Справа № 826/17395/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-11-03 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 листопада 2015 року 17:08 № 826/17395/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Аблова Є.В.,

при секретарі судового засідання Мар'янченко Д.А.,

за участю сторін:

представника позивача - Кійко В.І.,

представників відповідача - Дрозд І.С.,

слухача - Ільченко Б.О.,

розглянувши в судовому засіданні адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» до Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників про скасування податкового повідомлення-рішення, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що висновки відповідача в акті перевірки є необґрунтованими, оскільки посилання на протокол допиту свідка - директора контрагента та недоліки бухгалтерської та податкової звітності ПП «Ан Транс», відсутність у нього належних засобів та фондів, наявність фактів неподання контролюючим органом документації, відсутність його за зареєстрованою адресою, не є свідченням фіктивності здійснюваних операцій, а відтак підставою для донарахування грошових зобов'язань.

В позовній заяві позивач просить суд: скасувати повністю податкове повідомлення-рішення Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 11.08.2015 року №; стягнути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» суму сплаченого судового збору.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог та правомірність прийняття оскаржуваних повідомлень-рішень, оскільки позивачем не доведено товарності та реальності господарських правовідносин з контрагентом, а відтак у позивача не було правових підстав для віднесення сум до валових витрат по взаємовідносинах з його контрагентом.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

На підставі направлення від 20.07.2015 р. №508, виданого Міжрегіональним головним управлінням ДФС - Центральним офісом з обслуговування великих платників, на підставі п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20 та п.п.78.1.11 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України згідно постанови від 29.01.2015 р. старшого з ОВС першого ВКР СУФР ГУ ДФС в Одеській області старшого лейтенанта податкової міліції та відповідно до наказу Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників від 16.07.2015 р. №642 проведено позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ПП «Ан Транс» () за період із 01.01.2013 по 31.12.2013, за результатами якої складено відповідний акт перевірки №34/28-10-40-50/20010397 від 31.07.2015 р.

Перевіркою встановлено порушень: п. 138.2 ст. 138, пп. 139.19 п.139.1 ст. 139 Податкового кодексу України підприємством неправомірно віднесено до складу валових витрат у 2013 році витрати пов'язані з придбанням товарів у ПП «Ан Транс», які не спричиняють реального настання правових наслідків на суму 3524555 грн., що призвело до заниження податку на прибуток на суму 669666 грн. за 2013 рік.

На підставі акта перевірки та виявлених порушень податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.08.2015 р. за №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 669666 грн. за основним платежем та 334833 за штрафними санкціями.

Незгода позивача з прийнятим податковим органом податковим повідомленням-рішенням зумовила звернення до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, за період, що перевірявся, ТОВ «АТ Каргіл» () укладено з ПП «Ан Транс» () наступні договори: №CVP54547 від 18.10.2013 р., № CVP53213 від 07.10.2013 р., № CVP53000 від 03.10.2013 р., № CVP52876 від 02.10.2013 р., №47883 від 08.07.2013 р., № CVP51981 від 19.09.2013 р., № CVP52188 від 23.09.2013 р., № CVP50888 від 04.09.2013 р., № CVP47361 від 01.07.2013 р., № CVP48551 від 18.07.2013 р., № CVP48479 від 17.07.2013 р., № CVP48696 від 22.07.2013 р., № CVP48863 від 24.07.2013 р., № CVP48279 від 15.07.2013 р., CVP48155 від 12.07.2013 р., № CVP49038 від 26.07.2013 р., № CVP48948 від 25.07.2013 р., CVP48370 від 16.07.2013 р. щодо поставки ріпака урожаю 2012/13 рр.

На виконання умов договорів ПП «Ан Транс» () виписані для ТОВ «АТ Каргілл» () податкові та видаткові накладні, рахунки-фактури.

При цьому, суд звертає увагу, що у видаткових накладних зазначено місце складання: м. Одеса, від постачальника директор ОСОБА_4, постачальник ПП «Ан Транс» ().

