Справа № 136/1570/15-а
Суддя: Слісарчук О. М.
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 136/1570/15-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року Оратівський районний суд

Вінницької області

В складі: головуючого судді - Слісарчука О.М.

при секретарі Ставничому С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Оратів справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у Липовецькому районі Вінницької області про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у Липовецькому районі Вінницької області про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови в призначенні довічного грошового утримання судді у відставці та зобов'язати відповідача здійснити нарахування довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді Липовецького районного суду Вінницької області у розмірі 72 відсотки. Позовні вимоги мотивує тим, що 05 серпня 2015 року був він звільнений з посади судді Липовецького районного суду Вінницької області і набув статусу судді у відставці.

Відповідно до ст. 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", пунктів 9,11 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384 (384/2011), Липовецький районний суд Вінницької області звернувся з поданням до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у Липовецькому районі Вінницької області для встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1. Стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 29 років 2 місяці 2 дні.

ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у Липовецькому районі листом від 28 серпня 2015 року відмовило ОСОБА_1 в призначенні довічного грошового утримання, посилаючись на п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України".

За таких умов, враховуючи особливий статус судді у відставці, неможливість звуження прав і свобод суддівської гілки влади, як гарантію їх незалежності, враховуючи принцип верховенства права, незворотність в часі дії законів, просить визнати неправомірними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі щодо відмови в призначенні довічного грошового утримання судді у відставці.

Пунктом 6.1 Європейської Хартії суддів передбачено, що судді які виконують професійно свої суддівські функції, мають право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску на їх незалежність та неупередженість.

Отже особливий порядок фінансування судів і діяльності суддів, що розповсюджується і на суддів у відставці, є однією з конституційних гарантій їх незалежності і спрямований на забезпечення належних умов для здійснення незалежного правосуддя.

Конституційний Суд України у рішенні від 01.12.2004 року №20-рп/2004 фактично продубльованому в рішенні 03.06.2013 року, сформулював правову позицію, згідно з якою норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації Надання суддям передбачених цим Законом пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежність від грошових доходів суддів і тим самим не можуть знижуватися гарантії їх незалежності. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Просить визнати неправомірними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі Вінницької області від 28.08.2015 року щодо відмови в призначенні довічного грошового утримання, як судді у відставці та зобов'язати відповідача здійснити нарахування довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді Липовецького районного суду Вінницької області у розмірі 72 відсотки.

Позивач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлений про день та час судового розгляду, в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, адміністративний позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити із зазначених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі Вінницької області, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Разом з тим, раніше до суду надішли письмові заперечення на позов, згідно яких позивач ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі Вінницької області з заявою про призначення йому довічного грошового утримання судді у відставці, але йому було повідомлено про те, що відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213 у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", "Про статус народного депутата України", "Про Кабінет ОСОБА_3 України", "Про судову експертизу", ""Про Національний банк України", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про дипломатичну службу", Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. За таких умов, враховуючи зміни 1 червня 2015 року пенсії, щомісячне довічне грошове утримання в порядку та на умовах, визначених вищевказаними законами, не призначаються, раніше призначені пенсії не перераховуються. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Оскільки розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, то відповідно до положень ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суддя, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини які регулюються нормами адміністративного судочинства, Конституцією України, Законом України „Про судоустрій та статус суддів", вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.

З копії трудової книжки від 18.07.1968 року позивача ОСОБА_1 вбачається, що позивач 26 травня 1986 року по 22 червня 1987 року працював на посаді судді Чуднівського районного суду Житомирської області. З 22 червня 1987 року по 05.08.2015 року позивач працював на посаді судді Липовецького районного суду Вінницької області. Стаж роботи на посаді судді складає 29 років 2 місяці 2 дні.

10 квітня 2014 року позивач ОСОБА_1, маючи необхідний для відставки судді стаж роботи, встановлений Законом України «Про судоустрій і статус суддів», звернувся із заявою про відставку, що підтверджується копіями заяви від 10 квітня 2014 року до ОСОБА_4 ради юстиції та поштового повідомлення про отримання ОСОБА_4 радою юстиції 14.04.2014 року заяви про відставку судді.

