Справа № 819/1901/15
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2015 року Справа № 876/8851/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Довгополова О.М.,

з участю секретаря судового засідання Малетич М.М.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 липня 2015 року про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 819/1901/15 за позовом ОСОБА_2 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області, управління Державтоінспекції управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області про скасування наказів та зобов'язання прийняти рішення про поновлення на посаді,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду із зазначеним позовом та просив скасувати або визнати нечинними накази начальників управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській області (надалі - УМВС України в Тернопільській області) від 24 травня 2010 року за № 258 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ВДАІ Теребовлянського району УДАІ УМВС України в Тернопільській області» та від 07 липня 2011 року за № 151 о/с «По особовому складу». Також просив зобов'язати УМВС України в Тернопільській області прийняти рішення про поновлення його на посаді, з якої він був незаконно звільнений.

В обґрунтування позовної заяви зазначив, що його було звільнено з посади начальника відділення ДАІ з обслуговування адміністративної території Теребовлянського району та автомобільно-технічної інспекції (підпорядкованого УДАІ) МГБ, підпорядкованої УМВС України в Тернопільській області, за дискредитацію звання працівника органів внутрішніх справ, що проявилось у допущенні порушень під час проведення державних технічних оглядів та призвело до порушення кримінальної справи за частиною третьою статті 190 та частиною третьою статті 364 КК України.

16 березня 2015 року після додаткового досудового розслідування була прийнята постанова про закриття кримінального провадження щодо нього на підставі пункту 2 частини другої статті 284 КПК України, тобто встановлена відсутність в його діянні складу злочину, тому він вважає своє звільнення з посади неправомірним.

Також було порушено порядок звільнення, оскільки не проводилася службова перевірка, а на час звільнення він перебував на лікарняному.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 липня 2015 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, її оскаржив ОСОБА_2, який вважає, що вказана ухвала є незаконною та необгрунтованою, оскільки суперечить вимогам матеріального та процесуального права і обставинам справи, що разом призвело до неправильного вирішення питання.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач покликається на те, що про своє звільнення з посади він дізнався лише 16 березня 2015 року після закриття кримінального провадження, коли йому про це повідомив слідчий, та отримання відповідей від відповідача.

Тому апелянт просив скасувати ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню, та направити справу для продовження розгляду до Тернопільського окружного адміністративного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що дана апеляційна скарга належить до задоволення з наступних підстав.

Як видно із матеріалів справи, з жовтня 2007 року ОСОБА_2 працював на посаді начальника відділення ДАІ з обслуговування адміністративної території Теребовлянського району та автомобільно-технічної інспекції (підпорядкованого УДАІ) МГБ, підпорядкованої УМВС України в Тернопільській області; спеціальне звання - майор міліції.

15.04.2010 року прокуратурою Тернопільської області позивачу було пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 190 та частиною третьою статті 364 КК України, та прийнято постанову про відсторонення позивача від займаної посади.

Наказом УМВС України в Тернопільській області від 19.04.2010 року за № 97 о/с на підставі цієї постанови прокуратури позивача було відсторонено від виконання службових обов'язків на займаній посаді.

На підставі висновку службової перевірки від 24.05.2010 року за фактом порушення кримінальної справи наказом начальника УМВС України в Тернопільській області від 24 травня 2010 року за № 258 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників ВДАІ Теребовлянського району УДАІ УМВС України в Тернопільській області» позивача було звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України (надалі - Положення).

Відповідно до наказу начальника УМВС України в Тернопільській області від 07 липня за № 151 о/с «По особовому складу», на підставі висновку про звільнення, згоди ДДАІ МВС України № 4/10-5489 від 14.06.2010 року, дисциплінарного наказу УМВС України в Тернопільській області від 24.05.2010 року № 258 позивача було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 66 (через дискредитацію) Положення.

16 березня 2015 року начальником слідчого відділення прокуратури Тернопільської області було прийнято постанову про закриття кримінального провадження відносно позивача за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_2 зазначив, що після закриття вказаного кримінального провадження він звернувся до слідчого з проханням скасувати постанову про відсторонення його від посади, на що йому було повідомлено, що це рішення вже декілька років не діє, оскільки декілька років назад його звільнили з органів внутрішніх справ.

Після цього він звернувся із заявами до керівника обласної міліції та до Міністерства внутрішніх справ України з приводу свого звільнення і поновлення на службі в органах внутрішніх справ, на що отримав відповіді про відсутність будь-яких підстав для його поновлення, після чого він звернувся до суду.

Причини пропущення строку звернення до суду обгрунтовує тим, що перед його звільненням відповідач не проводив жодної перевірки та не відбирав у нього пояснення з цього приводу.

Залишаючи без розгляду вказану позовну заяву, суд зазначив, що позивачу своєчасно було відомо про підстави та дату звільнення з органів внутрішніх справ, однак він звернувся до суду лише 06.07.2015 року, тобто по спливу 4 років з дати звільнення, відповідно ним пропущений строк для звернення до суду, наслідком чого відповідно до статті 100 КАС України є залишення позову без розгляду.

