Справа № 2а-889/11
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" листопада 2015 р. м. Київ К/800/14611/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Розваляєвої Т.С.
Чалого С.Я.
при секретарі -Гуловій О.І.
за участю представника:позивача - ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за касаційною скаргоюОСОБА_6
напостанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2013р.
у справі№ 2а-889/11
за позовомОСОБА_6
доБрідської сільської ради Іршавського району Закарпатської області
третя особаОСОБА_7
провизнання нечинним та скасування рішень

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом до Брідської сільської ради Іршавського району Закарпатської області про визнання нечинними та скасування рішення від 22.06.2010 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації на передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_7» та рішення від 16.09.2012 року «Про передачу земельної ділянки у власність громадянки ОСОБА_7».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 10.01.2003 року. Даний земельний акт виготовлено згідно діючого на той час земельного законодавства. На даний час виникла потреба отримання кадастрового номеру земельної ділянки. Звернувшись до відповідних органів державного комітету України із земельних ресурсів, йому було відмовлено у зв'язку з тим, що його земельна ділянка має накладку із земельною ділянкою громадянки ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2, яка вже є в земельному кадастрі. Документацію зазначеної земельної ділянки було виготовлено на підставі рішень Брідської сільської ради від 22.05.2010 року та 16.09.2011 року, яка не взяла до уваги межі його земельної ділянки як приватного власника відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 10.01.2003 року. Позивач вважає, що оскаржуваними рішення порушені його права які передбачені ст.ст. 78-81,90,125,126 Земельного кодексу України та ст. 41 Конституції України.

Постановою Іршавського районного суду Закарпатської області від 07.11.2012 року позов задоволено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2013р. постанову Постановою Іршавського районного суду Закарпатської області від 07.11.2012р. скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2013р. ОСОБА_6 звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач ОСОБА_6 є власником земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 10.01.2003 року, виданого на підставі Технічної документації. У зв'язку з потребою отримання кадастрового номеру земельної ділянки позивач виготовив Технічну документацію.

Однак, в отриманні кадастрового номеру земельної ділянки ОСОБА_6, міськрайонним управлінням Держкомзему у місті Іршава і Іршавському районі Закарпатської області було відмовлено, у зв'язку з тим, що земельна ділянка позивача має накладку із земельною ділянкою громадянки ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2, яка вже є в земельному кадастрі.

Як вбачається із рішення Брідської сільської ради Іршавського району Закарпатської області від 22.06.2010 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки» сільська рада надала дозвіл ОСОБА_7 на виготовлення технічної документації по передачі у власність земельної ділянки яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

16.09.2011 року Брідська сільська рада Іршавського району Закарпатської області прийняла рішення «Про передачу земельної ділянки» ОСОБА_7» в розмірі 0,1540 га. для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_2.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при виготовленні технічної документації до державного акту який виготовлений на ім'я ОСОБА_7 були допущені технічні помилки, а тому оскаржувані рішення є нечинними.

Натомість, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що право позивача який являється власником земельної ділянки та яка належить йому на праві власності і межує з земельною ділянкою яка належить ОСОБА_7, не підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог щодо скасування рішень суб'єкта владних повноважень, оскільки, оскаржувані рішення жодним чином не порушують право власності ОСОБА_6 на його земельну ділянку. Крім того, державний акт, який виданий ОСОБА_7, позивач не оскаржує.

Однак, колегія суддів вважає такі висновки суду апеляційної інстанції передчасними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 144 Конституції України визначає, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ст.59 Закону України «Про землеустрій», врахування приватних інтересів при здійсненні землеустрою на місцевому рівні полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність та користування земельних ділянок і в захисті їхніх прав на землю.

З 01.01.2002 року відповідно до статті 125 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року право власності або право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

З 02.05.2009 року у відповідності із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникало з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно до ч.1 ст.126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; або свідоцтвом про право на спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, право власності ОСОБА_6 виникло значно раніше ніж право власності ОСОБА_7

Таким чином, Брідська сільська рада надаючи дозвіл ОСОБА_7 на виготовлення технічної документації на передачу у власність земельної ділянки та рішення про передачу земельної ділянки у власність, що межує з земельною ділянкою позивача (ОСОБА_6), необхідно було вирішити та узгодити питання щодо меж земельної ділянки ОСОБА_7, оскільки у ОСОБА_6 вже існувало право власності на сусідню земельну ділянку.