Лише 18 червня 2015 року ОСОБА_4 радою юстиції було прийняте рішення №60/0/15-15 «Про внесення подання до Верховної ОСОБА_4 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Липовецького районного суду Вінницької області, у зв'язку з поданням заяви про відставку», яким вирішено внести відповідне подання до Верховної ОСОБА_4 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді судді Липовецького районного суду Вінницької області, у зв'язку з поданням заяви про відставку.

16 липня 2015 року Верховною ОСОБА_4 України прийнято постанову № 636-VIII «Про звільнення суддів» , якою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді Липовецького районного суду Вінницької області Порохового Григорія Івановича (а.с.9-11).

До позову додана копія наказу в.о. голови Липовецького районного суду Вінницької від 05 серпня 2015 № 16 о/с (а.с. 12), яким ОСОБА_1 відраховано зі штату суддів Липовецького районного суду Вінницької області з 05 серпня 2015 року у звязку з виходом у відставку, відповідно до постанови Верховної ОСОБА_4 України від 16 липня 2015 № 636-УІІІ «Про звільнення суддів».

19 серпня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі Вінницької області із заявою та поданням Липовецького районного суду Вінницької області з відповідним пакетом документів про призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі Вінницької області № 2681/06-37/02 від 28 серпня 2015 року ОСОБА_1 відмовлено у призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з тих підстав, що з 01 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким щомісячне довічне грошове утримання призначається відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Вирішуючи заявлені позовні вимоги суд виходить з наступного:

Відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. При цьому звільнення судді відбувається за наявності в судді відповідного стажу роботи, який визначено в частині першій ст. 109 Закону №2453, а також подання суддею заяви, яка є підтвердженням справжнього і вільного (без стороннього впливу чи примусу) волевиявлення судді на реалізацію ним права на відставку.

Зазначене вбачається також і з рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 у справі щодо відповідності Конституції України статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, п.п. 1 п. 2 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» цього Закону.

Так, суд, зокрема, зазначив, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Тобто, за наявності відповідного стажу суддя має право звернутися із заявою про вихід у відставку до ОСОБА_4 ради юстиції (ст. 31 Закону України «Про ОСОБА_4 раду юстиції»). Відповідно до п. 4 параграфа 2.1 розділу II Регламенту ОСОБА_4 ради юстиції розгляд цього питання включає в себе з'ясування дійсного волевиявлення судді, який подав заяву про відставку, з метою перевірки відсутності стороннього впливу на суддю або примусу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Частиною 3 статті 109 вказаного Закону передбачено, що заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до ОСОБА_4 ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання ОСОБА_4 рада юстиції повідомляє про це ОСОБА_4 кваліфікаційну комісію суддів України.

Всупереч вимог частини 3 статті 109 вказаного Закону, ОСОБА_4 рада юстиції, проявляючи тривалу бездіяльність, не внесла подання до Верховної ОСОБА_4 України про звільнення судді з посади протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви, зазначеного у частині третій цієї статті, тобто до 14 травня 2014 року.

ОСОБА_4 рада юстиції внесла подання до Верховної ОСОБА_4 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Липовецького районного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку лише 18 червня 2015 року рішенням №65/0/15-15.

Отже, ОСОБА_4 рада юстиції за наявності у судді відповідного стажу роботи повноважна перевіряти лише справжність волевиявлення судді, водночас відмовити в задоволенні заяви про відставку з інших підстав ОСОБА_4 рада юстиції не правомочна.

Подібну роль у цьому процесі відведено й ОСОБА_5 України. Про це свідчить відсутність будь-якого контролю за проходженням матеріалів про звільнення суддів у парламентських комітетах. Відповідно до частини другої ст. 216 Закону України «Про Регламент Верховної ОСОБА_5 України» (в редакції, чинній на день внесення зазначеного подання ОСОБА_4 радою юстиції) керівництво Верховної ОСОБА_4 України лише забезпечує організацію підготовки цього питання до розгляду на пленарних засіданнях.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно зі ст. 109 Закону № 2453 заяву про відставку позивачем подано 10 квітня 2014 року та отримано ОСОБА_4 радою юстиції 14 квітня 2014 року.

Зазначену заяву 18 червня 2015 року було розглянуто ОСОБА_4 радою юстиції і рішенням останньої внесено подання до Верховної ОСОБА_4 України про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Липовецького районного суду Вінницької області.

Разом з тим, 16 липня 2015 року постановою Верховної ОСОБА_4 України № 636-VIII, ухваленою відповідно до п. 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України, позивача звільнено з посади судді Липовецького районного суду Вінницької області у зв'язку з поданою заявою про відставку.

