Справа № 826/12347/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 листопада 2015 року № 826/12347/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії: головуючого судді Аблова Є.В., судді Погрібніченка І.М., судді Шулежка В.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної служби інтелектуальної власності України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Державної служби інтелектуальної власності України про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, мотивуючи позовні вимоги тим, що відмова Державної служби інтелектуальної власності України в продовженні строку дії свідоцтв на знаки для товарів та послуг НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 є протиправною, оскільки позивач є ветераном війни, учасником бойових дій, інвалідом 2-ї групи, а відтак на нього поширюється дія ст. 12 Закону України «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту» щодо надання пільг зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до митного та податкового законодавства.

У позовній заяві позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Державної служби інтелектуальної власності України щодо відмови в продовженні строку дії свідоцтв на знаки для товарів та послуг НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3;

- зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України вчинити наступні дії: звільнити мене від сплати зборів, інших будь-яких платежів за продовження дії свідоцтв на знаки для товарів та послуг НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3; продовжити дію свідоцтв на знаки для товарів та послуг НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3.

Позивач в судовому засіданні, призначеному на 05.11.2015 р., позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що дія свідоцтва припиняється з першого дня періоду строку дії свідоцтва, за який збір не сплачено; при цьому, позивач не скористався своїми правами та обов'язками стосовно сплати збору за продовження строку дії свідоцтв і втратив право продовжити строк дії свідоцтв; позивач не навів жодної конкретної правової норми, яка б підтверджувала право позивача на пільги зі сплати зборів за продовження строку дії свідоцтв та яка б була порушена відповідачем, а його твердження ґрунтуються на припущеннях та спростовуються нормами Податкового кодексу України.

В судовому засіданні з урахуванням думки сторін суд ухвалив продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником об'єктів інтелектуальної власності, що підтверджується свідоцтвами на товарний знак НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, які занесені до Державного реєстру товарних знаків і знаків обслуговування України 28.06.1996 р.

Крім того, наведене підтверджується рішенням Державної служби інтелектуальної власності України від 01.09.2011 р. про здійснення публікації в офіційному бюлетені «Промислова власність» та внесення до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відомостей про передачу право власності на знаки, відповідно до яких право власності на знаки для послуг класів 35, 37, 39, на які зареєстровано знаки, свідоцтва України НОМЕР_1,НОМЕР_2,НОМЕР_3.

30.05.2012 р. позивачу ДП «Український інститут промислової власності» листом №26889/2 повідомило про закінчення строку дії зазначених свідоцтв 13.11.2012 р. та необхідність звернення до Інституту з клопотанням про продовження строку дії та документу про сплату збору.

Листом №8224/3 від 29.03.2013 р. позивача повідомлено, що у зв'язку з несплатою збору за продовження терміну дії свідоцтва на знак для товарів і послуг дія свідоцтва України НОМЕР_4 припинена з 14.11.2012 р. на підстав Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» від 23.12.1993 р. №3771-ХІІ.

При цьому, позивач зазначив, що аналогічні повідомлення надійшли щодо свідоцтв НОМЕР_5, НОМЕР_3.

Листом №2061/1.1 від 14.11.2014 р. «Щодо продовження строку дії свідоцтв на знаки для товарів і послуг» повідомлено, що Порядком сплати зборів за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.12.2004 р., не передбачено пільг зі сплати зборів для заявників та власників охоронних документів на знаки для товарів та послуг. Крім того, податковим законодавством не передбачено звільнення будь-яких осіб від сплати зборів за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності.

Матеріалами справи підтверджується, що Департаментом промисловості та розвитку підприємництва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) в листі №052-7315 від 04.12.2014 р. зазначено, що ДП «Український інститут промислової власності» не вправі продовжувати дію свідоцтв на знаки для товарів і послуг без звернення позивача.

ОСОБА_1 26.01.2015 р. звернувся до ДП «Український інститут промислової власності» із заявою про продовження дії свідоцтв НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, за результатами розгляду якої позивачу листом №259/1.1 від 26.02.2015 р. повідомлено про відмову у продовженні дії вказаних свідоцтв.

Позивач, вважаючи дії щодо відмови протиправними та такими, що порушують його права та законні інтереси, звернувся до суду з даним адміністративним позовом, при вирішенні якого суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв'язку з набуттям і здійсненням права власності на знаки для товарів і послуг в Україні регулює Закон України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» №3689-ХІІ від 15.12.1993 р. (далі - Закон №3689-ХІІ).

Частиною 3 ст. 5 Закону №3689-ХІІ визначено, що право власності на знак засвідчується свідоцтвом. Строк дії свідоцтва становить 10 років від дати подання заявки до Установи і продовжується Установою за клопотанням власника свідоцтва щоразу на 10 років, за умови сплати збору в порядку, встановленому пунктом 2 статті 18 цього Закону. Порядок продовження строку дії свідоцтва встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері інтелектуальної власності.

Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону №3689-ХІІ дія свідоцтва припиняється у разі несплати збору за продовження строку його дії. Документ про сплату збору за кожне продовження строку дії свідоцтва має надійти до Установи до кінця поточного періоду строку дії свідоцтва за умови сплати збору протягом шести останніх його місяців.

Збір за продовження дії свідоцтва може бути сплачено, а документ про його сплату - надійти до Установи протягом шести місяців після встановленого строку. У цьому разі розмір зазначеного збору збільшується на 50 відсотків. Дія свідоцтва припиняється з першого дня періоду строку дії свідоцтва, за який збір не сплачено.

Строки і механізм сплати зборів за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності, а також розміри зазначених зборів згідно з додатком визначає Порядок сплати зборів за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2004 р. N 1716.

Так, відповідно до п. 9 вказаного Порядку пільги із сплати зборів надаються відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветерана війни, гарантії їх соціального захисту» учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги, зокрема, зі сплати податків, зборів, мита та інших платежів до бюджету відповідно до податкового та митного законодавства.

В той же час, Податковим кодексом України не передбачено пільг зі сплати зборів за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності.

Крім того, суд звертає увагу, що при переоформленні на своє ім'я свідоцтв НОМЕР_4, НОМЕР_2, НОМЕР_3 позивач сплачував грошові кошти, що свідчить про відсутність пільг зі сплати збору за дії, пов'язані з охороною прав на об'єкти інтелектуальної власності.

У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що відмова відповідача щодо продовження дії свідоцтв НОМЕР_4, НОМЕР_2, НОМЕР_3 є правомірною.

При цьому, суд звертає увагу, що відомості про припинення дії свідоцтв НОМЕР_4, НОМЕР_2, НОМЕР_3 опубліковано в офіційному бюлетені «Промислова власність» від 25.06.2013 р. №12. Водночас, положеннями Закону №3689-ХІІ передбачено, що клопотання про продовження строку дії свідоцтва подається протягом шести місяців до кінця поточного строку дії свідоцтва, що не було дотримано позивачем. Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача 26.01.2015 р. із заявою щодо продовження дії свідоцтв, в той час як їх дія в силу вимог ч. 2 ст. 18 Закону №3689-ХІІ була припинена.

Чинним законодавством передбачено право повторної реєстрації. Так, ніхто інший, крім колишнього власника свідоцтва, не має права на повторну реєстрацію знака протягом трьох років після припинення дії свідоцтва згідно із пунктами 1 - 3 статті 18 цього Закону (ст. 22 Закону №3689-ХІІ).

Матеріали справи не містять доказів звернення позивача із відповідною заявою, що в даному випадку є належним способом захисту свого права.

Крім того, в частині позовних вимог щодо зобов'язання вчинити певні дії, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року №7 "Про судове рішення в адміністративній справі", суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 р. на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд також звертає увагу на положення Постанови Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10, якою встановлено, що з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, що визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Суд є правозастосовуючим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи.

Враховуючи наведене у сукупності, суд прийшов до висновку, що зобов'язання відповідача вчинити відповідні дії щодо звільнення від сплати зборів, інших будь-яких платежів за продовження дії свідоцтв на знаки для товарів та послуг НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3; продовжити дію свідоцтв на знаки для товарів та послуг НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, є втручанням у дискреційні повноваження відповідача та такими, що не відповідають процедурі продовження/перереєстрації дії свідоцва, а відтак задоволенню позовні вимоги в цій частині не підлягають.

Частиною 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок доказування правомірності вчинення оскаржуваних дій виконав.

За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню повністю.

Частиною 2 ст. 94 КАС України визначено, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.ст. 69-72, 94, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Головуючий суддя Аблов Є.В.

Суддя Погрібніченко І.М.

Суддя Шулежко В.П.