Справа № 826/15463/14
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року м. Київ К/800/4131/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Вербицької О.В.

суддів: Маринчак Н.Є.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря: Іванова Д.О.

представників:

позивача: Сидоренка О.О.

відповідача: Шкодича Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.11.2014 року

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2015 року

у справі № 826/15463/14

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Спецвагон Транслізинг»

до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Спецвагон Транслізинг» (далі по тексту - позивач, ТОВ «Спецвагон Транслізинг») звернулось з позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.11.2014 року адміністративний позов задоволено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2015 року постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.11.2014 року скасовано в частині та відмовлено в задоволенні позову в частині нарахування штрафних санкцій у розмірі 937,62 грн. В іншій частині залишено без змін.

Відповідач, не погоджуючись з вищевказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, оскаржив їх у касаційному порядку, просить скасувати з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

У запереченні на касаційну скаргу ТОВ «Спецвагон Транслізинг», посилаючись на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, просить касаційну скаргу ДПІ залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представників сторін, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку щодо наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Спецвагон Транслізинг» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2012 року по 31.12.2013 року, за результатами якої складений акт від 09.09.2014 року № 842/26-55-22-07/36147637.

В акті перевірки зазначено порушення позивачем пунктів 198.1, 198.6 статті 198, пункту 201.4 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України) щодо завищення суми податку на додану вартість на 2 204 109,00 грн.; статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» з підстав порушення розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

На підставі висновків, що викладені в акті перевірки, контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: від 26.09.2014 року № 07 яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 1 469 406,00 грн. та за штрафними санкціями в розмірі 734 703,00 грн.; № 06, яким ТОВ «Спецвагон Транслізинг» нараховано пеню за порушення розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності в розмірі 23 274,88 грн.; № 06, яким позивачу нараховано штрафні санкції за порушення вимог валютного законодавства в розмірі 170,00 грн.

Суд апеляційної інстанції визнав частково необґрунтованими висновки податкового органу, з чим погоджується суд касаційної інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пункту 198.1 статті 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України вказано, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

За змістом пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до вимог пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (покупець) та ТОВ «Саноіл Торг» (продавець) укладено договір купівлі-продажу від 01.11.2012 року № 1/2012/64, відповідно до якого продавець зобов'язується передати у власність покупця продукцію та матеріали; найменування, асортимент, кількість та вартість товару, умови поставки товару та конкретне місце фактичного приймання-передачі товару визначаються сторонами у специфікаціях, які є невід'ємними додатками до договору; за кожним фактом відвантаження товару складається акт приймання-передачі товару.

Також, судом апеляційної інстанції встановлено, що між ТОВ «Спецвагон Транслізинг» та ТОВ «Вагонтранссервіс» укладено договори від 01.11.2010 року № 01-12/2010 Р, від 01.12.2010 року № 01-12/2010 П, від 01.08.2012 року № 1/2012/43, № 1/2013/37, 28.12.2011 року № 1/2011/099 для здійснення господарських операцій щодо ремонту та технічного обстеження вагонів.

Реальність здійснення господарських операцій між позивачем та вищевказаними контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи податковими накладними, видатковими накладними, специфікаціями, актами приймання-передачі, тощо.

Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є документами первинного обліку.

Використання позивачем придбаного товару у власній господарській діяльності підтверджується матеріалами справи, а саме - олія соняшникова нерафінована передана для подальшої реалізації на експорт на підставі договору комісії від 01.11.2012 року № 1/2012/65, укладеного між позивачем та комісіонером ТОВ «ЮГЕКОТОП».

Також, Київським апеляційним адміністративним судом встановлено, що послуги з ремонту та технічного обстеження вагонів у ТОВ «Вагонтранссервіс» замовлялись з метою виконання господарських зобов'язань перед ТОВ «КОП», ТОВ «Магістраль-2003», ДП «Трансгарант-Україна», ДП «Трансгарант-Україна». Крім того, орендовані у ТОВ «Вагонтранссервіс» вагони здавались ТОВ «Спецвагон Транслізинг» у подальшу суборенду та використовувались у залізничних перевезеннях та наданні транспортно-експедиційних послуг.

Отже, з огляду на вищевказані обставини справи, колегія суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо реальності господарських операцій, укладених між позивачем та його контрагентами.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Саноіл Торг» та ТОВ «Вагонтранссервіс» на час спірних відносин були зареєстровані як платники податку на додану вартість (відповідно до вимог чинного законодавства).

Таким чином, суди обґрунтовано не прийняли до уваги висновки ДПІ щодо нікчемності правочинів, з урахуванням всіх обставин справи та вимог чинного на час спірних правовідносин законодавства.

Колегія суддів приходить до висновку, що саме за вищевказаних обставин справи, суди першої та апеляційної інстанцій вірно застосували норми матеріального права, отже, прийняте податковим органом спірне рішення від 26.09.2014 року № 07 є неправомірним.

Щодо висновків судів попередніх інстанцій стосовно порушення позивачем статті 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», слід зазначити на наступне.

Відповідно до статті 1 вищевказаного Закону встановлено, що виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Спецвагон Транслізинг» та нерезидентом ООО «Логистик-интер-сервис» (Росія) укладено договір експедирування від 24.09.2012 року № 2/2012/56, згідно з яким позивач зобов'язується здійснити організацію перевезень вантажів залізничним транспортом на території України на замовлення ООО «Логистик-интер-сервис».

Виконання умов вищевказаного договору підтверджується актами виконаних робіт від 31.10.2012 року № 2, від 30.11.2012 року № 1, від 29.03.2013 року № 3, відповідно до яких ТОВ «Спецвагон Транслізинг» надало транспортні послуги на загальну суму 2 245 491,36 рос. руб. (еквівалент 609 817,85 грн.).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що станом на 26.06.2013 року заборгованість ООО «Логистик-интер-сервис» перед позивачем склала 428 659,42 рос. руб. (еквівалент - 113 930,22 грн.), у зв'язку із чим 01.07.2013 року ТОВ «Спецвагон Транслізинг» подано позовну заяву до Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-Промисловій Палаті України про стягнення вказаної суми заборгованості.

Постановою Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-Промисловій Палаті України від 09.10.2013 року провадження у справі припинено за заявою позивач про відмову від позову у зв'язку із добровільною сплатою заборгованості.

Як визначає частина перша статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 4 вказаного Закону передбачено, що у разі прийняття судом рішення про відмову в позові повністю або частково або припинення (закриття) провадження у справі чи залишення позову без розгляду строки, передбачені статтями 1 і 2 цього Закону або встановлені Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, поновлюються і пеня за їх порушення сплачується за кожний день прострочення, включаючи період, на який ці строки було зупинено.

Відтак, контролюючий орган безпідставно нарахував ТОВ «Спецвагон Транслізинг» пеню за порушення строків здійснення розрахунків в іноземній валюті за період з 01.07.2013 року по 23.09.2013 року, а отже, податкове повідомлення рішення від 26.09.2014 року № 06 є протиправним щодо нарахування пені в сумі 22 337,26 грн.

В той же час, судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що позивач допустив порушення строків здійснення розрахунків в іноземній валюті в період з 28.06.2013 року по 30.06.2013 року, що обумовлює наявність достатніх та правових підстав для застосування до нього штрафних санкцій за цей період та вказує на правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення від 26.09.2014 року № 06 в частині нарахування пені в сумі 937,62 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в частині, що залишена апеляційною інстанцією без змін, та судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно.

В свою чергу, доводи касаційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються вищезазначеними нормами права, отже, відсутні підстави для її задоволення.

За таких обставин, касаційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.11.2014 року та постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2015 року - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 210, 214-215, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.11.2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.01.2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав і в порядку, установленому статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.В. Вербицька
Судді Н.Є. Маринчак
Ю.І. Цвіркун