Водночас, судом встановлено, що у провадженні слідчого управління ФР ГУ ДФС в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000149 від 27.06.2014 р. щодо службових осіб ТОВ «Іст Грейнс» за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.212, ч.5 ст.191 ч.2 ст15 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що службові особи ТОВ «Іст Грейнс» (), шляхом незаконного завищення валових витрат по фінансово-господарським операціям з ПП «Ан Транс» () протягом 2013 року,- умисно ухилились від сплати податку на прибуток на загальну суму 2 870 тис. грн.

Також встановлено, що ПП «Ан Транс» за юридичною (податковою) адресою не знаходиться. Проведеними заходами встановити фактичне місцезнаходження підприємства не виявилось можливим. Основні засоби ведення фінансово-господарської діяльності, а саме складські, виробничі приміщення, транспортні засоби, фактичні трудові ресурси на підприємстві, відсутні.

Засновником та директором ПП «Ан-Транс» являється ОСОБА_4, який придбав дане підприємство з метою прикриття незаконної діяльності.

07.11.2014 р. вироком Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_4 визнаний винним, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.205 КК України (фіктивне підприємництво).

Податковим органом на слідчого направлено запит від 19.02.2015 р. №3129/7/28-10-40-5-14 про надання інформації та документів (протоколи опитування/допиту або пояснення осіб, що були або повинні були причетні до проведення господарських операцій, висновки експертизи підписів цих осіб на первинних документах, інші документи), які могли б свідчити про порушення норм законодавства підприємством ПП «Ан Транс» () та ТОВ «АТ Каргілл» ().

Листом від 01.04.2015 р. №1699/7/15-32-09-02 від старшого слідчого з ОВС першого ВКР СУФР ГУ ДФС в Одеській області старшого лейтенанта податкової міліції В.А. Шипілова отримано копію протоколу допиту ОСОБА_4 від 10.09.2014 р., копію протоколу допиту ОСОБА_4 від 05.03.2015р.

Згідно з протоколом допиту свідка від 10.09.2014 р., ОСОБА_4, 1990 року народження, громадянина України, тимчасово безробітного, проживаючого в м. Одеса, вул. Грушевського, буд.39/1, корп.3, кв.7 допитано в якості свідка по кримінальному провадженні за №0000149, відносно службових осіб ТОВ «Іст Грейнс», за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.5 ст.191, ч. 3 ст.212 КК України та службових осіб ПП «АН ТРАНС», за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.205 КК України, з якого вбачається, що на ведення від свого імені фінансово-господарської діяльності ПП «АН ТРАНС» він нікого не уповноважував. Особисто жодної діяльності, як директор ПП «АН ТРАНС» не здійснював, рухом коштів по рахунку не керував, товарів ніде не купував та не реалізовував, жодних документів фінансово-господарської діяльності ПП «АН ТРАНС» після відкриття рахунків у банку, не складав та не підписував.

Згідно з протоколом допиту свідка від 05.03.2015р., ОСОБА_4, 1990 року народження, громадянина України, тимчасово безробітного, проживаючого в м. Одеса, вул. Грушевського, буд.39/1, корп.3, кв.7 допитано в якості свідка по кримінальному провадженні за №0000149, відповідно до якого підприємство ТОВ «АТ Каргілл» йому не відомо, з службовими особами даного підприємства не знайомий та ніколи не бачився.

З матеріалів справи також вбачається, що згідно детальної інформації по платнику ПДВ (ПП «Ан Транс») щодо результатів автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів за період серпень - вересень 2013 року: відсутня інформація щодо підприємств-покупців. Згідно архіву податкової звітності за серпень - вересень 2013 року, відсутня реєстрація податкових накладних у ЄРПН виписаних ПП «Ан Транс».

Встановити постачальника вищевказаних послуг (товарів, робіт), перевірити оплату, обсяги та складові поставлених послуг (товарів, робіт) неможливо, оскільки отримати пояснення та документальне підтвердження неможливо.

На підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст,20, пп.78.1.11 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України, було здійснено вихід за податковою адресою: Україна, 65014, м. Одеса, вул. Успенська, буд. 22, кв. (офіс) 202 (зазначеною в системі «Податковий Блок»), та встановлено, що посадові особи ПП «АН ТРАНС» () за зазначеною адресою не знаходяться.

