Справа № 810/3914/15
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2015-11-06 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2015 року (12:27 год.) м. Київ №810/3914/15

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Макаренко К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Держаної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_1 , третя особа, особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні дії,

за участю представників сторін:

позивача - Маковій О.О., довіреність від 14.09.2015 №40-702-10/8420

відповідача - ОСОБА_4, паспорт НОМЕР_1

третя особа - ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_2

Суть спору: Державна архітектурно-будівельна інспекція України звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_4 (далі - відповідач) про зобов'язання ОСОБА_4 знести за власний рахунок самочинно збудованого гаража, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язання ОСОБА_4 знести за власний рахунок самочинно збудовану прибудову до житлового будинку (літ «А») розмірами 4,6х3,0 м. за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 18 вересня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено ОСОБА_2 (а.с. 105) (далі - третя особа або ОСОБА_2.).

Ухвалою суду від 15 жовтня 2015 року первісного позивача - Державну архітектурно-будівельну інспекцію України замінено на належного - Департамент архітектурно-будівельної інспекції у Київській області (далі - позивач або Департамент).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у листопаді 2014 року Департаментом державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області проведено позапланову перевірку дотримання ОСОБА_4 вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, за наслідками якої встановлено факти порушення вимог пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських поселень» та статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Виявлені порушення полягають у тому, що відповідачем здійснені будівельні роботи з будівництва гаража, прибудови до житлового будинку розміром 4,6х3,0 метри та реконструкції даху без документів, що надають право на виконання будівельних робіт.

На усунення виявлених порушень позивачем було видано припис №С-0611/1 від 06.11.2014, яким встановлений строк для усунення порушень до 30 грудня 2014 року.

У лютому 2015 року позивачем було проведено перевірку виконання вимог припису №С-0611/1 від 06.11.2014 та встановлено, що порушення, зафіксовані попередньою перевіркою, ОСОБА_4 не усунуті, документів, що надають право на виконання будівельних робіт, відповідач не отримав.

За таких обставин, позивач стверджує, що будівництво відповідачем було здійснено самовільно, без урахування державних та громадських інтересів і з порушенням інтересів користувачів суміжних земельних ділянок.

Тому, враховуючи, що вжиті позивачем заходи в межах його компетенції не призвели до усунення відповідних порушень, позивач керуючись вимогами статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» вважає, що існують достатні правові підстави для знесення об'єктів самочинного будівництва, у зв'язку з чим звернувся з даним позовом.

Відповідач позов не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що будівництво гаража та прибудови дійсно відбувалось без дозвільних документів, разом з тим, відповідач звертає увагу суду, що був позбавлений об'єктивної можливості отримати дозвільні документи, оскільки власниця суміжної земельної ділянки та частини житлового будинку ОСОБА_2 відмовляється надавати письмову згоду на здійснення будь-яких будівельних робіт. При цьому, відсутність зазначеної згоди власниці суміжної земельної ділянки та частини житлового будинку позбавляє відповідача можливості одноосібно звернутись до відповідних органів з метою узаконення самочинного будівництва. З огляду на викладене, відповідач зазначив, що звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з вимогами про розподіл житлового будинку в натурі та присвоєння окремих поштових адрес.

Крім того, відповідач звертає увагу суду, що оскаржив припис від 12 лютого 2015 року №С-1202/1, винесений за наслідками останньої перевірки, тому посилання позивача на його невиконання і звернення з відповідним позовом про знесення є передчасним.

Таким чином, відповідач стверджує, що позивач не з'ясував усіх обставин здійснення будівництва та вчинених відповідачем дій по виконанню припису №С-0611/1 від 06.11.2014 та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для знесення таких об'єктів.

Третя особа надала пояснення по суті спору, в яких підтримала позицію позивача, та зазначила, що будівельні роботи проведені позивачем з грубими порушеннями чинного законодавства, спричинили пошкодження та створюють загрозу руйнації належної їй частини житлового будинку, у зв'язку з чим, єдиним шляхом поновлення її прав є знесення відповідних об'єктів.

В судовому засіданні представник позивача та третя особа позов підтримали у повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Відповідач у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши осіб, що беруть участь у справі та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 відповідно до ухвали Вишгородського районного суду про затвердження мирової угоди від 18 листопада 1998 року є власником 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1 (а.с. 70). Право власності на вказану частку житлового будинку відповідача зареєстроване Вишгородським бюро технічної інвентаризації, про що в реєстровій книзі №Д-1 зроблено запис №733 від 03.12.1998 року, вказане підтверджується відбитком штампу БТІ на ухвалі (зворотній бік а.с.70).

27 вересня 2011 року відповідач отримав державний акт ЯЛ№323549 на право власності на земельну ділянку площею 0,1081 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 71).

Власником іншої частини житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по вул. Бударіна, буд. 37, смт. Димер, Вишгородський район, Київської області є ОСОБА_2 на підставі договору дарування ВАМ№957378 від 22 серпня 2003 року (а.с. 233).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 30 вересня 2011 року ОСОБА_2 є також власником земельної ділянки площею 0,1242 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Київська область, смт. Димер, вул. Бударіна, буд 37 та підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку ЯК№571280, площею 0,1242 га (а.с. 156).

Судом встановлено, що відповідач у 2010 році виконав будівельні роботи з будівництва гаражу, в 2014 році відповідачем було здійснено будівельні роботи із зведення прибудови до житлового будинку розмірами 4,6х3,0 метри та реконструйовано дах в частині житлового будинку, що належить йому на праві власності.

22 жовтня 2014 року до Державної архітектурно-будівельної інспекції України надійшло звернення ОСОБА_2 щодо перевірки дотримання ОСОБА_4 законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил при будівництві прибудови та реконструкції даху житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12-14).

На підставі зазначеного звернення, 27 жовтня 2014 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією у Київській області видано направлення №14.14/01 для проведення позапланової перевірки реконструкції житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15).

У листопаді 2014 року Департаментом державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил ОСОБА_4

Результати перевірки оформлені актом від 6 листопада 2014 року (а.с. 16-17).

За результатами перевірки з виїздом на місце встановлено, що за адресою:

АДРЕСА_1, розташований житловий будинок, господарські будівлі та споруди.

Відповідно до даних технічного паспорту БТІ на житловий будинок з надвірними спорудами, житловий будинок літ. «А», погріб літ. «В», сарай літ. «Г», погріб літ. «під. Г», вбиральня літ. «Д», сарай літ. «Ж», сарай літ. «З», вбиральня літ. «К», гараж літ. «Л», огорожа 1-6 побудовано у період з 1936 по 2010 роки.

У 2010 році ОСОБА_4 виконав будівельні роботи з будівництва гаражу з порушенням вимог пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», а саме: гараж знаходиться безпосередньо на межі земельної ділянки.

У 2011 році ОСОБА_4 до житлового будинку (літ "А") зведено прибудову розмірами 4,6м*3,0м. та реконструйовано дах без документу, що дає право на виконання будівельних робіт, чим порушено вимоги статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

На підставі акту перевірки від 6 листопада 2014 року Департаментом державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області винесено припис від 06 листопада 2014 року №С-0611/1, яким позивача зобов'язано у строк до 30 грудня 2014 року усунути виявлені актом перевірки порушення (а.с. 18-19).

Крім того, у зв'язку з виявленням порушень у сфері містобудівного законодавства, Департаментом складено протокол про адміністративне правопорушення №1-Л- А-0611/1 від 6 листопада 2014 року та постанову по справі про адміністративне правопорушення від 11 листопада 2014 року №А-1111/3, якою відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою, частиною п'ятою статті 96 КУпАП (а.с. 20-23).

Судом встановлено, що суму штрафу у розмірі 4250,00 грн. на підставі постанови по справі про адміністративне правопорушення від 11 листопада 2014 року №А-1111/3 позивачем сплачено у повному обсязі, що підтверджується квитанцією № N16UF34756 від 17 листопада 2014 року (а.с. 24).

29 січня 2015 року до Державної архітектурно-будівельної інспекції України надійшло повторне звернення ОСОБА_2 про порушення вимог містобудівного законодавства ОСОБА_4 у зв'язку з невиконанням вимог припису від 6 листопада 2014 року №С-0611/1. Штраф відповідачем оплачено в повному обсязі, що підтверджується квитанцією №16UF34756 від 17.11.2014 на суму 4250,00 грн. (а.с.24).

На підставі направлення від 12 лютого 2015 року №131.15/01, звернення ОСОБА_2 від 29 січня 2015 року №7/10-2901/5ц Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції у Київській області проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил ОСОБА_4 за наслідками якої складено акт від 12 лютого 2015 року №б/н (а.с. 40-41).

Перевіркою встановлено, що вимоги припису від 6 листопада 2014 року №С-0611/1 відповідачем не виконано, порушення містобудівного законодавства не усунуто, документу, що надає право на виконання будівельних робіт не отримано, чим порушено вимоги пункту 4 статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Беручи до уваги виявлені порушення, позивачем 12 лютого 2015 року видано ОСОБА_4 припис №С-1202/1, яким останнього зобов'язано отримати документ, що надає право на виконання будівельних робіт у строк до 30 серпня 2015 року (а.с. 42-43).

Крім того, відповідача було попереджено, що у разі не виконання вимог припису від 12 лютого 2015 року №С-1202/1 Департамент буде змушений звернутись до суду з позовом про знесення самочинного будівництва.

За результатами розгляду матеріалів перевірки, протоколу про адміністративне правопорушення від 12 лютого 2015 року №1-Л-А-1202/1, ОСОБА_4 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 188-42 КУпАП, про що винесено постанову від 24 лютого 2015 року №А-2402/1 (а.с. 46-47).

Оскільки вимоги приписів від 6 листопада 2014 року №С-0611/1 та від 12 лютого 2015 року №С-1202/1 відповідачем не виконано, позивач, посилаючись на положення статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» звернувся до суду з даним позовом про зобов'язання відповідача знести об'єкти самочинного будівництва за власний рахунок.

Вирішуючи спір, суд виходив з таких міркувань.

Відповідно статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 №687-XIV будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 (далі по тексту - Закон № 3038-VI).

Як встановлено частиною першою статті 26 Закону № 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

За змістом частини першої статті 34 Закону № 3038-VI щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, замовник має право виконувати будівельні роботи після подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю.

У свою чергу, частиною першою статті 376 Цивільного кодексу України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом частин 2-5 цієї ж статті особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Відповідно до частини сьомої статті 376 Цивільного кодексу України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Наведеним положенням кореспондують приписи статті 38 Закону № 3038-VI, відповідно до частини першої якої у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

Отже, звернення контролюючого органу до суду із позовом про знесення самочинного будівництва можливе лише за умови наявності дійсних істотних порушень вимог будівельних норм і правил, які призводять чи можуть призвести до порушення прав інших осіб та інтересів суспільства як крайній захід, коли використано всі передбачені законодавством України заходи, спрямовані на усунення порушень містобудівного законодавства.

Зі змісту наведених законодавчих приписів слідує, що для прийняття рішення про знесення об'єкта будівництва, слід обов'язково встановити наявність умов, передбачених статтею 376 Цивільного кодексу України, а саме: істотне відхилення від проекту; суперечність суспільним інтересам або порушення права інших осіб; істотного порушення будівельних норм і правил; неможливість проведення перебудови об'єкта з метою усунення порушень або відмова особи від її проведення.

При цьому, можливість знесення самочинного будівництва закон пов'язує саме з цими обставинами, а не з невиконанням припису.

Такі висновки суду відповідають позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України, викладеній у постанові Пленуму № 6 від 30 березня 2012 року, якою, зокрема встановлено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Пунктом 24 зазначеної постанови Пленуму передбачено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

Натомість відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

Таким чином, сам факт самочинного будівництва, якщо воно здійснюється забудовником на своїй земельній ділянці, не є підставою для ухвалення рішення про знесення самочинного будівництва.