Тобто, сільська рада, надаючи у власність ОСОБА_7 земельну ділянку, повинна була вчинити дії що унеможливлювали б її накладення на земельну ділянку ОСОБА_6

Судом першої інстанції допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 який працює начальником міськрайонного управління Держкомзему у місті Іршава і Іршавському районі Закарпатської області. З його пояснень судом першої інстанції з'ясовано, що відповідно до чинного законодавства органи Держкомзему визначають кадастровий номер земельної ділянки. Якщо вбачається накладка вони повертають кадастрову справу на доопрацювання. Земельна ділянка ОСОБА_6 накладається на суміжні ділянки, відповідно управління Держкомзему не може надати кадастровий номер ділянці ОСОБА_6 Земельний акт на право власності ОСОБА_6 є старого зразка, земельний акт ОСОБА_7 нового зразка. Міськрайонне управління Держкомзему у місті Іршава і Іршавському районі Закарпатської області не проводить геодезичні роботи,у відділ надходять готові матеріали з підписами відповідних організацій, і можливо вказаними організаціями було допущено помилку, але новий земельний акт ОСОБА_7 виготовлено з порушеннями, тому, що не було узгоджено з суміжними землекористувачами. Сільська рада та інші відповідні органи не в повному обсязі вивчили матеріали попереднього погодження, не взяли до уваги державний акт на земельну ділянку ОСОБА_6, який є дійсний. Проектна організація не перевірила та не зробила збірний кадастровий план, що призвело до порушень.

Враховуючи наведене, судова колегія дійшла висновку, що в даному випадку має місце накладення плану-схеми земельної ділянки третьої особи з земельною ділянкою позивача, що в свою чергу позбавляє останнього можливості реалізувати своє право власника земельної ділянки.

Тобто спірним у даному випадку є неналежне розроблення технічної документації (з суттєвими порушеннями) під час передачі земельної ділянки ОСОБА_7, оскільки поряд існувала земельна ділянка ОСОБА_6, у якого вже існувало право власності на земельну ділянку. Отже, розробляючи технічну документацію щодо надання у власність ОСОБА_7 земельної ділянки слід було детальніше приділити увагу щодо недопущення накладення даної земельної ділянки на інші сусідні земельні ділянки, право власності яких вже існувало на той час. Сільська ж рада ухвалюючи оскаржуване рішення також повинна була вжити відповідних заходів щодо недопущення накладення земельної ділянки що передавалась ОСОБА_7 на інші земельні ділянки.

З огляду на наведене та матеріали справи, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції стосовно того, що саме внаслідок неправомірних дій відповідача порушено право власності позивача на землю.

Згідно із частиною першою статті 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до частин другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України в разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Таким чином, якщо правовий акт органу місцевого самоврядування, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси територіальних громад чи окремих осіб, він може бути скасований у судовому порядку.

Колегія суддів вважає необґрунтованим посилання суду апеляційної інстанції на те, що право позивача у даному випадку не порушено, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду (п. 8 ст. 3 КАС України).

Згідно зі ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Також, згідно зі статтею 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними у судовому порядку.

При цьому ч. 1 ст. 6 КАС України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір, суди повинні встановити, в чому полягає порушення прав позивача оскаржуваним актом.

Тобто, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

В даному випадку Брідська сільська рада Ірашавського району Закарпатської області надаючи ОСОБА_7 у власність земельну ділянку, яка накладається на земельну ділянку ОСОБА_6, у якого право власності вже існувало, порушує гарантоване Конституцією України право власності останнього.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Враховуючи наведене, судова колегія визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції і вважає, що рішення суду першої інстанції, яке ухвалене відповідно до закону, було помилково скасовано судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 226, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2013р. скасувати, а постанову Іршавського районного суду Закарпатської області від 07.11.2012р. залишити в силі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: