Справа № 461/7850/15-а
Суддя: Государський А. В.
Дата ухвалення: 2015-11-27 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №461/7850/15-а
Провадження №2-а/461/387/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2015 Галицький районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Государського А.В.

при секретарі Скаб В.О.,

з участю: представників: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Департамент містобудування Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення субєкта владних повноважень,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася в суд з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Департамент містобудування Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення субєкта владних повноважень, посилаючись на те, що вона є власником земельної ділянки площе 0,0370 га за адресою м.Львів, вул.Личаківська, 58 у м.Львові. Ухвалою ЛМР №3432 від 16.03.2006 року затверджено проект відведення вказаної земельної ділянки в оренду на 10 років за рахунок земель громадської та житлової забудови для будівництва і обслуговування житлового будинку та укладено договір оренди землі на 10 років. Наказом Департаменту містобудування ЛМР №381 від 25.10.2013 року було затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки. Однак, рішенням ВК ЛМР №385 від 23.06.2015 року був скасований наказ директора департаменту містобудування ЛМР №381. Вважає, оскаржуване рішення протиправним з огляду на те, що у відповідача не було повноважень на скасування наказу Департаменту містобудування ЛМР, не наведено обґрунтування підстав для його скасування. Просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ВК ЛМР від 23.06.2015 року №385 «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 25.10.2013 року №381».

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково надав пояснення про те, що наказ директора департаменту містобудування м.Львова від 25.10.2013 року №381 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянкою ОСОБА_4 багатоквартирного житлового будинку на вул.Личаківській,58» є нормативно-правовим актом органу місцевого самоврядування одноразового застосування та вичерпав свою дію фактом його виконання, оскільки ОСОБА_4 виконала умови щодо виготовлення проектно-погоджувальної документації та певні будівельні роботи, а тому не може бути в подальшому скасований.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позову з підстав викладених у запереченні, додатково надала пояснення про те, що ВК ЛМР при прийнятті оскаржуваного рішення діяв в межах наданих повноважень, а наказ департаменту містобудування від 25.10.2013 року №381 був прийнятий з грубим порушенням норм чинного законодавства України, зокрема вимог державних будівельних норм та правил. Просить суд відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, вважає безпідставним посилання позивача на рішення Конституційного Суду України. Просить суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,0370 га за адресою м.Львів, вул.Личаківська,58, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку №132245 від 18.10.2004 року (а.с.6).

Ухвалою Львівської міської ради №3432 від 16.03.2006 року (а.с.7), позивачу затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,0764 га за вищевказаною адресою в оренду терміном до 10 років за рахунок земель житлової та громадської забудови для будівництва та обслуговування житлового будинку.

На підставі вказаної ухвали між Львівською міською радою та ОСОБА_4 укладено договір оренди землі терміном на 10 років до 16.03.2016 року. (а.с.8-9).

Пунктом 30 Договору оренди землі передбачено, що орендар має право за письмовою згодою орендодавця зводити у встановленому законом порядку жилі, виробничі, культурно-побутові та інші будівлі і споруди.

19.12.2011 року ОСОБА_4 звернулася до Департаменту містобудування Львівської міської ради зі заявою про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на будівництво багатоповерхового житлового будинку на вул.Личаківській, 58 у м.Львові та надала відповідний містобудівний рахунок.

Наказом департаменту містобудування Львівської міської ради №381 від 25.10.2013 року (а.с.10) було затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на будівництво ОСОБА_4 багатоповерхового житлового будинку на вул.Личаківській, 58.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №385 від 23.05.2015 року (а.с.14) скасовано наказ директора департаменту містобудування від 25.10.2013 року №381, відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» та Земельного кодексу України.

У відповідності до вимог частини першої статті 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон), акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Згідно частини 3 статті 52 Закону, сільська, селищна, міська рада може прийняти рішення про розмежування повноважень між її виконавчим комітетом, відділами, управліннями, іншими виконавчими органами ради та сільським, селищним, міським головою в межах повноважень, наданих цим Законом виконавчим органам сільських, селищних, міських рад.