Звертаючись до суду з відповідним позовом про знесення самочинного будівництва, Департамент повинен надати докази того, що будівельні роботи, виконані відповідачем, суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, істотно порушують будівельні норми, а з огляду на приписи Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» надати також докази неможливості перебудови такого об'єкту з метою усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб чи істотного порушення будівельних норм.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, вимога про знесення відповідачем об'єкту будівництва (гаража та прибудови до житлового будинку), розташованого за адресою: Київська область, Вишгородський район, смт. Димер, вул. Бударіна, буд. 37, обґрунтовується позивачем виключно виконанням будівельних робіт без документу, що надає право на виконання будівельних робіт.

З приводу обставин невиконання відповідачем вимог припису, яким зобов'язано отримати документ, що надає право на виконання будівельних робіт, варто зауважити наступне.

Судом встановлено, що спірний об'єкт будівництва - гараж та прибудова до житлового будинку побудовані відповідачем на належній йому на праві приватної власності земельній ділянці. Право власності на дану земельну ділянку посвідчується державним актом серії ЯЛ№323549, виданим на підставі рішення Димерської селищної ради від 10 липня 2008 року №337-16-5, площею 0,1081 га. Призначення даної земельної ділянки, згідно державного акту, - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Таким чином, спірний гараж та прибудова зведені позивачем на належній йому на праві власності земельній ділянці та таке будівництво відповідає меті відведення цієї земельної ділянки.

При цьому, як вбачається з технічного паспорта, житловий будинок, розташований за адресою: Київська область, Вишгородський район, вул. Бударіна, буд. 37 знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2, розмір ідеальної частки - 1/3 та у власності ОСОБА_4, розмір ідеальної частки - 2/3 (а.с. 143-148).

Як пояснив відповідач в судовому засіданні, він намагався оформити право власності на гараж та прибудову до житлового будинку, однак перешкодою для цього є те, що житловий будинок знаходиться у спільній частковій власності з ОСОБА_2, тому спочатку відповідачу необхідно виділити частку своєї частини домоволодіння в натурі та отримати на неї окрему поштову адресу, у зв'язку з чим відповідач ініціював подачу позову до суду з цього приводу.

У силу положень статті 27 Закону № 3038-VI забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - будівельний паспорт).

Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Проектування на підставі будівельного паспорта здійснюється без отримання містобудівних умов та обмежень. Для об'єктів, зазначених у частині першій цієї статті, розроблення проекту будівництва здійснюється виключно за бажанням замовника.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 5 липня 2011 року № 103, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22 липня 2011 року за № 902/19640, затверджено Порядок видачі будівельного паспорта забудови земельної ділянки (далі - Порядок №103).

Пунктом 2.1 Порядку №103 визначено, що видача будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури безпосередньо, через центри надання адміністративних послуг та/або через Єдиний державний портал адміністративних послуг.

Будівельний паспорт надається уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження пакета документів, до якого входять:

заява на видачу будівельного паспорта зі згодою замовника на обробку персональних даних за формою, наведеною у додатку 1 до цього Порядку;

засвідчена в установленому порядку копія документа, що засвідчує право власності або користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію;

ескізні наміри забудови (місце розташування будівель та споруд на земельній ділянці, відстані до меж сусідніх земельних ділянок та розташованих на них об'єктів, інженерних мереж і споруд, фасади та плани поверхів об'єктів із зазначенням габаритних розмірів, перелік систем інженерного забезпечення, у тому числі автономного, що плануються до застосування, тощо);

проект будівництва (за наявності);

засвідчена в установленому порядку згода співвласників земельної ділянки (житлового будинку) на забудову.

Відтак, видача документу, який у розглядуваному випадку надає право на виконання будівельних робіт, серед іншого, передбачає подання замовником будівництва нотаріально засвідченої згоди співвласника житлового будинку на забудову.

Відповідно до пояснень відповідача, невиконання вимог приписів від 6 листопада 2014 року №С-0611/1 та від 12 лютого 2015 року №С-1202/1 про отримання документу, що дає право на виконання будівельних робіт обумовлене відмовою співвласниці житлового будинку надати дозвіл (погодження) на забудову та введення в експлуатацію спірної прибудови та гаража.