Тобто, тривалий період, протягом якого не вирішувалося питання про звільнення позивача з посади судді у відставку, жодним чином не залежав від його волі, а тому й не впливає на вирішення питання про призначення та виплату ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за законодавством, чинним на час подання ним заяви про відставку.

Між тим, позбавлення позивача права на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку відповідно до Закону є протиправним ще й у зв'язку з тим, що за приписами ст. 22 Конституції України «при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 1-2/2013 (по справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України(конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п. 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), зазначено, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюється на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці.

Конституційний Суд України у вказаному рішенні також відзначив, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст. 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні ОСОБА_4 суддів України від 05 лютого 2015 року № 6, у якому зафіксовано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), та і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не його особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

У цьому ж рішенні, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, ОСОБА_4 суддів України зазначила про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального і соціального забезпечення. при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя відповідно до ст. 127 Конституції України, а також статті 53 Закону № 2453, обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому не може виокремлюватися певна категорія суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних з статусом судді та його професійною діяльністю щодо здійснення правосуддя.

А відтак, враховуючи, що за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, скасування при виході у відставку гарантованої виплати щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є обмеженням соціальних гарантій суддів, передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Таким чином, оскільки право на відставку позивачем реалізовано ще 10 квітня 2014 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VІІІ, частиною 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» якого передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання/призначаються відповідно до законів України, в тому числі і «Про судоустрій і статус суддів», наявні підстави для задоволення позову, враховуючи наступні обставини.

Статтею 58 Конституції України визначено, що судом застосовується матеріальний закон, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_4 України.

Згідно ст. 7 КАС України одним із принципів здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип верховенства права.

За ч. 3 ст. 8 КАС України звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

На час виникнення спірних правовідносин 10 квітня 2014 року (подання позивачем ОСОБА_1 заяви про відставку) діяли норми Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, із відповідними змінами.

Частиною 3 ст. 138 вказаного закону (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді.

Пунктом 6.1 Європейської Хартії суддів передбачено, що судді які виконують професійно свої суддівські функції, мають право на винагороду, рівень якої повинен бути таким, щоб вони були захищені від тиску на їх незалежність та неупередженість.

Пунктом 6.4 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року зазначається, що Закон передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади і які виконували суддівські повноваження протягом зазначеного терміну, повинні отримати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як найближче до рівня їх останньої заробітної плати в якості судді.

Про це також вказано і в Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року у справі № 1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення «Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

В Рекомендації ОСОБА_6 Європи державам-членам щодо суддів зазначається: незалежність, ефективність та обовязки від 17 листопада 2010 року № (2010) 12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обовязкам, а також бути достатньою щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у звязку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці»(пункт 54).

Положення статті 47 Закону № 2453 узгоджуються з вимогами міжнародних актів щодо незалежності суддів (а право на грошове утримання є складовою незалежності) і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя, а також гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод».

Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у звязку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_6 України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на положення, які зазначені Європейським судом з прав людини по справі «Кечко проти України», поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права» і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1.

Пункт 1.1 Європейської Хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року передбачає, що метою закону про статус суддів є забезпечення компетентності, незалежності та неупередженості, на які законно розраховує кожна людина при зверненні до суду і до кожного судді за захистом своїх прав Сучасна Хартія складається з положень, які найкращим чином гарантують досягнення таких цілей. Її положення направлені на підвищення рівня гарантій в різних європейських державах. В національні закони не можуть вноситися зміни, направлені на зниження рівня гарантій, вже досягнутих у відповідних державах.

Пункт 1.4. Хартії зазначає, що закон надає кожному судді, який вважає, що його право за законом або в більш широкому розумінні його незалежності чи незалежності юридичного процесу так чи інакше знаходяться під загрозою або не приймаються до уваги, можливість звернутися до такого незалежного органу, який володіє ефективними можливостями правового впливу або який може зарадити таку можливість.

Пункт 6.3 Хартії вказує на те, що Закон забезпечує гарантії для суддів, діючих в професіональній якості, від соціальних ризиків, повязаних з хворобою, вагітністю та пологами, інвалідністю, старістю та смертю.

Враховуючи наведене, суд вважає неправомірними дії ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі Вінницької області щодо відмови позивачу ОСОБА_1 в призначенні і виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці листом № 2681/06-37/02 від 28 серпня 2015 року.

