Справа № 808/7254/15
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2015 року (о 15 год. 20 хв.) Справа № 808/7254/15 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріф Січ»

до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області

про скасування податкового повідомлення-рішення

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріф Січ» (далі ТОВ «Ріф Січ», позивач) звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду (далі - суд) із позовом до Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області, відповідач), в якому з урахуванням уточнення просить скасувати прийняте 2015 року відповідачем податкове повідомлення-рішення відповідача від 27.08.2015 №2201.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Зокрема, вказує, що, податковий кредит для цілей визначення обєкта оподаткування податком на додану вартість, який був задекларований ТОВ «Ріф Січ» по взаємовідносинам зі своїми контрагентами у квітні 2015 року, підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків. Вважає, що в порушення вимог діючого законодавства в акті перевірки ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя відсутнє чітке викладення змісту виявлених порушень, не надано їх документального підтвердження та не відібрано жодних пояснень щодо встановлених порушень, висновки, викладені в акті перевірки зроблені на власних припущеннях осіб, які його складали, без перевірки та надання належної оцінки всіх існуючих документів та обставин. Навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність. Зазначає, що на даний час відсутні відомості щодо наявності судового рішення, яке б спростовувало факт реальності виконання договорів, укладених між позивачем та його контрагентами, у звязку з чим вважає, що податкове повідомлення-рішення є протиправним та просить суд його скасувати. На підставі викладеного, просить адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, наведених у наданих суду запереченнях від 06.10.2015 №1581/7/08-01-10-03-16 (вх. №44843). Зокрема, зазначає, що ТОВ «СП Бонум» знаходиться у м. Києві (згідно договору), на момент проведення перевірки перейшло на облік до ДПІ у м. Херсон та не знаходиться за місцем реєстрації. В ході проведення перевірки матеріалів податкової звітності, реєстраційних документів, звітів та інших документів, зокрема, встановлено відсутність трудових ресурсів, виробничого обладнання, складських та торгівельних приміщень, транспорту та торгівельного обладнання, сировини, матеріалів для здійснення основного виду діяльності, визначеного згідно довідки з ЄДРПОУ. Вказує, що для виконання умов договору ТОВ «СП Бонум», по-перше, необхідно мати автокран, по-друге, штат працівників, які можуть виконати роботи на автокрані, по-третє, знаходитись протягом місяця, коли відбувались роботи у м. Запоріжжі, по-четверте, мати дозволи на виконання вищезазначених робіт, ліцензії, акти виконаних робіт, які містять повну інформацію по наданим послугам. Таким чином, на думку представника відповідача, перевіркою не встановлено наявність розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання товарів, що може бути лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок формування податкового кредиту та валових витрат для інших субєктів підприємницької діяльності. З урахуванням вищезазначеного, просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

На підставі ст. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

ТОВ «Ріф Січ» (ідентифікаційний код 35450246) є юридичною особою, яка зареєстрована 02.10.2007, про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, та з 25.10.2007 зареєстровано як платник податку на додану вартість (копія Свідоцтва №200126522 від 28.05.2013).

На адресу позивача надійшов запит ПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області від 06.07.2015 №7010/10/08-26-22-03 про надання пояснень та документальних підтверджень з постачальником ТОВ «СП Бонум», на який позивачем 20.07.2015 надано копії документів, що стосуються фінансово-господарських відносин з вказаним контрагентом за квітень 2015 року.

На підставі наказу керівника ДПІ від 04.08.2015 №297 та повідомлення від 04.08.2015 №29, 04.08.2015 посадовими особами ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області була проведена позапланова невиїзна перевірка ТОВ «Ріф Січ» з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «СП Бонум» () за період квітень 2015 року, за результатами якої складений відповідний акт від 06.08.2015 №43/08-26-22-01/35450246.

ОСОБА_3 перевіркою встановлено порушення позивачем п. 198.1, п. 198.3, п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, а саме заниження податку на додану вартість всього у сумі 49 269,00 грн., у т.ч. за квітень 2015 року 49 269,00 грн.

