Справа № 461/12801/14-а
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року Справа № 876/943/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії :

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Коваля Р.Й., Святецького В.В.

за участі секретаря судового засідання: Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Галицького районного суду міста Львова від 25 грудня 2014 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Львівської міської ради, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Зелений Львів», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання протиправною і скасування ухвали,

встановив:

У жовтні 2014 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись в суд із адміністративним позовом до відповідача Львівської міської ради, в якому просили визнати протиправною і скасувати повністю ухвалу Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року «Про відновлення меж парку «Левандівський».

В обґрунтування позовних вимог позивачі покликались на те, що оскаржена ухвала є незаконною, порушує права та законні інтереси позивачів. Вказували позивачі, що вони являються належними користувачами земельних ділянок площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1, яка перебуває в оренді ОСОБА_2 згідно договору оренди землі від 25.08.2010 року, та площею 0,0080 га. по АДРЕСА_2, яка перебуває в оренді ОСОБА_3 згідно договору оренди землі від 10.09.2012 року. Оскарженою ухвалою сесії Львівської міської ради від 18.09.2014 року неправомірно і безпідставно вилучено вказані земельні ділянки для суспільних потреб для відновлення меж парку «Левандівський», визнано такими, що втратили чинність вказані договори оренди землі та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вказаних земельних ділянок загальною площею орієнтовно 0,0667 га. у постійне користування для використання парку «Левандівський». Зазначали позивачі, що вказані земельні ділянки не належать до території парку «Левандівський». На вказаних земельних ділянках знаходяться нежитлові споруди, які належать позивачам на праві приватної власності. Примусове припинення прав позивачів на ці земельні ділянки, в тому числі шляхом вилучення їх для суспільних потреб може здійснюватись лише в судовому порядку за відповідним позовом Львівської міської ради. Крім цього, розірвання вказаних договорів оренди землі не допускається в односторонньому порядку і може бути здійснене примусово лише в судовому порядку. Зазначали також позивачі, що перед винесенням ухвали від 18.09.2014 року Львівська міська рада не зверталась до позивачів з приводу розірвання договорів оренди землі чи з приводу надання згоди на вилучення земельних ділянок для суспільних потреб.

Постановою Галицького районного суду міста Львова від 25.12.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

З цією постановою суду першої інстанції не погодились позивачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та оскаржили її в апеляційному порядку. Вважають апелянти, що постанова суду першої інстанції є незаконною і необгрунтованою, прийнята із порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянти покликаються на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував доводів позивачів щодо незаконності оскарженої ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року. Вказують апелянти, що вони являються належними і добросовісними користувачами земельних ділянок площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1 та площею 0,0080 га. по АДРЕСА_2, згідно діючих договорів оренди, а також вони є власниками об'єктів нерухомості, які розташовані на розглядуваних земельних ділянках. Ці земельні ділянки не входять у склад території парку «Левандівський», а тому Львівська міська ради фактично бажає розширити, а не відновити межі цього парку. Зазначають апелянти, що Конституція України, Закони України та імплементоване міжнародне право захищають права землекористувачів нарівні з захистом прав власників земельних ділянок. На думку апелянтів судом першої інстанції допущено неправильне тлумачення вимог ст.149 ЗК України в частині процедури вилучення земельної ділянки та необхідної послідовності дії органу місцевого самоврядування. Оскільки позивачі не давали згоди на вилучення від них вказаних земельних ділянок, тому питання про це може вирішуватись лише в судовому порядку. Відновлення меж парку «Левандівський» за рахунок розглядуваних земельних ділянок буде можливим лише після припинення дії договорів оренди землі, укладених між Львівською міською радою та позивачами і після вилучення цих земельних ділянок в законний спосіб.

