Справа № 826/2505/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 листопада 2015 року 09:55 № 826/2505/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Горіної Р.М.,

представника відповідача - Бутенка А.М.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_4 до Генеральної прокуратури України, прокуратури м. Києва про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, мотивуючи позовні вимоги тим, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач порушив вимоги ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не враховано, що написання ОСОБА_4 рапорту про звільнення з посади за власним бажанням не було вільним волевиявленням та не відповідало його внутрішній волі.

У позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України Ярема В.Г. від 27.01.2015 р. №68к про звільнення ОСОБА_4 з посади прокурора Голосіївського району міста Києва;

- зобов'язати Генеральну прокуратуру України (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) поновити ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентиф. код НОМЕР_1) на посаді прокурора Голосіївського району міста Києва;

- стягнути з Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ) на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1, ідентиф. код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.01.2015 р. по 13.02.2015 р.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

В наданих суду письмових запереченнях представник відповідача зазначив про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки оскаржуваний наказ видано у межах повноважень, у спосіб визначений Законом України «Про прокуратуру» та чинним законодавством про працю.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що наказом Генеральної прокуратури України №615к від 15.04.2014 р. відповідно до ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» молодшого радника ОСОБА_4 призначено прокурором Голосіївського району м. Києва строком на п'ять років.

При цьому, підставою для прийняття даного наказу вказано подання прокурора міста, рапорт ОСОБА_4

В подальшому, 08.07.2014 р. Генеральною прокуратурою України прийнято наказ №985к, яким тимчасово на час проведення службового розслідування відсторонити від виконання службових обов'язків зі збереженням заробітної плати прокурора Голосіївського району міста Києва.

З вказаного наказу вбачається, що розпорядженням прокурора міста Києва від 07.07.2014 р. №49 призначено службове розслідування за скаргою ОСОБА_6 щодо зловживання службовим становищем прокурором Голосіївського району міста Києва ОСОБА_4 під час виконання службових обов'язків, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом її правам та інтересам.

27.01.2015 р. прокурор міста Києва подав Генеральному прокурору України подання №11-136вих15 про звільнення радника юстиції ОСОБА_4 з посади прокурора Голосіївського району міста Києва за власним бажанням відповідно до поданого ним рапорту.

Генеральною прокуратурою України відповідно до ст. 15 Закону України «Про прокуратуру» прийнято наказ №68к від 27.01.2015 р., яким звільнено ОСОБА_4 з посади прокурора Голосіївського району м. Києва з 27 січня 2015 року за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).

Незгода позивача із зазначеним наказом зумовила його звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини регулює Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є. зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).

Так, відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як вбачається з наявного з матеріалах справи рапорту позивача від 27.01.2015 р. (вх. №11/1/2-14вх-15), останній просить звільнити його із займаної посади за власним бажанням з 27.01.2015 р.

При цьому, суд звертає увагу, що саме з 27.01.2015 р. ОСОБА_4 звільнено із займаної посади на підставі оскаржуваного наказу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач стверджує, що рапорт про звільнення написав під тиском керівництва та зазначив, що докази здійснення такого тиску наявні в матеріалах кримінального провадження за фактом протиправних дій директора КП «Володимирський ринок» Київської міської державної адміністрації ОСОБА_7 та копіях особових справ ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови про доручення здійснення досудового розслідування слідчому підрозділу вищого рівня в межах одного органу від 09.07.2014 р. доручено здійснити досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000154 від 05.06.2014 р. за підозрою директора КП «Володимирський ринок» ОСОБА_7 та заступника директора КП «Володимирський ринок» ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 - ч. 2 ст. 364 КК України.

Відповідно до листа №88-6040вих14 від 25.07.2014 р. прокуратури Голосіївського району міста Києва, у ході кримінального провадження встановлено, що директор КП «Володимирського ринок» ОСОБА_7, умисно, у порушення п.7.3.7 статуту КП «Володимирський ринок», затвердженого розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 07.03.2001 р. №406, у відповідності до якого виключно на генерального директора покладено обов'язок по укладенню правочинів та контрактів, упродовж 2011-2014 років видала заступнику директора ОСОБА_10 довіреності з правом підпису договорів від імені підприємства, чим фактично у незаконний спосіб уповноважила останнього від імені комунального підприємства на укладення правочинів щодо приміщень КП «Володимирський ринок».

При цьому, які саме докази чинення на позивача тиску при написанні рапорту на звільнення позивачем не зазначено, а судом не встановлено.

Водночас, в матеріалах справи містяться подання про звільнення радника юстиції ОСОБА_4 з посади прокурора Голосіївського району міста Києва №11-952вих14 від 21.07.2014 р., №11-11210вих14 від 23.09.2014 р., №11-70вих15 від 15.01.2015 р., №11-76вих15 від 16.01.2015 р. за прогул.

При цьому, з даних подань вбачається, що за нетривалий час роботи на посаді прокурора Голосіївського району міста Києва ОСОБА_4 зарекомендував себе з негативної сторони. Розпорядження прокурора міста Києва від 07.07.2014 №49 щодо нього призначено службове розслідування з приводу зловживання службовим становищем. У зв'язку з цим наказом Генерального прокурора України №985к від 08.07.2014 р. ОСОБА_4 відсторонено від виконання службових обов'язків, однак отримати від нього пояснення не виявилось можливим.

Рішенням колегії прокуратури міста Києва від 18.07.2014 р. діяльність прокуратури Голосіївського району міста Києва визнана такою, що не повною мірою відповідає вимогам Закону України «Про прокуратуру» та окремих галузевих наказів Генерального прокурора України, що призвело до неналежного стану справ на певних напрямах роботи. За неналежне виконання службових обов'язків, істотні недоліки в організації роботи та контролю виконання, грубі порушення вимог галузевих наказів Генерального прокурора України при організації перевірок у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів, що призвело до втручання у діяльність суб'єктів підприємництва, процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих правоохоронних органів району та нагляду за обліком кримінальних правопорушень, викривлення даних статистичної звітності, невжиття заходів до отримання допуску до державної таємниці, суттєві прорахунки у роботі з кадрами, у тому числі щодо забезпечення позитивного морально-психологічного клімату в колективі, неврахування повною мірою пріоритетних напрямів діяльності прокуратури, колегія рекомендувала прокурору міста звернутися з поданням до Генерального прокурора України про звільнення ОСОБА_4 з посади прокурора Голосіївського району міста Києва.

При цьому, не беруться до уваги доводи позивача щодо звільнення його із займаної посади всупереч положень ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Так, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В той же час, матеріалами справи підтверджується, що позивача звільнено на підставі рапорту за власним бажанням, а відтак порушення норм ст. 40 КЗпП України у даному випадку відсутні.

Наведене в сукупності свідчить, що оскаржуваний наказ є правомірним та підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Зважаючи, що позовні вимоги про поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог, підстав для задоволення яких судом не вбачається, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування правомірності прийняття оскаржуваного наказу виконав в повному обсязі.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 69-72, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов