Справа № 2а-1970/3817/12
Суддя: Лосєв А.М.
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" листопада 2015 р. м. Київ К/800/61592/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

Лосєва А.М.,

Бившевої Л.І.,

Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря Титенко М.П.

представників сторін:

позивача не з'явився

відповідача Рацина Р.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргуТернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області
на постановуТернопільського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року
та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2014 року
у справі2а-1970/3817/12
за позовомПублічного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз»
доТернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області
провизнання нечинним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Публічного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Тернопільміськгаз») звернулось до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції, правонаступником якої є Тернопільська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Тернопільській області (далі по тексту - відповідач, Тернопільська ОДПІ) про визнання нечинним та скасування податкового повідомлення - рішення № від 05 липня 2012 року.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2014 року, позов задоволено.

Вважаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2014 року і постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач письмових заперечень на касаційну скаргу не надав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 квітня 2010 року по 31 грудня 2011 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року.

За результатами перевірки 14 червня 2012 року складено акт №2293/22-10/211559559 (далі по тексту - Акт перевірки).

Під час проведення перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем, зокрема, пункту 135.1, підпункту 135.4.1 пункту 135.4 статті 135, пункту 137.1 статті 137 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на прибуток на 304573,00 грн. у 4 кварталі 2011 року.

05 липня 2012 року на підставі зазначеного Акта перевірки Тернопільською ОДПІ складено податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобов'язання позивача за платежем податок на прибуток у розмірі 304573,00 грн.

Задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що податковий орган при проведенні перевірки, вказуючи на заниження доходів позивачем, помилково упустив факт визнання витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування.

Переглянувши рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено судами, підставою для збільшення грошового зобов'язання позивача з податку на прибуток стало виявлення податковим органом під час перевірки факту невключення позивачем до валового доходу виручки від реалізації товарів та наданні послуг від діяльності, що підлягає патентуванню протягом 2, 3, 4 кварталів 2011 року.

На обґрунтування правомірності таких дій позивач зазначив про заниження ним витрат в результаті неврахування собівартості реалізованих товарів, наданих послуг, діяльність по яких підлягає патентуванню та які відображені в Додатку 11 до декларації.

В розумінні підпункту 14.1.27 пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України, у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - ПК України), витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Одночасно, згідно підпункту 14.1.36 названої статті господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 138.1. статті 138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із:

- витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті:

- інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу;

- крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу.

Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 статті 138, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку (підпункт 138.1.1. пункту 138.1. статті 138 ПК України).

Згідно абзацу 1 пункту 138.2. статті 138 названого Кодексу витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом ІІ цього Кодексу.

У той же час, підпунктом 139.1.9. пункту 139.1. статті 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до положень підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу;

Аналіз наведеної правової норми дає підстави для висновку, що розрахунок прибутку здійснюється за результатами зменшення суми всіх доходів, визначених у Податковому кодексі України, на суму всіх витрат.

З огляду на викладене, під час розгляду справи обов'язковому з'ясуванню підлягає сума витрат, врахованих платником податків під час розрахунку об'єкту оподаткування податковим на прибуток, наявність у позивача первинних документів на підтвердження суми, яка не була врахована в складі витрат під час такого розрахунку, а також факт надання позивачем під час перевірки контролюючим оралом податкової та бухгалтерської інформації на підтвердження розміру витрат, фактично понесених платником та врахованих під час розрахунку об'єкта оподаткування.

При розв'язанні відповідного спору судам варто враховувати принцип офіційного з'ясування обставин справи, передбачений частинами 4 та 5 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до вказаної норми, суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

У зв'язку з викладеним колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід звернути увагу на дослідження доказів, які б підтверджували обставини, викладені у позові, з'ясувати реальну можливість податкового органу під час перевірки встановити заниження позивачем витрат та, за результатами встановлення відповідних обставин перевірити правомірність оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дали передчасну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи, а тому ухвалені ними судові рішення не можна вважати законними та обґрунтованими.

Згідно частин 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись частиною 3 статті 160, статтями 210, 214, 215, 220, 221, 223, 227, 230, 231, 236, частиною 6 статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

1. Касаційну скаргу Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Тернопільській області задовольнити частково.

2. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2012 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2014 року у справі №2а-1970/3817/12 скасувати.

3. Справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: А.М. Лосєв

Судді: Л.І. Бившева

Т.М. Шипуліна