Справа № 310/5213/15-а(2-а/310/607/15)
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 листопада 2015 рокусправа № 310/5213/15-а(2-а/310/607/15)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Чепурнова Д.В.
суддів: Панченко О.М. Сафронової С.В.
за участю секретаря судового засідання: Олійник Р.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську адміністративну справу за апеляційною скаргою Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1
на постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2015 року в адміністративній справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення від 19 травня 2015 року, -

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , в якому просив визнати протиправною та скасувати Постанову про накладення адміністративного правопорушення №21 від 19 травня 2015 року, винесену військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_1 , а адміністративне провадження закрити.
Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2015 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про накладення адміністративного правопорушення №21 від 19 травня 2015 року, винесену військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення про визнання винним ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальністю за яке передбачено ч. 1 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а адміністративне провадження закрити.
Не погодившись з постановою суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 будучи військовозобов`язаним, та будучи належним чином оповіщений про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до обласного збірного пункту ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовився від підписання бойової повістки та не з`явився на відправку, чим порушив ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просило відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
В судове засідання апеляційної інстанції сторони не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, а тому відповідно до ст. 41 КАС України фіксування судового засідання не здійснюється.
Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15 травня 2015 року позивач. знаходячись у Бердянському ОМВК, відмовився від проходження військових зборів, на підставі чого провідним спеціалістом управління Бердянського ОМВК ОСОБА_3 було складено Протокол №21 від 15 травня 2015 року про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 з обвинуваченням у скоєнні адміністративного правопорушення за ст. 210-1 КУпАП.
19 травня 2015 року військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_1 було винесено постанову №21 про накладення на ОСОБА_2 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. за порушення вимог ст. 210-1 КУпАП.
Суд апеляційної інстанції, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при винесенні оскарженої постанови, виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, статтею 210-1 КУпАП передбачено відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні визначено Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Згідно із Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установи і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.
З моменту оголошення мобілізації, відповідно до ч.8 ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Визначення терміну «особливий період» вказано у ЗУ «Про оборону країни» (ст.1), який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україна або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно ст.65 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Відповідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовий обов`язок включає проходження військової служби (ст.3), а військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Силах України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави (ст.9).
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», зазначено, що військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.
Статтею 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено перелік військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову служу під час мобілізації. Відповідно ч.4 ст.35 Конституції України - ніхто не може бути увільнений від обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань.
У разі, якщо виконання військового обовязку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обовязку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Статею 8 Конституції України встановлено, що Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції є нормами прямої дії.
Відповідно ч.1 ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються вони у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована 17 липня 1997 року), та практику Європейського суду з прав людини.
Пункт 2 статті 9 Європейської конвенції з прав людини зазначає, що свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони громадського порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших людей.
Перелік правомірних цілей, які виправдовують обмеження свободи віросповідання, передбачених ст.9 Конвенції, є вичерпним.
Тим самим стаття 9 не дозволяє посилатися на поняття «державної безпеки» для того, щоб виправдати обмеження у здійсненні прав, що гарантуються, а право на відмову від військової служби з релігійних переконань не може бути обмежено в інтересах національної безпеки та територіальної цілісності.
Відповідно статті другої Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 18 травня 2002 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійної організації Свідків Єгови в Україні, а з 14 травня 2014 року позивача призначено на посаду священнослужителя-служителем (дияконом) збору. Вказане підтверджується довідкою Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» від 04 травня 2015 року №2423.
Церква Свідків Єгови, служителем якої є позивач, у відповідності з Положенням про Порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №2066 від 10.11.1999р відноситься до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.
У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Баятян проти Вірменії» зазначено, що «заявник у цій справі є членом релігійної організації Свідків Єгови - релігійної групи, чиї вірування включають в себе переконання про неприйнятність служби у військових структурах, навіть якщо така служба не пов`язана з носінням зброї. Зважаючи на це у Європейського суду немає підстав сумніватися, що відмова заявника від військової служби була продиктована його глибокими релігійними переконаннями, які перебували в стані серйозного і нездоланного конфлікту з його обов`язком пройти військову службу. Отже, стаття 9 Європейської Конвенції підлягає застосуванню у справі заявника».
Щодо доводів апеляційної скарги в частині того, що Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» передбачено, що альтернативна (невійськова) служба запроваджується тільки замість проходження строкової військової служби, то дані доводи є помилковими.
Так, преамбула Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» вказує, що цей Закон визначає організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби (далі - альтернативна служба), якою відповідно до Конституції України (ст.35) має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконання.
За вимогами ч.2 ст.9 ЗУ «Про альтернативну (невійськову ) службу» - передбачено право громадянина на заміну військового обов`язку альтернативною службою у разі призову на військові збори громадян, які після проходження строкової військової служби набули релігійних переконань і належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Та зазначено механізм заміни виконання військового обов`язку.
Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо дії Закону «Про альтернативну (невійськову) службу» відносно тільки суб`єктів строкової військової служби.
Враховуючи те, що позивач фактично не ухилявся від мобілізації, від альтернативної служби не відмовлявся, та з огляду на те, що за своїми релігійними переконаннями не може нести військову службу, колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності винесеної військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 постанови про накладення адміністративного стягнення від 19 травня 2015 року №21.
В той же час, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині закриття адміністративного провадження, оскільки відповідно до статті 284 КУпАП вирішення питання про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення належить до компетенції органу, що приймав рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Керуючись: пунктом 3 частини 1 статті 198, статтями 205, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військового комісару ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2015 року скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного правопорушення №21 від 19 травня 2015 року, винесену військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковником ОСОБА_1 у справі про адміністративне правопорушення про визнання винним ОСОБА_2 у скоєнні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст. 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
У задоволенні іншої частини позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: Д.В. Чепурнов

Суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.В. Сафронова