Справа № 820/9285/13-а
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 листопада 2015 року м. Київ К/800/13212/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Приходько І.В.
Бухтіярової І.О. Костенка М.І.
розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м.Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2013 р.

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2014 р.

у справі № 820/9285/13-а

за позовом Публічного акціонерного товариства «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації»

до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» (далі - позивач, ПАТ «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації») звернулось до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі - відповідач, ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області), в якому просило суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, скасувати податкові повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 275 215, 5 грн., в тому числі за основним платежем 183 477 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 91 738,5 грн. та № в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 302 667,72 грн., в тому числі за основним платежем 254 474,47 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 48 193,25 грн.

Як вбачається з матеріалів справи податкове повідомлення-рішення, яким позивачу нараховано грошове зобов'язання з податку на прибуток у сумі 275 215, 5 грн., в тому числі за основним платежем 183 477 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 91 738,5 грн. має № , що не було взято до уваги судами попередніх інстанцій.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2013 р., яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2014 р., адміністративний позов задоволено у повному обсязі: скасовано податкові повідомлення-рішення від 22.04.2013 р. № та податкове повідомлення-рішення від 11.07.2013 р. № , в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 302 667,72 грн., в тому числі за основним платежем 254 474,47 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 48 193,25 грн.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2013 р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2014 р. і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач в письмових запереченнях проти доводів касаційної скарги заперечував, вважає оскаржувані судові рішення законними, обґрунтованими та прийнятими у відповідності до норм діючого законодавства, а тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 07.03.2013 р. по 21.03.2013 р., на підставі направлень від 06.03.2013 р. № 527, 07.03.2013 р. № 531,533,552, 553, 558, пункту 77.7 статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України, посадовими особами ДПІ у Дзержинському районі м. Харкова Харківської області ДПС була проведена документальна планова виїзна перевірка ПАТ «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2010 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2010 р. по 31.12.2012 р., за результатами якої складено акт від 04.04.2013 р. № 1364/2210/24473039, згідно висновків якого, перевіряючими встановлено порушення: - підпункту 14.1.27, пункту 14.1 статті 14, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового Кодексу України, що призвело до заниження додатку на прибуток в розмірі 183 477 грн. та пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 199.1, 199.4, статті 199, пунктів 201.1, 201.4 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення суми податкового кредиту з податку на додану вартість на загальну суму 266 454 грн.

На підставі вказаного акту перевірки 22.04.2013 року було прийнято податкові повідомлення - рішення № , яким позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 314 596,25 грн., в тому числі 266 454 грн. - за основним платежем та 48 142,25 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями та № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання на загальну суму 275 215,50 грн., в тому числі 183 477 грн. - основний платіж та 91 738,5 грн. - за штрафними ( фінансовими) санкціями.

Не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями - рішеннями, ПАТ «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» скористалось правом адміністративного оскарження, у зв'язку з чим 30.04.2013 р. звернулось до ДПС у Харківській області зі скаргою № 221 від 30.04.2013 р.

За результатом розгляду зазначеної скарги, Головне управління Міндоходів у Харківській області прийняло Рішення № 395/10/20-40-10-04-17 від 25.06.2013 р., яким скасовано податкове повідомлення-рішення від 22.04.2013 р. № в частині збільшення грошового зобов'язання (основний платіж) з податку на додану вартість у розмірі 10 447,00 гривень, в іншій частині вказане рішення та податкове повідомлення-рішення № залишено без змін, а скаргу № 221 від 30.04.2013 р. без задоволення.

На підставі вказаного рішення винесено податкове повідомлення-рішення від 11.07.2013 р. № на загальну суму 304 201,25 грн., в тому числі за основним платежем 256 007 грн. та за штрафними санкціями 48 194, 25 грн.

11.07.2013 р. ПАТ «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» звернулось до Міністерства доходів і зборів України зі скаргою № 354 від 11.07.2013 р. про скасування всіх вищезазначених податкових повідомлень-рішень.

18.09.2013 р. на адресу позивача надійшло Рішення Міністерства доходів і зборів № 10917/6/99-99-10-01-15 від 12.09.2013 р. про результати розгляду скарги, яким скаргу ПАТ «Науково-технологічний інститут транскрипції, трансляції і реплікації» № 354 від 11.07.2013 р. залишено без задоволення.