Згідно п. 1.2. Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого Постановою Правління Пенсійного Фонду України від 25.01.2008 N 3-1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за N 200/14891 щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акта Верховної ОСОБА_6 України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, у тому числі у відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, та припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючому судді, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення.

Тому право позивача підлягає поновленню шляхом визнання зазначених дій відповідача щодо відмови позивачу ОСОБА_1 в призначенні довічного утримання судді у відставці неправомірними, а також зобовязані відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу довічного утримання судді у відставці з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказу №16 о/с від 05.08.2015 року Липовецького районного суду Вінницької області, тобто 06.08.2015 року.

Також суд враховує, що позивач ОСОБА_1 просить суд зобовязати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України Липовецькому районі Вінницької області здійснити нарахування і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді Липовецького районного суду Вінницької області, у розмірі 72%. При цьому позивач не обгрунтовує вказану позовну вимогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На момент подачі позивачем заяви про відставку, а саме 10 квітня 2015 року, стаття 138 ЗУ № 2453-УІ, яка регулює питання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в своїй частині третій передбачала, що «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працював на відповідній посаді». При цьому, згідно Рішення Конституційного суду України від 03. 06. 2013 року № 3- рп/2013 (справа № 1-2/2013р.), положення частини третьої статті 138 ЗУ № 2453-УІ були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), а тому не підлягаючими застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 ЗУ № 2453- УІ в редакції до змін, внесених ЗУ № 3668-УІ, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Конституційний суд України, визначив, що «дія статті 2 ЗУ № 3668-УІ не поширюється на ЗУ № 2453-УІ», а «дія абзацу другого пункту два розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ № 3668 - VI не поширюється на правовідносини щодо виплати суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання)».

Аналіз наведених фактичних даних, норм Закону та рішень Конституційного суду, з урахуванням проголошеного Конституцією України принципу верховенства права свідчить про те, що позивач набув право на відставку 10 квітня 2014 року, коли у встановленому Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-УІ (у чинній тоді його редакції), подав до ОСОБА_4 юстиції України заяву про відставку з посади судді.

Таким чином, Законом № 2453-VІ, з дня задоволення заяви позивача Верховною ОСОБА_4 України і звільнення його у відставку відповідною постановою ВРУ № 636-VIII від 16 липня 2015 року «Про звільнення суддів», тобто з 16 липня 2015 року, він набув право на отримання довічного грошового утримання судді у відставці належного розміру.

Всі послідуючі неодноразові зміни до ст. 138 ЗУ № 2453-VI, які в період з моменту подачі ним заяви про відставку і до прийняття рішення ВРУ про її задоволення та звільнення з посади судді, тобто з 10.04.14 року - по 05.08 2015 року, були прийняті ВРУ і внесені до змісту цієї норми Закону - в частині, що звужують зміст і обсяг конституційних гарантій матеріального (грошового) забезпечення судді, а значить і його незалежності, застосовуватись не можуть. Оскільки, у відповідності до ст.58 Конституції України, погіршуючи становище об'єкта застосування у порівнянні з попереднім вони не можуть мати зворотної дії у часі.

Верховна ОСОБА_4 України в ЗУ № 2453-VІ установила, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручанню, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об'єднання зобов'язані поважати незалежність судді і не посягати на неї; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання, тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя., і є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Викладене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, за яким статус судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, повинен забезпечувати останньому право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді.

Крім того в Рекомендації ОСОБА_6 ОСОБА_3 Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки від 17 листопада 2010 року № (2010)12, «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Отже, положення статті 47 ЗУ № 2453-УІ узгоджуються з вимогами міжнародних актів щодо незалежності суддів і спрямовані на забезпечення стабільності досягнутого рівня гарантій незалежності суддів, які є необхідною умовою здійснення правосуддя, а також гарантією поваги до гідності людини, її прав та основоположних свобод.

Питання незмінюваності розміру довічного грошового утримання судді у відставці в бік його зменшення, як однієї з гарантій незалежності суддів, які не можуть бути звужені чи скасовані підчас прийняття нових законів та внесення змін до чинних, неодноразово були предметом конституційного розгляду. Про що свідчать рішення Конституційного суду України, окрім вищенаведеного від 03.06.2013 року №3-рп/2013 (справа №1-2/2013), від 20.03.2002 року №5-рп/2002, від 01.12.2004року № 19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005, від 22.05.2008 року №10-рп/2008. Рішення Конституційного суду України мають преюдиційне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними і є обов'язковими для виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскарженими.