Не погоджуючись із висновками викладеними у ОСОБА_3, позивачем на зазначений ОСОБА_3 були подані заперечення від 14.08.2015 №1408/3, на які була отримана лист-відповідь № 89/10/08-26-22-01 від 21.08.2015, згідної якої висновки ОСОБА_3 перевірки є правомірними та такими, що відповідають вимогам діючого законодавства.

На підставі ОСОБА_3 та вказаних порушень відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення від 27.08.2015 №2201, за яким позивачу збільшене грошове зобовязання з податку на додану вартість на загальну суму 73 903,50 грн., з яких за основним платежем 49 269,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 24 634,50 грн.

На зазначені податкові повідомлення - рішення ТОВ «Авангард-Інвест» була подана скарга № 54 від 03.03.2015 до Головного управління ДФС у Запорізькій області, проте, згідно Рішення про результати розгляду первинної скарги № 2992/10/08-01-10-04-13 від 28.04.2015 залишено без змін оскаржувані рішення ДПІ у Жовтневому районі м. Запоріжжя ГУ ДФС у Запорізькій області, а скаргу без задоволення.

Вважаючи прийняте відповідачем рішення протиправним позивач звернувся до суду із позовом про його скасування. При цьому, суд зауважує, що спір щодо правомірності дій під час призначення та проведення перевірки, яка стала підставою для винесення оскаржуваного рішення, між сторонами відсутній.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України № 2755-VI від 02.12.2010 (далі ПК України).

В підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

За приписами пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у звязку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг з метою їх використання в господарській діяльності.

При цьому, господарська діяльність за визначенням, наведеним у підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті. 14 ПК України, це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через відокремлені підрозділи, а також через будь - яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Суми податку, сплачені (нараховані) у звязку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням терміну реєстрації, відносяться до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше:

ніж через 180 календарних днів з дати складення податкової накладної;

для платників податку, що застосовують касовий метод, - ніж через 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку;

для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно.

За приписами пунктів 200.1 200.4 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду..

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При відємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобовязаний надати покупцю (отримувачу) податкову накладну, складену в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєстровану в Єдиному реєстрі податкових накладних. В даному пункті ПК України також перелічені обов'язкові реквізити, що мають міститися в податковій накладній.

Податкова накладна складається у день виникнення податкових зобовязань продавця (пункт 201.4 статті 201 ПК України).

Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу (пункт 201.8 статті 201 ПК України).

Пунктом 201.10. статті 201 ПК України встановлено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобовязаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Виходячи з приписів вищевказаних норм, податкова накладна засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг), надає право на формування податкового кредиту платника податків-покупця. Придбання товарів (робіт, послуг), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податку, відсутність податкової накладної позбавляють платника податку права на включення до податкового кредиту сплачених (нарахованих) сум податків у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг).

ОСОБА_3 з пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено абзацами 5, 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-ХІV (далі - Закон № 996-ХІV) господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. При цьому, первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 вищезазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 Закону № 996-ХІV передбачені обов'язкові реквізити, які мають містити первинні та зведені облікові документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитам є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

При цьому, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Судом встановлено, що у власності ТОВ «Ріф Січ» знаходяться судна (стоянкові, паливно-заправні станції) Ясіон 1 та Ясіон 2, що підтверджується Свідоцтвами на право власності на судно PV№02883 від 02.02.2009 та PV№02884 від 02.02.2009.