За результатами апеляційного розгляду апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції від 25.12.2014 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави і межі апеляційної скарги, вважає, що таку апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Так, судом встановлено, що оскарженою ухвалою сесії Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року «Про відновлення меж парку «Левандівський» вирішено:

1. Погодити відновлення меж парку «Левандівський» за рахунок земельної ділянки орієнтованою площею 0, 0667 га. на вул. Повітряній.

2. Вилучити для суспільних потреб, а саме відновлення меж парку «Левандівський» земельні ділянки:

2.1. Площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), яка перебуває в оренді громадянина ОСОБА_2 згідно з договором оренди землі, зареєстрованим у Львівському міському відділі Львівської регіональної філії Центр ДЗК 22.10.2010 р. за № 04:10:468100035 (запис у книзі 04-3).

2.2. Площею 0,0080 га. АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2), яка перебуває в оренді громадянки ОСОБА_3 згідно з договором оренди землі, зареєстрованим в управлінні Держкомзему у м. Львів 08.10.2012 р. за № 01040.

3. Вважати таким, що втратив чинність договір оренди землі, укладений між Львівською міською радою та:

3.1. Громадянином ОСОБА_2, зареєстрований у Львівському міському відділі Львівської регіональній філії Центр ДЗК 22.10.2010 р. за № 04:10:468100035 (запис у книзі 04-3), кадастровий номер № НОМЕР_1.

3.2. Громадянкою ОСОБА_3, зареєстрований в управлінні Держкомзему у м. Львів 08.10.2012 р. за № 01040, кадастровий номер № НОМЕР_2.

4. Надати Львівському комунальному підприємству «Зелений Львів» дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0667 га. на вул. Повітряній у постійне користування для збереження та використання парку «Левандівський».

5. Юридичному управлінню у встановленому порядку звернутись до суду про примусове вилучення земельних ділянок та розірвання договорів оренди землі, зазначених у пункті 2 цієї ухвали, у разі незгоди землекористувачів з вилученням цих земельних ділянок.

6. Департаменту містобудування:

6.1. Забезпечити через спеціальну землевпорядну організацію виготовлення для Львівського комунального підприємства «Зелений Львів» проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0667 га. на вул. Повітряній для збереження та використання парку «Левандівський».

6.2. Внести відповідні зміни у земельно-кадастрові дані.

7. Львівському комунальному підприємству «Зелений Львів» подати у встановленому порядку міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованою площею 0,0667 га. на вул. Повітряній для збереження та використання парку «Левандівський».

8. Контроль за виконанням ухвали покласти на заступникам міського голови з питань містобудування та інфраструктури (а.с. 18, 112).

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною і скасування вказаної вище ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року виходив з того, що така ухвала була прийнята з дотриманням вимог Закону, у межах повноважень Львівської міської ради, жодним чином не порушує прав позивачів.

З такими висновками суду першої інстанції частково не погоджується суд апеляційної інстанції, з врахуванням наступного.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Статтею 6 КАС України гарантовано право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2010 від 01.04.2010 року в справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України (справа № 1-6/2010), визначено, що положення пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього Кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці Ради діють як суб'єкти владних повноважень. Положення пункту 1 частини 1 статті 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на «спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності» слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

З врахуванням наведених вище правових норм, характеру та суті позовних вимог, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що заявлений позивачами судовий спір являється публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При вирішенні адміністративного позову слід враховувати приписи частини 3 статті 2 КАС України про те, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди повинні перевірити чи прийняті (вчинені) вони: - на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; - з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; - обґрунтовано; - безсторонньо (неупереджено); - добросовісно; - розсудливо; - з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; - пропорційно; - з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; - своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Так, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

Статтею 2 цього Закону визначено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Відповідно до ст.10 вказаного Закону, сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно ст.25 цього Закону, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Виключна компетенція сільських, селищних, міських рад передбачена статтею 26 Закону. Так, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання реголювання земельних відносин, відповідно до Закону (пункт 34).

