Справа № 6513/11/2070
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2011-08-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

30 серпня 2011 р. № 2а- 6513/11/2070

Харківський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шляхової О.М.,

суддів - Бідонько А.В., Сагайдак В.В.,

за участі секретаря - Беззубко А.О.,

за участі позивача Сабірова ОСОБА_1 (НОМЕР_1 від 16.09.2010р.);

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним

Сабірова ОСОБА_1
до Управління міграційної служби в Харківській області
проскасування неправомірного рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дію,-
ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з зазначеним позовом в якому просить суд:

- Визнати протиправним та скасувати наказ Управління міграційної служби в Харківській області від 29.03.2011р. № 78-о про відмову мені в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця;

- Зобов'язати Управління міграційної служби в Харківській області переглянути рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця Сабірову ОСОБА_1 з урахуванням усіх відомих обставин.

В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що у березні 2011 року він звернувся до Управління міграційної служби в Харківській області з заявою про надання йому в Україні статусу біженця. 29 березня 2011 року ним отримано повідомлення Управління міграційної служби в Харківській області про те, що йому відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця на підставі наказу . На думку позивача, в повідомленні Управління міграційної служби Харківської області не зазначено причин відмови у наданні статусу біженця, не надано вірної оцінки побоювань позивача стати жертвою переслідувань. При співбесіді не було встановлено низку обставин, які мають бути досліджені відповідно до змісту Конвенції про статус біженців та Закон України Про біженців. Позивач у судовому засіданні підтримав позов та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача - Управління міграційної служби в Харківській області, який залучений до участі у справі згідно Ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 03.08.2011р.- в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Через канцелярію суду 30.08.2011р. надав листа, в якому просив суд розглядати справу без його участі в межах наявних документів у справі. В своєму письмовому запереченні проти позову відповідач обґрунтовував необхідність відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не обґрунтував свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході співбесіди. Також на думку відповідача , позивач є мігрантом, а не біженцем відповідно до наданих письмових та усних пояснень.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивача та заперечення проти нього, пояснення представників сторін, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1, є громадянином ОСОБА_2, що підтверджується копією національного паспорту №АС1376691, покинув країну своєї громадянської належності 22 вересня 2010 року, прибув в Україну 29 вересня 2010 року транзитом через Казахстан та Російську Федерацію на підставі паспорту громадянина Киргизької республіки.

28 серпня 2010 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1 звернувся до Управління міграційної служби в Харківській області із заявою про надання статусу біженця поштою, в якій вказав, що у країні його громадянства, де він проживав - в Киргизької республіки, його життю загрожує небезпека. Також позивач особисто звернувся з заявою про надання статусу біженця до управління міграційної служби 10 березня 2011р.

Наказом Управління міграційної служби в Харківській області від 29.03.2011 року №78-о позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про надання статусу біженця.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, підставами для прийняття рішень Управлінням міграції в Харківській області стало те, що необхідних аргументів на підтвердження обставин щодо загрози йому на батьківщині позивач не надав, не навів жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним абзацом 2 статті 1 Закону України "Про біженців". Таким чином, оскільки не виявлено ознак переслідування, заява позивача є очевидно необґрунтованою.

Відповідно до абз. 2 ст. 1 Закону України Про біженців, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до абзацу 7 статті 11 Закону України „Про біженців", до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також; документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Відповідно до п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважитися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 статті 22 Закону України Про біженців передбачено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, про відмову у наданні, втрату або позбавлення статусу біженця і яка оскаржує відповідне рішення до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції або до суду, до прийняття рішення за скаргою має права та обов'язки, передбачені статтею 18 цього Закону, в якій пунктом 1 частини 2 передбачено, що особа, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця зобов'язана: подати до відповідного органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН Про обов'язки та стандарти доказів у біженців 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином., у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано до управління міграційної жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивача на батьківщині. ОСОБА_1 додав інформацію по країні походження , однак ці матеріали свідчать про загальновідому ситуацію в країні і не містять інформації щодо переслідування або утисків особисто позивача в країні його громадянської належності.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України Про біженців, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону.

Судом встановлено, що позивач користується захистом країни своєї громадянської належності, що підтверджується наступним.

ОСОБА_1 має національний паспорт ОСОБА_3 Республіки, має можливість повернутись на батьківщину, родина позивача має власність на родині: будинок та автомобіль.

З матеріалів справи вбачається, що позивач добровільно звернувся до компетентних органів держави за отриманням паспорта громадянина ОСОБА_3 Республіки, безперешкодно його отримав, тобто добровільно прийняв захист від країни своєї громадянської належності.

З протоколу співбесіди позивача вбачається, що у 20 числах червня до його дому прийшли військові та звинувачували у тому, що він вбив киргиза. Але згідно довідки інформаційно - аналітичного центру ГУВС Ошської області Киргизької Республіки від 18 вересня 2010 року №43074 у позивача відсутня кримінальна відповідальність та він у розшуку не значиться.

Також з протоколу співбесіди на запитання "як ви оцінюєте теперішню ситуацію в ОСОБА_2", позивач відповів :"там не має роботи". Додатково позивач повідомив, що будинок, в якому він мешкав на батьківщині знаходиться у нормальному стані, та продавати його родина не збирається, оскільки раптом прийдеться повернутись.

З аналізу зібраних по справі доказів судом встановлено, що позивач звернувся до Управління міграційної служби у Харківській області не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках легалізації на території України, оскільки його родичі переїхали до України. Вищенаведене підтверджується протоколом співбесіди (а.с.59-62).

Аналіз матеріалів особової справи дозволяє зробити висновок, що ОСОБА_1 не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через особисті побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками національності.

Позивач не навів жодних доказів, які б свідчили про те, що в разі повернення на батьківщину він буде підданий нелюдському поводженню та матиме загрозу смерті внаслідок особистого переслідування, а його посилання на події 4 червня 1990 року в ОСОБА_2 не можуть бути визнані належним обґрунтуванням побоювань за своє життя.

Судом встановлено, що на даний момент ситуація в ОСОБА_2 почала стабілізуватися та до країни після червневих подій повернулося близько 78 675 біженців, про що повідомляє представник уряду(а.с.29).

Як вбачається з матеріалів справи , що міжетнічний конфлікт не призвів до будь-яких руйнівних наслідків у родині позивача та позивач не має побоювань небезпеки життю у разі повернення на батьківщину.

Таким чином будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині позивачем не наведено.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які він має, щоб залишитись в Україні, не повязані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру".

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до управління міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, оскільки на території України він має родину, але ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант.

Позивача згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Щодо посилань позивача на той факт, що йому не відомі записи співбесіди, яка проводилась з ним, оскільки він не володіє українською мовою, суд не бере до уваги з наступної причини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про біженців», оскільки ОСОБА_1 не володіє ні українською, ні російською мовами, при оформленні документів та під час співбесід йому було забезпечено перекладача, який перекладав на мову, якою позивач спілкується - узбецьку.

Також, суд зазначає, що рішення Управління міграційної служби в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_2 Сабірову ОСОБА_1 з підстав того, що відсутні умови, передбачені абз. 2 ст. 1 Закону України Про біженців, не позбавляє його права залишатись на території України, якщо він має інші законні для цього підстави.

Отже, рішення Управління міграційної служби Харківській області про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця в Україні прийнято в межах компетенції, згідно з вимогами діючого законодавства, є правомірним, обґрунтованим, на підставі повного і всебічного вивчення обставин особової справи позивача. Таким чином позовні вимоги позивача про його скасування не підлягають задоволенню. Інші позовні вимоги є похідними, у звязку з чим в їх задоволенні також належить відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України у разі ухвалення судового рішення на користь сторони, яка є субєктом владних повноважень, сплачений судовий збір позивачу не повертається.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 17, 70, 71, 86, 94, 159-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову Сабірова ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Харківській області про скасування неправомірного рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дію - відмовити у повному обсязі.

Постанова може бути оскаржена.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення протягом десяти днів з дня її проголошення, у разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 05.09.2011 року.

Головуючий Суддя Шляхова О.М.

Суддя - Сагайдак В.В.

Суддя - Бідонько А.В.