Справа № 2-а-7517/10/2270
Суддя: Лабань Г.В.
Дата ухвалення: 2010-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 2-а-7517/10/2270
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 листопада 2010 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:позивача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом < в особі > < в чиїх інтересах > ОСОБА_3 < 3-тя особа > до Головного управління внутрішніх військ МВС України < 3-тя особа > про визнання протиправним та скасування рішення від 16.08.2010 року і зобов'язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним і скасування рішення Комісії Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій щодо неможливості визнати його учасником бойових дій, оформленого протоколом № 5 від 16.08.2010року, та зобовязати Головного управління внутрішніх військ МВС України вчинити дії щодо визнання його учасником бойових дій із видачею на його імя посвідчення установленого зразка.

В обґрунтування своїх вимог посилався на п. 2 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», згідно з положеннями якого учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Позивач вважає, що відповідач неправомірно дійшов висновку про неможливість визнання його учасником бойових дій, оскільки, навчаючись у Вищому політичному училищі ім..60 річчя ВЛКСМ МВС СРСР у 1988 р за рішенням уряду СРСР, розпорядженням командувача внутрішніх військ МВС СРСР та за наказом начальника училища неодноразово залучався та був направлений у службові відрядження в райони надзвичайного стану Азербайджанської та Вірменської РСР для участі у спеціальних операціях та для виконання завдань по забезпеченню громадського порядку.

Під час судового розгляду позивач підтримав позов у повному обсязі, посилаючись на ті ж обставини, що викладені у заяві та просив задовольнити його вимоги.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, надіслав суду письмові заперечення. У запереченнях представник відповідача, в обґрунтування своїх міркувань посилався на постанову Кабінету Міністрів України № 63 від 08.02.1994 р. «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в якій визначено перелік держав та періоди бойових дій на їх території, однак у даному Переліку не передбачені держави і період, які зазначені у документах позивача. До іншої держави у закордонне відрядження позивач не направлявся, оскільки на той час перелічені позивачем РСР не були суверенними державами та входили до складу Союзу ОСОБА_4 Соціалістичних Республік, отже позивач направлявся у службове відрядження в межах однієї держави.

Суд заслухавши пояснення позивача, ретельно оцінюючи подані сторонами докази, що ґрунтуються на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

В силу ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Позивач під час проходження навчання у Вищому політичному училищі ім. 60- річчя ВЛКСМ МВС СРСР , залучався до виконання спеціальних завдань в умовах надзвичайного стану та при збройних конфліктах по нормалізації обстановки, відновлення законності та правопорядку на території Азербайджанської та Вірменської РСР протягом 1988 року відповідно до наказів начальника училища від 03.03.1988 р. № 57 с/ч , від 12.03.1988 р. №65 с/ч, від 23.03.1988р. №76 с/ч , від 31.03.1988 р. №84 с/ч, від 16.06.1988 р. №152 с/ч , від 05.08.1988 р. №198 с/ч перебував у відрядженнях у містах Баку та Єреван на територіях Азербайджанської та Вірменської РСР для виконання службових обовязків по забезпеченню охорони громадського порядку за надзвичайних обставин, повязаних з масовими антигромадськими проявами.

Наведене обєктивно підтверджуються довідкою Центрального архіву внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації від 18. 05.2010 року № 4/А/О -207 та не заперечуються відповідачем у письмових запереченнях.

Позивач звернувся до Комісії ГУВВ МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасників бойових дій із заявою про визнання його учасником бойових дій у звязку з перебуванням у 1988 році у службових відрядженнях для виконання завдань по охороні громадського порядку, повязаних з масовими антигромадськими проявами, на території республік Вірменської та Азербайджанської РСР.

За результатом розгляду матеріалів про визнання позивача учасником бойових дій Комісія прийняла рішення про відмову у визнанні його учасником бойових дій за відсутністю правових підстав оформлене протоколом комісії №5 від 16.08.2010р.

Відповідно до п. 2 ст. 6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захистуучасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»затверджено перелік держав, яким надавалася допомога за участю військовослужбовців ОСОБА_4, ОСОБА_5, Комітету державної безпеки та осіб рядового, начальницького складу і військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, військовослужбовців Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, інших військових формувань, осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, і періодів бойових дій на їх території, де також міститься вказівка, що бойові дії велися і в інших країнах після грудня 1979 року.

Хоча Азербайджан та Вірменія не включені до переліку держав і періодів бойових дій на їх територіях, що затверджені постановою КМУ від 08.02.1994 р.№63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, відповідно до п.2 ч.1 ст.6 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту від 22.10.1993 р., учасниками бойових дій визнаються особи, які працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ.

