Справа № 2а-8688/12/2670
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2012-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. № 27/157
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2012 року 14:28 № 2а-8688/12/2670

За позовом ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення № 240-12 від 22.05.2012, зобов'язання вчинити певні дії
Судова колегія у складі:

Головуючий суддя О.В.Головань,

судді Н.Г.Вєкуа, А.В.Літвінова

секретар О.С.Макаренко

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2 - п/к (дог. від 12.07.12 р.)

Від відповідача: ОСОБА_3 - п/к (дов. від 09.07.12 р.)

Обставини справи:

Позовні вимоги заявлені про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 22.05.2012 р. № 240-12 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов'язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту в Україні відповідно до вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні 31.07.2012 р. оголошено резолютивну частину постанови про задоволення позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Країною громадянської належності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є Киргизька Республіка; національність позивача узбечка.

ОСОБА_1 29.02.12 р. звернулася до Управління у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві із заявою про надання статусу біженця на тих підставах, що вона має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні свого громадянського походження.

Причиною виїзду з Киргизької Республіки позивач назвала побоювання за своє життя через етнічний конфлікт між узбеками та киргизами, який відбувся влітку 2010 року.

Згідно висновку головного спеціаліста відділу у справах біженців, затвердженого заступником начальника управління у справах біженців 18.05.12 р., рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.05.12 р. позивачем отримано рішення Державної міграційної служби України №240-12 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до аб. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

21.06.12 р. позивачу направлено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №34, яке нею отримано 25.06.12 р.

26.06.12 р. позивач звернувся до суду з позовом про оскарження вказаного рішення.

Позивач ОСОБА_1 вважає оскаржуване рішення незаконним, необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Згідно із. ч. 13 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі, якщо спеціально уповноважений Центральний орган виконавчої влади з питань міграції прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

З тексту й змісту повідомлення № 34 від 21.06.2012 р. не вбачається викладення причин відмови в наданні статусу біженця ОСОБА_1, отже зазначене повідомлення не відповідає вимогам ч. 13 ст. 10 Закону.

На думку позивача, відповідач не провів перевірку наявності чи відсутності у позивача підстав для отримання додаткового захисту.

У заяві про надання статусу біженця, анкеті та під час співбесіди ОСОБА_1 зробила заяву про те, що станом на теперішній час в Киргизькій Республіці відбуваються переслідування з етнічних причин.

Під час співбесіди позивач зазначила, що вона не може і не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань внаслідок військових дій на території Киргизькіої Республіки. Також деяких сусідів позивача заарештувала міліція, тому вона та її чоловік боялися за свої життя та свободу і були змушені залишити свою домівку.

Представник позивача зазначив, що об'єктивну сторону наявності у позивача побоювань стати жертвою переслідувань підтверджує інформація по країні його походження, яка наявна у відкритих джерелах.

Представник позивача стверджує, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров'ю та свободі, а також життю його близьких родичів буде загрожувати реальна небезпека.

Оскільки відповідач не вимагав додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади, то у нього не було жодних сумнівів у достовірності повідомленої позивачем інформації.

Позивач відповідає умовам для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки перебуває за межами країни своєї громадянської належності; не може і не бажає повертатися до неї, так само як користуватися допомогою цієї країни, оскільки має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в країні належності.

Відповідач Державна міграційна служба України проти задоволення позовних вимог заперечив; на виконання вимоги суду надав копію матеріалів особової справи позивача.

Відповідач зазначає, що під час критичного періоду в Киргизії заявниця перебувала в Узбекистані і мала реальну можливість клопотати про залишення в цій країні, оскільки в Узбекистані проживає її мати та діти, які знаходяться на вихованні матері.

На думку представника відповідача, всі зміни після етнічного конфлікту в Киргизії свідчать про стабілізацію ситуації та сприяння влади Киргизії із забезпечення миру між двома етнічними общинами та покращення умов, в які потрапили постраждалі з обох сторін.

Відповідач стверджує, що у ході співбесіди із позивачем отримана інформація обґрунтовано доводить, що позивач є економічним мігрантом, а не біженцем, оскільки позивач не бажає в будь-якому разі повертатися до Киргизії, навіть за відповідних умов життя.

Також відповідач зазначає, що позивач на територію України прибула не вперше. Перший раз до України вона потрапила 06.07.2010 р., проте за статусом біженця невідкладно не звернулась; 03.12.2010 р. виїхала з України до Російської Федерації. На території Росії позивач перебувала приблизно тиждень, після чого її чоловік не дозволив їй їхати в Узбекистан і наказав повернутися.

Перебуваючи на територіях двох безпечних країн (Узбекистан та Російська Федерація) позивач не звернулася із заявами про надання статусу біженця.

Матеріали особової справи позивача свідчать про те, що її заява про переслідування є очевидно необґрунтованою, а основною метою звернення до міграційної служби була легалізація на території України.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представника позивача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення з таких підстав.

Порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту регулюється ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із ч. 5 ст. 10 Закону, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", в тому числі, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно змісту оскаржуваного рішення підставою для його прийняття був аб. 4 ч. 1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", - як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

На думку суду, відповідачем не повною мірою досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, а саме.

Підтвердження обгрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця.

Відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення позивача та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця, в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, та протоколах співбесід.

Матеріали особової справи, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наяваність у неї обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в Киргизькій Республіці.

Зокрема, інформація про ситуацію з порушенням прав людини в Киргизькій Республіці опублікована Міжнародною правозахисною організацією Міжнародна Амністія у доповіді за червень 2012 року, згідно з якою мають місце докази масових, систематичних актів насилля проти узбекського населення південного міста Ош, де проживала позивач.

Згідно з матеріалами Міжнародної правозахисної організації Міжнародна Амністія, незважаючи на схвальні ініціативи влади за останні два роки, їй не вдалося виконати свій обовязок щодо ефективного розслідування злочинів, які мали місце влітку 2010 року. Також влада не змогла забезпечити здійснення справедливого правосуддя задля захисту людей, які стали жертвами злочинів та порушень прав людини.

Згідно із ч. 11 ст. 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ч. ч. 3 ст. 10 Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

В даному випадку відповідачем, крім співбесіди з позивачем, не було поставлено вимаги щодо надання додаткових відомостей ні від позивача, ні від органів державної влади для уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача станом на час прийняття оскаржуваного рішення.

В той же час, суд не може погодитися з посиланнями відповідача на наявність в даному випадку такої підстави для відмови як перебування до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в третій безпечній країні.

Згідно змісту оскаржуваного рішення в ньому не міститься посилання на цю обставину, тоді як на неї є посилання у висновку головного спеціаліста відділу у справах біженців, затвердженого заступником начальника управління у справах біженців 18.05.12 р., а також у запереченях відповідача на позовну заяву.

Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Таким чином, для висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з посиланням на перебування у третій безпечній країні, відповідач мав дослідити відповідність Узбекистану та Російської Федерації вимогам для визнання їх обох або однієї з цих країн третьою безпечною країною, що в даному випадку не зроблено.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно.

З врахуванням викладеного суд дійшов висновку про порушення відповідачем як суб'єктом владних повноважень вимог щодо обгрунтованості оскаржуваного рішення та необхідності повторно розглянути заяву позивача.

На підставі вищевикладеного, ст. 160-163, 186 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 240-12 від 22.05.2012 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

3. Зобовязати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства.

4. Стягнути з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 32, 19 грн. судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Державної міграційної служби України.

5. Постанова може бути оскаржена в порядку ст. 186 КАС України.

Головуючий Суддя О.В. Головань

Судді Н.Г. Вєкуа

ОСОБА_4

Повний текст постанови

виготовлено і підписано 02.08.12 р.