Справа № 804/14211/15
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Юркова Е.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправним наказу, стягнення грошової компенсації та моральної шкоди,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду, згідно ухвали Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 травня 2015 року та на виконання ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2015 року для розгляду за підсудністю надійшла адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду у якому позивач з урахуванням змін до позовних вимог просить:
- визнати протиправним наказ Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.03.2015р. №41-к «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1.»;
- стягнути з Кіровоградського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 1070,63 грн. за виплату йому у період дії оскаржуваного наказу, а саме: з 27.03.2015р. по 21.04.2015р. (25 днів), щомісячної надбавки за вислугу років у розмірі на 10 відсотків меншому за необхідний;
- стягнути з Кіровоградського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 1000 грн. на відшкодуванні моральної шкоди, яка завдана протиправними рішенням та діями відповідача.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що Кіровоградський окружний адміністративний суд неправомірно обмежив його права, прийнявши наказ №41-к від 27.03.2015 року «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1.», яким з попереднього стажу було виключено час роботи на посадах державної служби та встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 20 відсотків посадового окладу як судді, стаж роботи якого становить більше 5 років, проте до 01.01.2015р. позивач отримував щомісячну доплату за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, на підставі п. 2.13 наказу №5-к від 03.01.2012р.
Позивач в судове засідання не з'явився, на адресу суду надав клопотання про здійснення розгляду справи за його відсутності.
Представник відповідача до судового засідання також не з'явився, на адресу суду надав письмові заперечення на позов та клопотання про розгляд справи за відсутністю повноважного представника відповідача.
Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, суд дійшов наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що Указом Президента України від 11.04.2008 року ОСОБА_1 призначений на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Відповідно до наказу № 236-к від 12.12.2011 року, судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1. з 26 грудня 2011 року встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 20% посадового окладу, стаж роботи якого становить 10 років.
З 01 січня 2012 року набрала чинності ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції від 07.07.2010 року №2453-VI зі змінами від 23.12.2010 року), відповідно до якої, наказом № 5-к від 03.01.2012 року «Про встановлення розміру надбавок суддям Кіровоградського окружного адміністративного суду», суддям КО АС встановлено щомісячні доплати за вислугу років.
Відповідно до розрахунку стажу держаної служби судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_1, останній в період: з 26.12.2002р. по 05.12.2003р. працював на посаді начальника Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області; з 06.12.2003р. по 05.05.2008р. перебував на посаді керівника апарату апеляційного суду Кіровоградської області. Загальний стаж роботи на посаді судді та посадах державної служби станом на 27.03.2015р. становить 13 років 3 місяці та 6 днів.
Згідно п. 2.13 цього наказу № 5-к від 03.01.2012 року судді ОСОБА_1. встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 30 відсотків посадового окладу, стаж роботи на посаді судді та на посадах державної служби якого становить більше 10 років.
10.04.2013 року закінчився п'ятирічний строк перебування позивача на посаді судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Указом Президента України №419/2015 від 14.07.2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади судді Кіровоградського окружного адміністративного суду у зв'язку із закінченням строку, на який його призначено.
Відповідно до ст. 133 та ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції Закону України № 192-VIII від 12.02.2015р., яка набрала чинності 28.03.2015р.), листа Державної судової адміністрації України № 11-5615 від 26.03.2015р. та до законодавчого врегулювання порядку визначення стажу роботи на посаді судді, для суддів, які призначені на посаду відповідно до законодавства, що діяло до 28.03.2015 року відповідачем видано наказ №41-к від 27.03.2015 року «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1.» відповідно до якого позивачу встановлено доплату за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, стаж роботи на посаді судді якого становить більше 5 років.
Таким чином, наказом №41-к від 27.03.2015 року «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1.» Кіровоградського окружного адміністративного суду, з попереднього стажу позивача було виключено час роботи на посадах державної служби та встановлено щомісячну доплату за вислугу років в розмірі 20 відсотків посадового окладу як судді, стаж роботи якого становить більше 5 років.
Згідно з ч. 1 ст. 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції, викладеній на підставі Закону України від 12.02.2015р. № 192-VIII, виплата суддівської винагороди регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Частиною 2, 5 ст. 133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків, більше 5 років - 20 відсотків, більше 10 років - 30 відсотків, більше 15 років - 40 відсотків, більше 20 років - 50 відсотків, більше 25 років - 60 відсотків, більше 30 років - 70 відсотків, більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу.
Проте, ч. 4 ст. 112 та ч. 10 ст. 133 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, викладеній на підставі Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015р. № 192-VIII, встановлено, що у разі якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може виконувати свої повноваження щодо здійснення правосуддя з наступного дня після закінчення строку, на який його призначено.
Суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
З урахуванням вищезазначеного суд вважає безпідставними доводи позивача стосовно того, що він мав право в період з 27.03.2015р. по 21.04.2015р. на отримання щомісячної доплати за вислугу років в розмірі 30 відсотків посадового окладу, стаж роботи на посаді судді та на посадах державної служби якого становить більше 10 років, тому що відповідно до ч. 4 ст. 112 та ч. 10 ст. 133 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» - суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу, а як уже зазначалось 10.04.2013 року закінчився п'ятирічний строк перебування ОСОБА_1 на посаді судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.
