому, актом перевірки не встановлено жодного фактичного порушення вимог норм законодавства, яке б позбавляло ПП «КІК» права на формування податкового кредиту та валових витрат, а також податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Позиція щодо безтоварності вище досліджених договорів поставки (надання послуг) ПП «КІК» спростовується наявними в матеріалах справи та дослідженими вище копіями первинних та бухгалтерських документів, які мають всі необхідні реквізити, що передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. № 996 - XIV, п.1 ст. 9 цього Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення та що не заперечувалось у судовому засіданні представником відповідача. Тобто дані документи безумовно підтверджують фактичне виконання робіт (надання послуг) надання послуг та поставку і передачу у власність товарів.

Таким чином, визнаючи вищезазначені правочини платників податків нікчемними, податковий орган не аргументував висновок щодо безпідставного формування податкового кредиту та валових витрат ПП «КІК» відповідними положеннями Податкового кодексу України. При цьому контрагенти позивача - ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» - склали та належним чином первинні документи, а отримані товари (послуги) призначалися для використання у господарській діяльності ПП «КІК», проведені операції були підтверджені відповідними бухгалтерськими та податковими документами.

Порядок формування складу витрат та податкового кредиту визначено Податковим кодексом України від 02.12.2010р. № 2755-VI (надалі по тексту - ПК України).

Так п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Згідно з п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Правила ведення податкового обліку встановлюються виключно ст.11 3акону України 28.12.1994р. № 334/94-ВР, якими не встановлено жодних вимог щодо видів та форм документів які мають підтверджувати валові витрати підприємства. Навпаки, цей закон у якості таких підтверджуючих документів вказує як «розрахункові», «платіжні», так і «інші документі». Тобто, за своїм змістом, вказані норми закону не дозволяють включати витрати підприємства у валові тільки у тому разі, якщо ці витрати взагалі не підтверджені будь-яким документом - ані розрахунковим, ані платіжним, ані іншим документом.

Разом з тим, з встановлених вище обставин та досліджених доказів, вбачається, що у підтвердження правомірності віднесення позивачем до складу витрат суми вартості отриманих від ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» у перевіряємому періоді товарів (послуг) позивачем були надані усі необхідні, належним чином оформленні первинні документи.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач правомірно відніс до складу витрат у перевіряємому періоді витрати з придбання товарно-матеріальних цінностей та послуг по взаємовідносинам з ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском», що в свою чергу свідчить про безпідставність висновку податкового органу про заниження позивачем податку на прибуток на суму 520 666,00 грн.

В свою чергу, відповідно до п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з абз.1 п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з п.201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (п. 201.4 ст.201 ПК України).

Згідно з п.201.6 ст.201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (п.201.10 ст.201 ПК України).

Для встановлення факту вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, зокрема, з метою ухилення від сплати податків, необхідно встановити необґрунтованість отриманої платником податків податкової вигоди, наприклад, внаслідок її виникнення не у зв'язку із здійсненням реальної підприємницької або іншої економічної діяльності.

Зобов'язання за договорами між ПП «КІК» та ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» виконані сторонами у повному обсязі, що підтверджується належним чином оформленими первинними документами. При цьому, - ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» задекларували податкові зобов'язання по операціям із ПП «КІК», що у свою чергу, повністю спростовує висновки за актом перевірки щодо нікчемності правочинів та безтоварності господарських операцій.

Таким чином, доводи податкового органу щодо фіктивності підприємницької діяльності, безтоварності господарських операцій, направленості ПП «КІК» або ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» на ухилення від сплати податків, а у зв'язку з цим і нікчемності угод, укладених позивачем з вказаними підприємствами, не приймаються як не підтверджені належними та допустимими доказами, і повністю спростовуються матеріалами справи.

Позивач сформував податковий кредит за рахунок взаємовідносин із ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском» з урахуванням положень ст.198 Податкового кодексу України, який містить заборону включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджених податковими накладними.

З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку, що ПП «КІК» сплатило ціну товару (послуг), зокрема суму податку на додану вартість, отримало податкові накладні від підприємств, що значилися в Єдиному реєстрі підприємств та платників податку на додану вартість.

Отже, судом встановлені обставини, які у своїй сукупності свідчать про безумовну дійсність правочинів, фактичність господарських операцій між позивачем та ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском», їх правомірність і прозорість. При цьому, на користь своїх висновків податковий орган не надав жодного доказу і не обґрунтував їх.

Суд вважає, що лише сам факт наявності господарських відносин з контрагентами ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском», в свою чергу, контрагенти яких - по ланцюгу постачання, на думку відповідача, порушують податкове законодавство, не може тягнути за собою негативні наслідки для платника податків у вигляді зменшення податкового кредиту чи витрат, оскільки платник податків може бути необізнаним стосовно таких порушень та дійсних намірів тих фізичних осіб, які представляють його контрагентів.

Суд наголошує, що ч. 2 ст. 8 КАС України встановлено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

Так у справі «БУЛВЕС АД проти Болгарії» (№ 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стануть надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Таким чином, аналізуючи вищенаведені докази наявні в матеріалах справи суд приходить до висновку, що ДПІ у Комінтернівському районі ГУ ДФС в Одеській області під час проведення перевірки ПП «КІК» було порушено ст. 19, 61 Конституції України та притягнуто останнього до фінансової відповідальності у вигляді прийняття спірних податкових повідомлень-рішень за діяльність третіх осіб - ТОВ «Інтерія ЛТД», ТОВ «Аксон-Групп», ТОВ «Агат Пром», ТОВ «Левиском», що в свою чергу суперечить практиці Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

ДПІ у Комінтернівському районі ГУ ДФС в Одеській області не доведено правомірності прийняття оспорюваних податкових повідомлень-рішень щодо збільшення грошових зобов'язань з податку на додану вартість та з податку на прибуток, з огляду на недоведеність нікчемності правочинів та відсутності господарських операцій.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість податкових повідомлень-рішень державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління ДФС в Одеській області від 12.05.2015 року № 0 та № , у зв'язку з чим, їх слід визнати протиправними та скасувати повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов приватного підприємства «Куліндоровський індустріальний концерн» до державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління ДФС в Одеській області про скасування податкових повідомлень-рішень від 12.05.2015 року № 0, № - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення державної податкової інспекції у Комінтернівському районі Головного управління ДФС в Одеській області від 12.05.2015 року № 0 та № .

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Вступна та резолютивна частина постанови складена у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 20 листопада 2015 року.

Постанова у повному обсязі виготовлена 25 листопада 2015 року.

Суддя С.О. Cтефанов

.