Повноваження департаменту містобудування Львівської міської ради визначаються «Положенням про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 19.10.2006 року №219, зокрема Розділом X, де зазначено про те, що департамент містобудування видає накази про затвердження вимог до архітектурно-будівельної частини проекту, що є документом, який визначає комплекс архітектурно-будівельних вимог та умов проектування обєкта у разі проектування та реконструкції окремих частин будівлі, споруди (у разі зміни функцій житлового приміщення на нежитлові, виробничі або навпаки, зміни техніко-економічних показників), реконструкції, реставрації, ремонту, пристосування памяток культурної спадщини національного, та місцевого значення. Порядок розробки, надання, форму та зміст вимог до архітектурно-планувальної частини проекту визначає виконавчий комітет.

Вказане Положення розмежовує повноваження між виконавчим комітетом, департаментом, управліннями, відділами, іншими виконавчими органами ради у межах повноважень, наданих Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншими нормативними актами виконавчих органів міської ради. Це Положення визначає повноваження щодо прийняття розпорядчих документів.

Згідно пункту 15 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

З урахуванням вищенаведеного, департамент містобудування ЛМР, в межах правовідносин, які виникли між сторонами, діяв згідно делегованих йому повноважень, як виконавчий орган місцевого самоврядування.

Пунктом 5 рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009, передбачено, що в Конституції України, закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних обєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєктів цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією» стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп у справі щодо несумісності депутатського мандата.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради, таке жодним чином не аргументовано, не зазначено, в чому саме вбачається невідповідність наказу директора департаменту вимогам ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Земельному кодексу України.

Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 передбачено конкретний порядок скасування рішення суду органу місцевого самоврядування з мотивів його невідповідності Конституції України та законам України.

Згідно частини 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

У відповідності до вимог ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

За пунктом 10 статті 59 Закону, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Зміст зазначених правових норма дає підстави зробити висновок про те, що органи місцевого самоврядування не можуть в односторонньому порядку скасовувати свої попередні рішення, якщо на підставі приписів цих рішень виникли певні правовідносини і їх субєкти не заперечують проти їх припинення, та у подібних випадках рішення можуть визнаватися не чинними та скасовуватися в судовому порядку.

Наказом департаменту містобудування №381 від 25.10.2013 року позивача було зобовязано отримати технічні умови на інженерне забезпечення проектованого обєкту, розробити робочий проект у спеціалізованій проектній організації та провести його експертизу згідно чинного законодавства. Вказані вимоги були виконані позивачем ОСОБА_4.

Конституційний Суд України у рішенні від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 дійшов висновку про те, що нормативно правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків звільнення від доказування. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як встановлено нормою ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд звертає увагу на особливу важливість принципу «належного урядування», який виокремлює Європейський суд з прав людини. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», п. 120, «Онер'їлдіз проти Туреччини», п. 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти ОСОБА_1», п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії», п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії», п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах «Онер'їлдіз проти Туреччини», п. 128, та «Беєлер проти Італії», п. 119).

Порядок, за яким діє відповідач субєкт владних повноважень, повинен відповідати вимогам законності, а також чіткості та передбачуваності.

З огляду на викладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради винесено з порушенням норм чинного законодавства, а отже позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 7-12, 71, 86, 160, 161-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням ст.144 Конституції України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року, з наступними змінами та доповненнями, суд

п о с т а н о в и в :

Позов ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа без самостійних вимог на предмет спору Департамент містобудування Львівської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення субєкта владних повноважень задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 23.06.2015 року №385 «Про скасування наказу директора департаменту містобудування від 25.10.2013 року №381».

Стягнути з виконавчого комітету Львівської міської ради на користь ОСОБА_4 73 (сімдесят три) грн. 08 коп. сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня її проголошення.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Головуючий А.В. Государський