З врахуванням наведених вище норм законодавства зумовлюється висновок про те, що органи місцевого самоврядування вправі вирішувати питання місцевого значення, віднесені Конституцією України та законами до їх відання, в тому числі питання реголювання земельних відносин. Однак, такі питання повинні вирішуватись виключно в межах повноважень відповідного органу місцевого самоврядування та згідно чинного законодавства.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивач ОСОБА_2 являється власником нежитлової будівлі під літерою «А-1» площею 139,9 м.кв. на АДРЕСА_1 в м. Львові, згідно договору купівлі-продажу від 21.06.2005 року (а.с. 68-70).

Ухвалою Львівської міської ради № 2861 від 09.07.2009 року погоджено ОСОБА_10 місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 10 років для реконструкції та обслуговування закладу торгівлі, за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції (а.с. 19).

Ухвалою Львівської міської ради №3180 від 28.01.2010 року затверджено Волошину Р.М. проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано земельну ділянку площею 0,0586 га. на АДРЕСА_1 в оренду терміном на 10 років для реконструкції та обслуговування закладу торгівлі, за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання - землі комерції. Цією ж ухвалою зобов'язано ОСОБА_2 укласти в місячний термін із Львівською міською радою договір оренди землі та провести його державну реєстрацію, а Департамент містобудування зобов'язано внести відповідні зміни у земельно-кадастрові дані (а.с. 20).

Ухвалою Львівської міської ради № 3602 від 03.06.2010 року внесено зміни в попередню ухвалу Львівської міської ради №3180 від 28.01.2010 року, замінивши площу земельної ділянки з « 0,0586 га.» на « 0,0587 га.» (а.с. 21).

На підставі вказаних вище ухвал Львівської міської ради 25.08.2010 року було укладено між Львівською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_10 (Орендар) договір оренди землі про передачу в строкове платне користування Волошину Р.М. земельної ділянки площею 0,0587 га. по АДРЕСА_1 в м. Львові, кадастровий номер НОМЕР_1, для реконструкції та обслуговування закладу торгівлі, строком на 10 років до 28.01.2020 року. Цим же договором оренди передбачено, що на цій земельній ділянці знаходиться кам'яна нежитлова будівля і під забудовою знаходиться 0,0091 га. вказаної земельної ділянки (а.с. 26).

Змістом вказаного вище договору оренди від 25.08.2010 року та технічними матеріалами на розглядувану земельну ділянку площею 0,0587 га. по АДРЕСА_1 в м. Львові підтверджується, що ця земельна ділянка мала цільове призначення - землі житлової і громадської забудови, а функціональне призначення - землі комерційного використання. Вказана земельна ділянка не входила в затверджені ухвалою Львівської міської ради № 586 від 01.03.2007 року межі земельної ділянки парку «Левандівський» (а.с. 25-51, 121, 128).

Також матеріалами адміністративної справи підтверджується, що позивач ОСОБА_3 являється власником павільйону площею 39,1 м.кв. на АДРЕСА_2, згідно договору дарування від 27.04.2011 року (а.с. 71-73).

Ухвалою Львівської міської ради №1690 від 26.07.2012 року передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,008 га. на АДРЕСА_2 в оренду на 10 років для обслуговування павільйону, за рахунок земель житлової та громадської забудови, за функцією використання - землі комерції. Цією ж ухвалою зобов'язано ОСОБА_3 укласти в місячний термін із Львівською міською радою договір оренди землі та провести його державну реєстрацію, а Департамент містобудування зобов'язано внести відповідні зміни у земельно-кадастрові дані (а.с. 22).

На підставі вказаної вище ухвали Львівської міської ради 10.09.2012 року було укладено між Львівською міською радою (Орендодавець) та ОСОБА_3 (Орендар) договір оренди землі про передачу в строкове платне користування ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,008 га. по АДРЕСА_2, кадастровий номер НОМЕР_2, для обслуговування павільйону, строком на 10 років до 22.07.2022 року. Цим же договором оренди передбачено, що на цій земельній ділянці знаходиться металева споруда і під забудовою знаходиться 0,0047 га. вказаної земельної ділянки (а.с. 52).