При цьому він зазначив, що посадовими особами відділу кадрового забезпечення відповідача 24.05.2010 року майора міліції ОСОБА_2 було ознайомлено з оскаржуваним наказом усно, а 01.06.2010 року, у зв'язку з його відмовою ознайомитись з наказом під розпис, вказаними співробітниками був складений відповідний акт від цього ж числа.

07.07.2011 року, в день видачі наказу по особовому складу № 151 о/с, яким було реалізовано наказ УМВС України в Тернопільській області від 24.05.2010 року № 258, позивач був відсутній на службі, тому йому того ж числа було надіслано письмове повідомлення за № 13/32 про дату та підстави звільнення, запропоновано з'явитись до ВДАІ УМВС України в Тернопільській області для проведення повного розрахунку та отримання трудової книжки або надіслання письмової згоди на її пересилку поштою.

Проте, позивач туди не прибув та згоду не надіслав.

При цьому суд врахував те, що позивачу з моменту звільнення припинили виплачувати грошове забезпечення, а тому йому достовірно було відомо про його звільнення з роботи.

Проте, на думку колегії суддів, такі висновки суду першої інстанції не відповідають нормам процесуального права, фактичним обставинам справи і є помилковими виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою вказаної статті визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Згідно із частиною першою статті 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Як видно із матеріалів справи, при встановленні дня, коли позивач дізнався про порушення своїх прав, суд першої інстанції виходив із дати винесення наказу про звільнення, дати складення акта від 01.06.2010 року про відмову від ознайомлення з дисциплінарним наказом та дати надіслання позивачу письмового повідомлення за № 13/32 від 07.07.2011 року про дату та підстави звільнення, пропозицію з'явитись для проведення повного розрахунку та отримання трудової книжки або надіслання письмової згоди на її пересилку поштою, проте судом не були взяті до уваги всі доводи позивача та не було достовірно з'ясовано - коли і яким чином позивач дізнався про порушення своїх прав.

Разом з тим, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що про порушення своїх прав він дізнався фактично лише у липні 2015 року, після закриття кримінальної справи та після отримання відповідей від відповідача з приводу звільнення з органів внутрішніх справ.

При цьому, суд першої інстанції не дослідив належним чином обставини того, яким чином і звідки позивач раніше дізнався чи міг дізнатися про порушення свої прав.

Покликаючись на неможливість ознайомлення ОСОБА_2 з наказом від 07.07.2011 року, у своєму запереченні на позов представник відповідача зазначив про те, що у період з 22.06.2011 року по 07.07.2011 року позивач на службу не виходив із поважних причин, у зв'язку з чим йому було надіслано письмове повідомлення за № 13/32 від 07.07.2011 року.

Проте, судом не було з'ясовано - чи отримував позивач вказане повідомлення і якщо так, то коли; а у випадку заперечення цього факту позивачем, чи має відповідач докази на підтвердження цих обставин.

Також не досліджено і з'ясовано того - чи було позивача ознайомлено з проведенням щодо нього службового розслідування (перевірки), чи відбиралось у нього пояснення та чи був він ознайомлений з висновком цієї перевірки; чи було проведено повний розрахунок із позивачем при звільненні (а чи були ці суми депоновані), чи була видана йому трудова книжка і якщо так, то коли; а з урахуванням зазначеного, акта від 01.06.2010 р. про відмову від ознайомлення з дисциплінарним наказом, того, що у період з 02.06.2011 р. по 22.06.2011 р. позивач виходив на службу, положень частини шостої статті 18 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, постанови прокуратури від 15.04.2010 р. та наказу УМВС України в Тернопільській області від 19.04.2010 р. за № 97 о/с про відсторонення позивача від виконання службових обов'язків на займаній посаді - чи повинен був і міг позивач своєчасно дізнатися про прийняття оскаржуваного наказу відповідача від 07.07.2011 р. за № 151 о/с «По особовому складу».

Колегія суддів вважає безпідставними покликання суду першої інстанції на те, оскільки позивачу з моменту звільнення припинили виплачувати грошове забезпечення, то йому достовірно було відомо про його звільнення з роботи, оскільки на цей час він був відсторонений від виконання службових обов'язків, а відповідно до приписів статті 147 Кримінально-процесуального кодексу України таке відсторонення здійснюється без збереження заробітної плати.

Відповідно до положень статті 55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із вимогами частини четвертої статті 6 КАС України ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Частиною першою статті 6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Згідно висновків, викладених у пунктах 23 та 25 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень.

У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» Європейського Суду з прав людини зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції про пропущення позивачем строку звернення до суду з даним позовом.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 199 та пункту 4 частини першої статті 204 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, суд апеляційної інстанції має право скасувати її і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, якщо визнає, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду, а відтак ухвалу необхідно скасувати з направленням справи до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Керуючись ст.ст.160 ч.3, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Тернопільського окружного адміністративного суду від 23 липня 2015 року про залишення позовної заяви без розгляду в адміністративній справі № 819/1901/15 скасувати, а дану справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвала апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р.Й. Коваль

Судді В.В.Гуляк

О.М.Довгополов

Ухвала складена у повному обсязі 23 листопада 2015 року.