Як вбачається з акту перевірки від 04.04.2013 р. № 1364/2210/24473039 підставами для донарахування позивачу зазначених податкових зобов'язань слугували висновки перевіряючих про неправомірність формування позивачем складу валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським взаємовідносинам з ТОВ «Сьомий розряд» та ТОВ «Трудовий контракт», ПАТ «Страхова компанія «ЛЕММА» та ПП «Будком-Алон», оскільки, на переконання податкового органу, угоди укладені позивачем із зазначеними контрагентами не мають мети реального настання правових наслідків обумовлених змістом правочинів.

Суд першої інстанції, висновки якого підтримала колегія суддів апеляційної інстанції, вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що матеріалами справи підтверджується належним чином та в повному обсязі виконання укладених позивачем зі своїми контрагентами правочинів, а відповідач, як суб'єкт владних повноважень, враховуючи, що висновки викладені в акті податкової перевірки не узгоджуються з нормами матеріального права, - не довів правомірності прийнятих ним податкових повідомлень-рішень.

Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з такою позицією судів попередніх інстанцій виходячи з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України зазначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі, якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Що стосується зобов'язання визначеного позивачеві з податку на прибуток приватних підприємств, то відповідно до пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються з: - витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; - інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; - крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Отже, показник витрат безпосередньо впливає на об'єкт оподаткування.

Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Із зазначених правових норм вбачається, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та валові витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку.

Крім того, формування суб'єктом господарювання податкового кредиту та валових витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, у перевіреному податковим органом періоді позивачем, в межах своєї господарської діяльності, було укладено ряд правочинів зі своїми контрагентам - ТОВ «Сьомий розряд», ТОВ «Трудовий контракт», ПАТ «Страхова компанія «ЛЕММА» та ПП «Будком-Алон».

В матеріалах справи наявні в повному об'ємі первинні документи бухгалтерського та податкового обліку які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та вказаними контрагентами, і як вірно встановлено судами попередніх інстанцій, зазначені документи складені за результатами проведених операцій та з дотриманням вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», статті 44, статті 201 Податкового кодексу України, пункту 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704) і містять у собі відомості щодо змісту та обсягу проведених операцій, які узгоджуються між собою.

Отже, фактичні обставини об'єктивно засвідчують правомірність формування позивачем податкового кредиту та віднесення відповідних сум до складу валових витрат, відповідно до первинних бухгалтерських документів на виконання умов викладених вище договірних відносин.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, підприємства ознак фіктивності на час здійснення господарських операції не мали, що зумовлює хибність висновків податкового органу про вчинення платником податків порушень податкового законодавства, щодо неправомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість та віднесення відповідних сум до складу валових витрат по взаєморозрахунках з вказаними контрагентами за період, що перевірявся, а відтак, вони не можуть бути покладені в основу спірних податкових повідомлень-рішень.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте податковий орган цього обов'язку не виконав.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень, судами першої та апеляційної інстанцій були порушені норми матеріального та процесуального права.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. При уточненні позовних вимог позивачем була допущена описка: невірно зазначено номер податкового повідомлення-рішення, яким позивачу було нараховано суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 275 215, 5 грн., в тому числі за основним платежем 183 477 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 91 738,5 грн., а саме: замість вимоги про скасування податкового повідомлення-рішення № від 22.04.2013 р. зазначена вимога про скасування податкового повідомлення-рішення № .

Зазначене не призвело до неправильного застосування судами норм матеріального чи процесуального права і як наслідок невірного вирішення справи по суті, однак, в зв'язку з тим, що судами попередніх інстанцій цього не було враховано, колегія суддів касаційної інстанції приходить до висновку про необхідність зміни резолютивної частини рішення суду першої інстанції з зазначенням вірного номеру скасованого податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим лише в частині.

На підставі викладеного, керуючись статтями 222, 223, 225, 230, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2013 р. у справі № 820/9285/13-а змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення у такій редакції: «Скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Дзержинському районі м. Харкова Державної податкової служби від 22.04.2013 р. № 0».

В решті постанову Харківського окружного адміністративного суду від 17.12.2013 р. та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 18.02.2014 р. у справі № 820/9285/13-а залишити без змін.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис) І.В. Приходько
Судді: (підпис) І.О. Бухтіярова
(підпис) М.І. Костенко