Отже, за законодавством України, чинним на день виникнення права позивача на відставку з посади судді та наведених рішень Конституційного суду України з даного питання, норм міжнародного права, а також з урахуванням проголошеного Конституцією України принципу верховенства права і згідно наданих до позову матеріалів, суд вважає, що позивачу ОСОБА_1 не може бути призначено довічне грошове утримання судді у відставці у відсотково меншому розмірі, ніж це передбачено чинним законодавством.

З наявних у справі матеріалів, вбачається, що стаж роботи позивача на посаді судді Чуднівського районного суду Вінницької області складає 1 рік 27 днів, Липовецького районного суду Вінницької області складає 28 років 1 місяць 5 днів. Стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання становить 29 років 2 місяці 2 дні. Дані щодо заробітної плати позивача, з якої розраховується виплата щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно ст. 129 ЗУ № 2453-УІ, складається з посадового окладу та доплати за вислугу років. Відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області № 4-35/839 від 7 серпня 2015 року про заробітку плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виданої ОСОБА_1, станом на 05.08.2015 року суддівська винагорода судді Липовецького районного суду Вінницької області. яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці склала 19488,00 грн.

Порядок нарахування довічного грошового утримання, який був визначений ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-YI, та який в подальшому був змінений Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-VI та визначено 60% від грошового утримання судді, чим був знижений досягнутий рівень гарантій незалежності суддів, був у подальшому Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3рп/13 визнаний таким, що не відповідає Конституції України ( є неконституційним) та втратив силу.

В цьому Рішенні Конституційного Суду зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (ч.6 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), а тому ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, визначеної Законом України від 08 липня 2011 року № 3668-VI суперечить ст.126 Конституції України як така, що не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів.

Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» знову в ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» внесені зміни та знову знижений відсоток розрахунку до 60% , що також в котрий раз звужує зміст та обсяг визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів, що порушує положення зазначені в Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3рп/13 та в інших правових актах, які зазначені вище в цій постанові, тому відповідач не мав права застосовувати при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання позивачці положення передбачені Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» та не мав права відмовляти їй в перерахуванні довічного грошового утримання за її заявою.

Встановлюючи розмір відсотка, який повинен бути застосований при нарахуванні щомісячного довічного грошового утримання позивача у відповідності з вимогами ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-YIта Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3рп/13, слід враховувати, що його стаж роботи на посаді судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання, складає 29 років 2 місяців 2 дні.

Також суд враховує, що з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 03.06.2013 року №3-рп/2013 підлягає застосуванню ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції до змін, внесених Законом №3668-VI, відповідно до якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання».

Таким чином, позивачу ОСОБА_1І, повинно бути нараховане довічне грошове утримання, виходячи із застосуванням відсотка розрахунку 90% від заробітної плати 19488 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Будь-яких належних та допустимих доказів представником відповідача суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа), тому з державного бюджету України на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 73 грн. 08 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 6, 19, 21, 22, 46, 55, 57, 58, 68 Конституції України, ст.ст.2, 3, 5, 6, 8, 9, 11, 17, 71, 104-105,160-163 КАС України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-YI, Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року №3рп/13, Європейською Хартією про закон «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Пенсійного фонду України у Липовецькому районі Вінницької області про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - задоволити.

Визнати неправомірною відмову ОСОБА_2 Пенсійного Фонду України у Липовецькому районі Вінницької області в призначенні ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання, як судді у відставці.

Зобов'язати ОСОБА_2 Пенсійного фонду України в Липовецькому районі Вінницької області, на підставі частини третьої статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року №2453-VI (у редакції Закону згідно рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013) призначити щомісячне довічне грошове утримання ОСОБА_1, як судді у відставці із розрахунку 90 % від заробітної плати в розмірі 19488 грн. 00 коп. (дев'ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят вісім гривень 00 копійок) на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області № 4-35/839 від 7 серпня 2015 року, починаючи з 06 серпня 2015 року.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 73 грн. 08 коп. (сімдесят три гривні вісім копійок).

Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду протягом 10 днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ст. 186 КАС України. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

СУДДЯ О.М. Слісарчук