Зокрема, відповідач наголошує, що неодноразово усно звертався до ОСОБА_2 з пропозиціями спільними зусиллями здійснити благоустрій житлового будинку, що належить їм на праві спільної власності, проте, дійти згоди щодо володіння і користування спільного домоволодіння відповідачу та третій особі не вдалося.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_2 з письмовим проханням надати згоду на прийняття в експлуатацію спірної добудови до житлового будинку (а.с. 86). Втім, листом від 7 липня 2015 року ОСОБА_2 відмовилась надавати таку згоду, мотивуючи це тим, що будівельні роботи відповідачем було виконані без документу, що надає право на їх виконання та з порушенням вимог містобудівного законодавства (а.с. 87).

Враховуючи категоричну відмову третьої особи надавати будь-яку згоду на введення спірних об'єктів в експлуатацію, ОСОБА_4 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, Димерської селищної ради про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в натурі.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 5 лютого 2015 року відкрито провадження у справі №363/86/15-ц за вказаною позовною заявою (а.с. 74). Крім того, в рамках вказаного цивільного провадження Вишгородським районним судом ухвалою від 30 червня 2015 року призначено судову будівельно-технічну експертизу з метою виділення в натурі відповідачу його частки у житловому будинку, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 75-76).

Відповідач пояснив, що виділ в натурі частки житлового будинку йому на праві власності та присвоєння будинку окремої поштової адреси дозволить йому в подальшому одноосібно звернутись до департаменту із заявою про видачу документу, що дає право на виконання будівельних робіт. Разом з тим, на момент звернення позивача з даним позовом, рішення Вишгородським районним судом Київської області у справі №363/86/15-ц не прийнято, що виключає можливість звернення до позивача із заявою про видачу будівельного паспорта.

Таким чином, фактичні обставини справи свідчать про намір відповідача виконати вимоги припису шляхом приведення об'єктів самочинного будівництва у відповідність до вимог містобудівного законодавства.

Крім того, відповідач у своїх письмових запереченнях та у судовому засіданні звертав увагу суду, що неодноразово роз'яснював представникам Департаменту про вчинені ним дії з метою отримання документу, що надає право на виконання будівельних робіт та про обставини, що цьому перешкоджали.

Суд вважає, що позивач звертаючись до суду з позовом про знесення спірної прибудови та гаража вказані обставини безпідставно до уваги не взяв та не з'ясував, чи були відповідачем вчинені всі необхідні та залежні від нього дії з метою виконання припису.

Натомість суд підкреслює, що знесення об'єктів самочинного будівництва застосовується як крайній захід, коли використано всі передбачені законодавством України заходи, спрямовані на усунення порушень містобудівного законодавства.

Тому, рішення контролюючого органу про знесення обов'язково повинно супроводжуватись дослідженням обсягу та характеру вчинених забудовником дій з метою виконання припису. За таких обставин, суд вважає, що висновок позивача про невиконання припису є передчасним.

Поряд з тим, суд зазначає, що позивач у ході розгляду справи не надав належних і достатніх доказів, що безумовно свідчили б про виконання відповідачем будівельних робіт всупереч інтересам держави чи суспільства, з істотним порушенням будівельних норм та інтересів інших осіб, а також доказів неможливості усунення встановлених порушень в інший спосіб, ніж шляхом знесення.

Стосовно аргументів третьої особи, що самочинним будівництвом прибудови та реконструкцією даху грубо порушуються її права як власника частини житлового будинку, оскільки зведення відповідних об'єктів з порушенням державних будівельних норм, стандартів і правил призвело до погіршення її частини будинку та створює загрозу його руйнування, суд зазначає, що такі доводи не були підтверджені належними доказами.

Суд зауважує, що за наслідками позапланових перевірок відповідача від 6 листопада 2014 року та 12 лютого 2015 року істотних порушень державних будівельних норм, стандартів і правил, які б впливали на міцність і безпечність об'єкта, порушення санітарно-технічних вимог встановлено не було.

Щодо наданих третьою особою фото таблиць, з яких вбачається незадовільний стан частини домоволодіння, що належить ОСОБА_2, зокрема, наявність тріщин, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, що наведені недоліки знаходяться у причинному зв'язку з проведеними відповідачем будівельними роботами.

Твердження Департаменту, що проведення перебудови об'єктів самочинного будівництва є неможливою, позаяк останні зведені без урахування державних та громадських інтересів та без документа, який посвідчує право на виконання будівельних робіт, суд оцінює критично.

Слід зазначити, що зведення об'єкту архітектури без дозволу відповідного контролюючого органу не свідчить про неможливість його перебудови, або усунення таких порушень іншим шляхом. Неможливість перебудови об'єкту самочинного будівництва закон пов'язує з істотними порушеннями будівельних норм та/або прав та інтересів інших осіб.

Зокрема, про неможливість перебудови може свідчити недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміна окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Однак, наведені обставини позивачем у ході перевірок не досліджувались.

Також, як представником позивача, так і третьою особою не підтверджено належними доказами заподіяння шкоди суспільним інтересам чи іншим особам, зокрема, і третій особі - ОСОБА_2 вказаним самочинним будівництвом, з урахуванням того, що відповідні об'єкти вцілому знаходяться на земельній ділянці, яка належить відповідачеві на праві приватної власності.

Крім того, як слідує зі змісту статті 376 Цивільного кодексу України вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для здійснення перебудови, а також повноваження щодо зобов'язання суб'єктів містобудівної діяльності здійснити перебудову належать до компетенції відповідного суду.

Одночасно з цим, за приписами пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України № 6 від 30 березня 2012 року, відмовою забудовника від перебудови слід вважати як його заяву про це, так і його дії чи бездіяльність щодо цього, вчинені до або після ухвалення рішення суду про зобов'язання здійснити перебудову.

При цьому, як встановлено під час розгляду справи, позивач не звертався до суду з позовом до відповідача про зобов'язання ОСОБА_4 провести перебудову згідно до вимог частини четвертої та сьомої статті 376 Цивільного кодексу України.

Отже, приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що усунення порушень містобудівного законодавства можливо виключно шляхом знесення об'єктів самочинного будівництва або доказів неможливості реконструювати його відповідним чином, вимоги про знесення є передчасними.

Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Вищим адміністративним судом України, зокрема, у рішеннях від 22.07.2012 №К/9991/81484/11, від 17.04.2013 №К/9991/77598/12, від 09.04.2014 №К/800/46907/13, від 19.09.2013 №К/9991/9934/11, від 22.01.2015 №К/800/55027/14, від 27.05.2015 №К/800/46925/14, від 16.07.2015 №К/800/40174/14.

За нормами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У частині третій вказаної статті закріплено загальні критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Такий критерій як прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення відображає принцип пропорційності (адекватності). Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи.

Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що:

1) здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідають цілям, яких заплановано досягти;

2) якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей;

3) несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка б могла настати за відсутності такого рішення чи дії;

4) для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш "шкідливі" засоби.

Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

Публічно-правовий характер діяльності Департаменту спрямований на забезпечення принципу законності у сфері містобудування. Однак, досягатися він повинен не за рахунок порушення чи створення загрози порушення інших охоронюваних законом інтересів.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач всупереч законодавчо передбаченого принципу пропорційності намагається застосувати до відповідача такий захід впливу, що очевидно не відповідає балансу між несприятливими наслідками та цілями, на досягнення яких спрямована вимога про знесення самочинного будівництва.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, у яких обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивач як суб'єкт владних повноважень належних і достатніх доказів в підтвердження наявності підстав, з якими закон пов'язує право контролюючого органу звертатись з вимогами про знесення самочинного будівництва, не надав.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи, що позивач станом на момент звернення до суду був звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат не вирішувалось.

Судом 06 листопада 2015 року проголошені вступна та резолютивна частина постанови. Повний текст судового рішення виготовлено 11 листопада 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Кушнова А.О.