Виходом за податковою адресою м. Одеса, вул. Успенська, 22, оф.202 встановлено, що за зазначеною адресою знаходиться будівля із офісними приміщеннями, охоронець якої (вхід з вулиці Троїцька, 11) повідомив, що посадові особи ПП «АН ТРАНС» розірвали договір та переїхали з офісу ще рік тому. Також використовуючи дані інтегрованої автоматизованої інформаційної системи ДФС «Податковий блок» кількість працюючих згідно поданих податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за ІІ квартал 2013 р. - 1 особа. III, IV квартали 2013 р. - 3 особи, але при наявності повідомлення щодо допущених помилок у податкових розрахунках за формою 1ДФ один із податкових номерів фізичної особи недійсний або серія та номер паспорта відсутні в окремому реєстрі ДРФО.

Згідно поданого фінансового звіту суб'єкта малого підприємництва основні засоби у підприємства відсутні. До того ж особа, на яку зареєстровано підприємство ПП «Ан Транс» заперечує свою участь у діяльності товариства, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, отже, виписані від його імені податкові накладні, видаткові накладні, рахунки-фактури не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами.

Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Частиною 1 статті 3 Господарського кодексу України, господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця.

Таким чином, необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладання з метою, що завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків.

Згідно з ч.2 ст.30 Цивільного кодексу України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також нести відповідальність у разі їх невиконання.

Юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (ст.91 Цивільного кодексу).

Статтею 92 ЦК України (Цивільна дієздатність юридичної особи") встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Вказана підстава, відповідно до ст.234 ЦК України є безумовною підставою для визнання вказаного правочину недійсним, адже відповідно до ст.42 підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст.656 ЦК України).

За ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Моментом виконання обов'язку продавця щодо передачі товару згідно ст.664 ЦК України є: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.1. ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно п.2. ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю.

Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Виходячи з вимог п. 2, ст. 3 цього ж Закону України, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам.

Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями).

Однак, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи взаємовідносини ТОВ «АТ Каргілл» по взаєморозрахункам з ПП «Ан Транс» здійснювались поза межами правового поля..

Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п.138.2. ст.138 Податкового кодексу).

Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст.198 ПК України).

Згідно з п. 198.3. ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п.198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Відповідно до п.201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору.

Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту.

Для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених позивачем у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні".

Як встановлено судом, первинні документи контрагента позивача виписані з порушенням законодавства, а відповідно, позивачем не було належним чином визначено податкового зобов'язання по правовідносинах контрагента із позивачем для сплати до державного бюджету.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 26 вересня 2006 року, правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Це означає, що в результаті виконання сторонами нікчемного правочину не можуть виникати як податкові зобов'язання, так і податковий кредит з податку на додану вартість.

Також, згідно позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної оглядовому листі від 06.07.2009 р. № 982/13/13-09 та доведеної до адміністративних судів України з метою інформування і врахування під час розгляду справ за участю органів державної податкової служби, - правильність формування платником податків валових витрат та податкового кредиту вимагає наявності зв'язку витрат платника податків на придбання послуг з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг. За відсутності ж останнього, відсутні підстави для зменшення бази оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість за рахунок валових витрат та податкового кредиту.

В інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, рух активів у процесі здійснення господарської операції.

При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Таким чином, проаналізувавши наявні матеріали справи та норми зазначеного законодавства, суд вважає правомірними висновки відповідача, викладені в Акті перевірки.

Допустимих доказів, які б спростовували викладенні в Акті перевірки висновки контролюючого (податкового) органу - позивачем до суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що податковий орган при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення та відсутності підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно пп.21.1.1. п.21.1. ст.21 Кодексу посадові особи контролюючих органів зобов'язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Представник відповідача надав суду належні докази, які б підтверджують правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Частиною 1 ст. 94 КАС України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись ст.ст.94, 158-163 КАС України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Каргілл» відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Повний текст постанови складений 10.11.2015 р.

Суддя Є.В. Аблов