Змістом вказаного вище договору оренди від 10.09.2012 року та технічними матеріалами на розглядувану земельну ділянку площею 0,008 га. по АДРЕСА_2 підтверджується, що ця земельна ділянка мала цільове призначення - землі житлової і громадської забудови, а функціональне призначення - землі комерційного використання. Вказана земельні ділянка не входила в затверджені ухвалою Львівської міської ради № 586 від 01.03.2007 року межі земельної ділянки парку «Левандівський» (а.с. 25, 128, 52-67).

Матеріалами адміністративної справи також підтверджується, що за період із моменту затвердження меж парку «Левандівський» площею 5,8588 га., згідно ухвали Львівської міської ради № 586 від 01.03.2007 року «Про затвердження меж парку «Левандівський», до моменту винесення спірної ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року «Про відновлення меж парку «Левандівський», не вносились зміни до розміру і меж земельної ділянки парку «Левандівський». Визначені площа і межі земельної ділянки парку «Левандівський» були також передбачені ухвалою Львівської міської ради №1478 від 26.04.2012 року «Про передачу Львівському комунальному підприємству «Зелений Львів» для збереження та використання парку «Левандівський» (а.с. 23, 25).

Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Крім цього, статтею 120 Земельного кодексу України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З врахуванням наведених вище фактичних обставин справи та норм законодавства, суд апеляційної інстанції вважає обгрунтованими доводи позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про те, що вони являються належними і добросовісними користувачами розглядуваних земельних ділянок відповідно площею 0,0587 га. по АДРЕСА_1 та площею 0,008 га. по АДРЕСА_2 в м. Львові, а тому позбавлення їх права користування цими земельними ділянками та вилучення їх з користування не допускається в односторонньому порядку Львівською міською радою, а може бути здійснене лише у законний спосіб.

Відносно пунктів 2 і 3 ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року «Про відновлення меж парку «Левандівський», щодо вилучення земельних ділянок площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1 (п.п. 2.1) і площею 0,0080 га. на АДРЕСА_2 (п.п. 2.2) та щодо визнання такими, що втратили чинність договори оренди землі, укладені між Львівською міською радою та ОСОБА_2 (п.п.3.1) і ОСОБА_3 (п.п.3.2), то суд апеляційної інстанції приходить до висновку про протиправність цієї частини оскарженої ухвали, з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема: - надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; - вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Згідно статей 93, 125 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 25 Закону України «Про оренду землі» гарантовано права орендаря земельної ділянки, зокрема, самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Відповідно до ст. 31 вказаного Закону, договір оренди землі припиняється в разі: - закінчення строку, на який його було укладено; - викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; - поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; - смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; - ліквідації юридичної особи - орендаря; - відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; - набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; - припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства). Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Крім цього, підстави припинення права користування земельною ділянкою передбачені статтею 141 ЗК України. Так, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Таким чином, наведеними вище правовими нормами передбачено гарантії прав належного і добросовісного орендаря земельної ділянки на користування земельною ділянкою, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Припинення договору оренди землі можливе лише у випадках встановлених законодавством та відповідно до умов договору оренди землі. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний лише за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Матеріалами адміністративної справи підтверджується, що станом на момент винесення оскарженої ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року «Про відновлення меж парку «Левандівський», договори оренди земельних ділянок, укладені між Львівською міською радою та ОСОБА_2 від 25.08.2010 року на земельну ділянку площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1, та із ОСОБА_3 від 10.09.2012 року на земельну ділянку площею 0,0080 га. на АДРЕСА_2, були діючими. Позивачі як орендарі вказаних земельних ділянок не давали своєї згоди на припинення дії цих договорів оренди землі, в тому числі шляхом їх розірвання. Рішень уповноваженого суду про розірвання цих договорів оренди землі також не було.

Пунктами 36-40 вказаних договорів оренди землі врегульовано питання зміни умов і припинення дії цих договорів.

Отже, з врахуванням наведених вище норм законодавства і фактичних обставин справи, за наявності факту дії (чинності) розглядуваних договорів оренди землі та відсутності факту згоди орендарів на припинення дії (чинності) цих договорів та законодавчих і договірних передумов для припинення їх дії (чинності), є протиправним рішення відповідача Львівської міської ради щодо визнання в односторонньому порядку вказаних договорів оренди землі такими, що втратили чинність (пункт 3 ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року).

Суд апеляційної інстанції також враховує, що порядок вилучення земельних ділянок передбачений статтею 149 ЗК України, якою керувався відповідач Львівська міська рада при прийнятті ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року.

Так, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку.

Пунктом 8 постанови Пленуму ВС України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140 - 149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. Рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним. Питання про дострокове припинення користування землею на умовах оренди вирішується шляхом пред'явлення позову про розірвання договору.

Слід також відзначити про формулювання цілей, для яких може бути вилучена земельна ділянка - «для суспільних та інших потреб». Так, для «інших» потреб земельна ділянка може вилучатися лише за згодою користувача, а примусове вилучення можливе лише для суспільних потреб. Такий висновок випливає із положень п.«г» ст.143 ЗК України та § 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року), за якими «ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом...». Згідно із тлумаченням Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 р. у справі «Спорронг та Леннрот проти Швеції», від 21.02.1986 р. у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», від 30.05.2000 р. у справі «Карбонара і Вентура проти Італії»), рішення якого визнаються в Україні джерелом права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), право постійного користування земельними ділянками повинно розглядатися як майно в розумінні § 1 ст. 1 Протоколу 1, тому примусове вилучення земельної ділянки в суб'єкта постійного користування «не в інтересах суспільства» (тобто не для «суспільних потреб») заборонене. При вилученні земельної ділянки повинні бути дотримані гарантії прав на землю, передбачені розділом 5 ЗК України.

Заслуговують на увагу також покликання апелянтів на рішення ЄСПЛ від 24.06.2003 р. у справі «Стретч проти Об'єднаного Королівства Великої Британії та Північної Ірландії»), де констатовано, що ураховуючи умови договору, який був укладений із заявником, Суд притримується того погляду, що дії органу влади можуть бути розцінені як такі, що перешкоджають законним очікуванням заявника згідно із договором та позбавляють його частково тих міркувань, на підставі яких було укладено договір. Беручи до уваги вказані міркування, Суд вирішив, що у цій справі було непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, дійшов висновку, що відбулося порушення ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Матеріалами розглядуваної адміністративної справи підтверджується, що пунктом 2 ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року вилучено для суспільних потреб, а саме відновлення меж парку «Левандівський» розглядувані земельні ділянки площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1, яка перебуває в оренді ОСОБА_2 та площею 0,0080 га. на АДРЕСА_2, яка перебуває в оренді ОСОБА_3, без згоди цих землекористувачів і за відсутності судового рішення про таке вилучення.

При цьому, як видно із матеріалів адміністративної справи, пояснень представників відповідача та третіх осіб по справі, фактичною передумовою для винесення ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року «Про відновлення меж парку «Левандівський» були обставини щодо вчинення позивачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 дій по здійсненню будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудованими приміщеннями громадського призначення на розглядуваних земельних ділянках по вул. Повітряній в м. Львові (а.с. 86, 154-162).

Отже, з врахуванням наведених вище норм законодавства і фактичних обставин справи, є протиправним рішення відповідача Львівської міської ради щодо вилучення для суспільних потреб розглядуваних земельних ділянок (пункт 2 ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року).

Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Одночасно, суд апеляційної інстанції зазначає про безпідставність доводів відповідача Львівської міської ради про те, що оскаржена ухвала Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року в частині вилучення земельних ділянок та визнання такими, що втратили чинність договори оренди землі (пункти 2 і 3) будуть діяти після примусового вилучення цих земельних ділянок в судовому порядку і розірвання договорів оренди землі в судовому порядку, з врахуванням наступного.

Відповідно до статей 59, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їм повноважень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Таким чином, припинення дії з метою недопущення виконання незаконних рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування є можливим лише в судовому порядку, шляхом визнання їх протиправними і скасування.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними і скасування пунктів 2 і 3 ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року щодо вилучення земельних ділянок та визнання такими, що втратили чинність договорів оренди землі.

Відносно інших пунктів оскарженої ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року щодо: - погодження відновлення меж парку «Левандівський» (пункт 1); - надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (пункт 4); - звернення до суду про примусове вилучення земельних ділянок та розірвання договорів оренди землі (пункт 5); - забезпечення виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та внесення змін у земельно-кадастрові дані (пункт 6); - подання на затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (пункт 7); - контролю за виконанням ухвали (пункт 8), то для визнання протиправними і скасування цих частин ухвали немає правових підстав.

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що питання щодо визначення (відновлення, розширення) меж парку «Левандівський» належать до повноважень Львівської міської ради.

Відновлення меж парку «Левандівський» передбачає необхідність дотримання законодавчої процедури, в тому числі прийняття рішення компетентним органом місцевого самоврядування з приводу погодження відновлення меж, виготовлення і затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, внесення змін у земельно-кадастрові дані.

У разі якщо відновлення меж парку «Левандівський» здійснюється за рахунок інших земельних ділянок, зокрема розглядуваних земельних ділянок площею 0,0587 га., яка перебуває в оренді ОСОБА_2 та площею 0,0080 га., яка перебуває в оренді ОСОБА_3, то обов'язковою передумовою є звернення до суду відповідного органу місцевого самоврядування з приводу примусового вилучення земельних ділянок для суспільних потреб та розірвання договорів оренди землі, в разі відсутності на це згоди землекористувачів.

Таким чином, оскаржена ухвала Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року в частині пунктів 1, 4, 5, 6, 7, 8 стосується загальних питань, вирішення яких є необхідним у процедурі відновлення меж парку «Левандівський» та не порушує прав чи законних інтересів позивачів.

Реалізація в цій частині ухвали буде можливою лише за умов законного вирішення питань щодо вилучення (можливо примусового) для суспільних потреб розглядуваних земельних ділянок загальною площею 0,0667 га. із користування позивачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та припинення дії (можливо шляхом розірвання) договорів оренди землі на ці земельні ділянки.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання протиправними і скасування пунктів 1, 4, 5, 6, 7, 8 оскарженої ухвали Львівської міської ради №3843 від 18.09.2014 року.

Отже, з врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції від 25.12.2014 р. винесена з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому, постанову суду першої інстанції слід скасувати і прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160 ч.3, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задоволити частково.

Постанову Галицького районного суду міста Львова від 25 грудня 2014 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Львівської міської ради про визнання протиправною і скасування ухвали - скасувати і прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задоволити частково.

Визнати частково протиправною і скасувати ухвалу Львівської міської ради № 3843 від 18 вересня 2014 року «Про відновлення меж парку «Левандівський», в частині:

- пункту 2 щодо вилучення для суспільних потреб земельних ділянок площею 0,0587 га. на АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1) (п.п.2.1) та площею 0,0080 га. на АДРЕСА_2 (кадастровий номер НОМЕР_2) (п.п.2.2);

- пункту 3 щодо визнання такими, що втратили чинність договори оренди землі, укладені між Львівською міською радою та ОСОБА_2 (п.п.3.1) і ОСОБА_3 (п.п.3.2).

У задоволенні решта позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Р.Й. Коваль

В.В. Святецький

Повний текст постанови виготовлено та підписано 23.11.2015 року.