Проаналізувавши вказані нормативні акти, суд дійшов висновку, що під визначенням «інші країни після 1979 року», яке міститься в Постанові Кабінету Міністрів України № 63 від 8 лютого 1994 року, слід розуміти в т.ч. і колишній Союз РСР. Такий висновок суду ґрунтується на наступному.

24 серпня 1991 року внаслідок проголошення України незалежною демократичною державою, Україна стала незалежною державою по відношенню до будь-якої країни, в т.ч. і по відношенню до колишнього Союзу РСР. Таким чином, враховуючи те, що визначення "інші країни після 1979 року" міститься в Постанові Кабінету Міністрів України, яка прийнята у відповідності до законодавства незалежної держави України, то термін "інші країни" слід розуміти по відношенню саме до незалежної держави Україна, а не по відношенню до колишнього Союзу РСР.

Також, слід зазначити, що в примітці № 6 до п. "інші країни після 1979 року" встановлено, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялись військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

Разом з тим, на відміну від інших приміток №№ 1, 2, 3, 4, 5, 7 до цього пункту, в яких безпосередньо зазначено, що вони поширюються на обмежене коло осіб, примітка № 6 до п. "інші країни після 1979 року" лише встановлює, що надання пільг саме військовим фахівцям, які направлялись Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР, залежить від наявності довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях. При цьому зазначена примітка № 6 ніяким чином не обмежує коло осіб на яких розповсюджується п. "інші країни після 1979 року". Таким чином вважати що п. "інші країни після 1979 року" стосується виключно військових фахівців, що направлялися Генеральним штабом Збройних Сил СРСР немає ніяких підстав.

Крім того, слід зазначити, що чинне законодавство України не містить визначення терміну «бойові дії», а також вичерпних характеристик, які б давали можливість визначити певні дії як бойові. Отже, при визначенні, чи мають дії, в яких позивач брав участь на територіях Азербайджанської, Вірменської, Узбецької та Грузинської РСР характер бойових, слід враховувати в повному обсязі обставини, які супроводжували його перебування на зазначених територіях. При цьому слід також ураховувати, що загальновідомими фактами є те, що в період, який передував відокремленню колишніх союзних республік Союзу СРСР та створення на їх території незалежних держав, а саме у період з 1988 по 1991 роки в СРСР, зокрема в кавказьких республіках виникали непоодинокі етнічні конфлікти, що супроводжувались збройними сутичками. Збройні сили СРСР і органи внутрішніх справ у даних регіонах виконували бойові завдання, метою яких були захист мирного населення та приборкання конфліктуючих сторін. На час існування Союзу РСР та партійної ідеології, що панувала у той період, не визнавалось, що в союзних республіках могли вестись бойові дії і реальна інформація про їх трагічні наслідки замовчувалась, що не дає можливості встановити факти виключно з офіційних документів

Відрядження військового оперативного резерву від Ленінградського вищого політичного училища МВС СРСР, в складі якого був позивач, повязане зі збройним конфліктом між азербайджанським та вірменським населенням.Службові завдання виконувались у встановленій бойовій екіпіровці зі штатною зброєю.

Позивачем до адміністративного позову додані статті засобів масової інформації та витяги із них щодо хронології подій Вірмено-Азербайджанського конфлікту під час виконання позивачем спецзавдань у службових відрядженнях. Відповідно до інформації, яка міститься в зазначених виданнях, на той час на територіях Азербайджанської та Вірменської РСР відбулись масові заворушення та безпорядки з використанням вогнепальної зброї, які супроводжувались чисельними людськими жертвами серед громадського населення та постраждалими серед працівників правоохоронних органів та військовослужбовців.

Хоча Азербайджанська та Вірменська РСР не включені у перелік держав і періодів бойових дій, судом при розгляді справи встановлено, що позивач виконував завдання в умовах масових заворушень та безпорядків при міжетнічних збройних конфліктах, які відбувались на вказаних територіях і піддавав ризику своє життя і здоровя.

Наведене підтверджується переліком, до додатку до наказу МВД СРСР від 29.11.1989 р. №298 регіонів, де в період до 25.09. поточного року виникали надзвичайні обставини, повязані з масовими антигромадськими проявами.

У частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). В даному випадку відповідачем не враховано цілий ряд обставин, які мають значення для прийняття рішення щодо можливості надання позивачу статусу учасника бойових дій.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на нормах діючого законодавства та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 71, 86, ст.ст. 158-163, КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій від 16.08.2010 року протоколу №5 про відмову у визнанні ОСОБА_3 учасником бойових дій.

Зобов"язати Головне управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України вчинити дії щодо визнання ОСОБА_3 учасником бойових дій та видачі на його ім"я посвідчення установленого зразка.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2010 року

Постанова не набрала законної сили < Дата набрання законної сили >

Суддя/підпис/ОСОБА_1
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1