Проте, суд доходить висновку, що і відповідачем безпідставно було винесено наказ від 27.03.2015р. №41-к «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1.» в частині встановлення позивачу з 28 березня 2015 року щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу, стаж роботи на посаді судді якого становить більше 5 років, тому що ч. 10 ст. 133 Законом України «Про судоустрій і статус суддів» позбавляє права на отримання будь яких доплат до посадового окладу судді у якого закінчились повноваження та який не здійснює правосуддя.
Крім того з матеріалів справи вбачається, що наказом Кіровоградського окружного адміністративного суду №44-к від 27.03.2015 року «Щодо нарахування суддівської винагороди суддям, які не здійснюють повноваження» визначено, що суддям Кіровоградського окружного адміністративного суду, які не здійснюють правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці) з 28 березня 2015 року щомісячні доплати до посадового окладу судді не нараховуються, а саме ОСОБА_1. Позивача з наказом ознайомлено під підпис 30.03.2015 року.
Разом з тим необхідно зазначити, що у зв'язку з прийняттям рішення Радою суддів України щодо визначення стажу роботи судді, оскаржуваний наказ №41-к «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1.» скасовано наказом Кіровоградського окружного адміністративного суду № 55-к від 21.04.2015 року. Позивача із вказаним наказом ознайомлено під підпис 30.04.2015 року.
З урахуванням того, що наказ Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.03.2015р. №41-к «Про встановлення доплати за вислугу років судді ОСОБА_1.» на час розгляду справи є скасованим - суд вважає, що і відсутні підстави для визнання вказаного наказу протиправним та стягнення з Кіровоградського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 грошової компенсації у розмірі 1070,63 грн.
При цьому, посилання позивача у позовній заяві на рішення Конституційного суду України щодо гарантій незалежності суддів не стосуються спірних правовідносин у цій справі, які врегульовано спеціальними нормами законодавства, аналіз яких наведено вище.
Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За змістом статей 23 та 1167 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Порядок та підставі відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин врегульований статтею 237-1 Кодексу законів про працю України.
За змістом указаної норми підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього зусиль для організації свого життя.
Верховний Суд України у пункті 13 постанови Пленуму від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз'яснив, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях, у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.
Зокрема, суд при вирішенні зазначеного питання повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практикуму справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Обґрунтовуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, позивач зазначає, що він після виплати відповідачем суддівської винагороди в обмеженому розмірі втратив спокій і надію на відновлення попереднього фінансового стану, постійно перебуває у стані нервового та емоційного напруження. Не має можливості матеріально допомогти своїм непрацездатним батькам: матері 1954 р.н., татусеві 1949 р.н., так само як і непрацездатному дідусеві 1926 р.н. Вказав, що харчуюся найдешевшими продуктами, що підриває його здоров'я та має негативний вплив на відносини всередині сім'ї, у зв'язку із неможливістю забезпечити членам сім'ї достатній життєвий рівень та літній відпочинок на морі. Вказав, що не може придбати собі нові речі, у зв'язку з чим його зовнішній вигляд викликає осуд зі сторони оточуючих людей. Змушений пересуватися по місту громадським транспортом і від цього став частіше хворіти на вірусні хвороби. Не може дозволити собі культурний відпочинок у вигляді: відвідування концертів, виставок інших масових заходів; придбання художньої та професійної літератури, аудіо та відеозаписів; спілкування з друзями та знайомими у закладах громадського харчування, що спричиняє пригнічений психічний стан та не дозволяє у повній мірі насолоджуватися життям.
З зазначеного вбачається, що позивач пов'язує свої моральні страждання саме з виплатою суддівської винагороди в обмеженому розмірі.
При цьому, позивачем не надано жодних доказів які підтверджували б обставини на які він посилається в обґрунтування зазначеної вимоги та заявленого розміру моральної шкоди на суму 1000 грн., не надано доказів того, що позивач звертався до лікаря через нервові зриви та того, що ним приймаються чи то приймались ліки з цієї причини.
Зокрема, не надано доказів, що підтверджують факт заподіяння моральних страждань, причинний зв'язок заподіяної шкоди з моральними стражданнями, чому позивач оцінив моральну шкоду на таку суму та з чого він при цьому виходив, а також інші обставини, що мають значення для вирішення цієї вимоги.
Отже, суд не встановив, а позивач не довів чим саме підтверджується факт заподіяння моральних страждань або втрат немайнового характеру.
Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідач як суб'єкт владних повноважень довів правомірність своїх дій та рішень.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 70-71, 86, 160-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання протиправним наказу, стягнення грошової компенсації та моральної шкоди - відмовити.
Копію постанови направити сторонам по справі.
Постанова суду може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та в строки, встановленні статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя (підпис) Е.О. Юрков