Так, 04.04.2015 між позивачем («Замовник») та ТОВ «СП Бонум» («Виконавець») укладений договір про надання послуг №13627189, згідно приписів якого Замовник в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, дає завдання Виконавцеві, а Виконавець бере на себе зобовязання виконати (надати) послуги: послуги автокрану, зовнішня обробка фасаду плавучої паливо заправної станції Ясіон 1 та Ясіон-2, заміна перекриття плавучої паливнозаправної станції Ясіон 1 та Ясіон-2 (надалі іменується «послуги») не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання Договору. У межах строку Виконавець зобовязується завершити надання послуги і подати Замовникові для підписання ОСОБА_3 приймання-передачі наданої послуги, а Замовник зобовязується прийняти належним чином виконану послугу і в разі відсутності недоліків підписати ОСОБА_3 приймання-передачі наданої послуги в 3-денний строк з дня подання йому Виконавцем названого документа. Вартість послуги визначена п. 3.1 Договору. Розрахунок між Замовником і Виконавцем провадиться в національній валюті України, у безготівковій формі, шляхом перерахування Замовником грошової суми, зазначеної в п.3.1 даного Договору на поточний рахунок Замовника не пізніше, ніж через 120 календарних днів з моменту підписання ОСОБА_4 приймання-здачі.

07.04.2015, 08.04.2015, 09.04.2015 сторонами договору №13627189 від 04.04.2015 узгоджено кошторисний розрахунок вартості робіт (послуг).

На виконання умов договору ТОВ «СП Бонум» було проведено такі роботи (надані таки послуги), а саме послуга автокрану, зовнішня обробка фасаду, заміна перекриття. Здача прийняття робіт (надання послуг) здійснювалась на підставі акту №ОУ-000058, який підписаний 30.04.2015 сторонами на загальну суму 246 269,33 грн. Факт придбання позивачем у контрагента послуг підтверджується також податковою накладною від 30.04.2015 №58 на суму ПДВ 49 269,33 грн., складеною ТОВ «СП Бонум» та зареєстрованою 15.05.2015 продавцем у Єдиному реєстрі податкових накладних, про що свідчить витяг з вказаного реєстру №2978889 від 06.10.2015.

07.05.2015 між ТОВ «СП Бонум» та ТОВ «Ріф Січ» укладено додаткову угоду №1 до Договору від 04.04.2015 №13627189, згідно якої сторони погодились внести зміни до п.3.2 Розділу 3 Договору виклавши його в новій редакції: «Розрахунки між Замовником і Виконавцем проводиться в національній валюті України у безготівковій формі, шляхом перерахування Замовником грошової суми, зазначеної в п. 3.1 даного договору на поточний рахунок Виконавця не пізніше 31 грудня 2015 року».

Проте, у червні 2015 року позивачем отримано повідомлення про заміну кредитора, у якому повідомлялось, що 10.06.2015 між ТОВ «СП Бонум» та ТОВ «Полікам» був укладений договір відступлення права вимоги боргу за договором про надання послуг №13627189 від 04.04.2015.

Листом від 19.06.2015 №1906/1 позивач повідомив ТОВ «Полікам» щодо часткового виконання зобовязання за договором в сумі 22 000,00 грн. (згідно платіжного доручення №2985 від 18.06.2015) та у сумі 7 600,00 грн. (згідно платіжного доручення №2989 від 19.06.2015), копії додано до матеріалів справи.

Таким чином, судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у позивача наявні всі необхідні первинні документи, які підтверджують наявність витрат на придбання робіт (послуг), які були надані позивачем під час перевірки в підтвердження взаємовідносин ТОВ «Ріф Січ» з вищезазначеним контрагентом (договір, додаткова угода, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг), податкова накладна, платіжні доручення тощо).

Складена контрагентом позивача податкова накладна відповідає вимогам законодавства України стосовно форми і порядку оформлення. Придбаний товар в подальшому був використаний у власній господарській діяльності.

Враховуючи наявність у ТОВ «Ріф Січ» податкової накладної, на підставі якої відповідні суми ПДВ у складі вартості придбаного товару були включені до податкового кредиту, приймаючи до уваги, що зазначена податкова накладна не визнана недійсною, будь-яких посилань щодо її невідповідності вимогам Податкового кодексу України акт перевірки не містить, контрагент позивача на момент здійснення операцій зареєстрований у встановленому законом порядку як платники ПДВ, тому позивачем цілком правомірно включені суми ПДВ до складу податкового кредиту.

Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту в даному випадку вважається згідно абз.2 п. 198.2 ст. 198 ПК України дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Щодо ненадання до перевірки дозволів на виконання вищезазначених робіт, ліцензії, акти виконаних робіт, які містять повну інформацію по наданим послугам, також належним чином оформлених первинних документів, які б підтверджували взаємовідносини з вищезазначеними постачальниками, а саме належним чином оформлений акт виконаних робіт суд наголошує наступне.

Визначальним критерієм для підтвердження платника податку на податковий кредит є реальність вчинюваної господарської операції, тобто встановлення факту зміни руху активів чи зміни стану зобовязань платника податку внаслідок придбання ним товару (послуг), що використовуються таким платником податку у своїй господарській діяльності.

Підставами для формування податкового кредиту з ПДВ є наявність належним чином оформленої податкової накладної, митної декларації або, як виняток, заяви зі скаргою на постачальника, бухгалтерської довідки або інших документів, передбачених пунктом 201.11 статті 201 ПК України. Акт виконаних робіт не міститься в переліку документів, що визначають право на формування податкового кредиту.

Отже, згідно з отриманою від контрагента податковою накладною позивач також мав законні підстави для включення певних сум до складу податкового кредиту.

Не відповідність форми та змісту підписаного сторонами договору акту виконаних робіт суд не вважає достатньою підставою для позбавлення позивача права на формування податкового кредиту. При цьому, суд зауважує, що акт перевірки позивача містить посилання на неналежним чином оформлені документи, проте будь-яких доказів цього відповідачем під час судового розгляду надано не було.

Судом встановлено, що підставою для висновку щодо заниження позивачем податку на додану вартість стало також встановлення в ході перевірки, при опрацюванні додатку 5 «Деталізована інформація по платнику ПДВ щодо результатів автоматизованого співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України» до Декларації з ПДВ розбіжності між сумами податкових зобовязань ТОВ «СП Бонум» та податкового кредиту ТОВ «Ріф Січ» на загальну суму 49 269 грн., які виникли за рахунок не подання вказаним контрагентом декларації за квітень 2015 року, внаслідок чого не відображення взаємовідносин ТОВ «СП Бонум» з ТОВ «Ріф Січ» у квітні 2015 року.

Проте, щодо певних обставин господарської діяльності контрагента позивача ТОВ «СП Бонум» суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Частиною другою статті 218 ГК України встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, зобов'язання контрагентів позивача не спричиняють цивільно-правових чи податкових наслідків для позивача, так само позивач не може нести відповідальність за будь-які порушення законодавства вчинені його контрагентами.

Позиція вищих судових інстанцій (Верховного та Вищого адміністративного судів) по питанню відповідальності субєктів господарювання вже давно є сталою та полягає у тому, що платник податків не мусить нести відповідальність за можливі порушення податкового законодавства його контрагентами. Це може бути відповідальністю самого контрагента, якщо він допускає такі порушення.

Платник податку на додану вартість (покупець товару) на час здійснення господарської операції з придбання товару не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням усіма постачальниками товару у ланцюгу постачання вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит чи бюджетне відшкодування за можливу неправомірну діяльність будь-якого з контрагентів.

Таким чином, підприємство не може і не повинно нести відповідальність за діяння інших юридичних осіб. Жодним діючим законодавчим або нормативним актом України не передбачається обовязок покупця, а також не надано йому права перевіряти правомірність діяльності підприємств-контрагентів за господарськими договорами, мету діяльності їх посадових осіб, достовірність даних, вказаних постачальником в його первинних документах, а також контролювати показники податкової звітності іншого платника податку.

Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентами, узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Булвес» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009р. зазначив, що компанія заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обовязків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що висновок, зроблений відповідачем в ОСОБА_4, є необґрунтованим та недоведеним, у зв'язку з чим податкове повідомлення-рішення, прийняте відповідачем на підставі встановленого ОСОБА_4 порушення, є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

ОСОБА_3 з частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою та другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Під час винесення рішення судом враховано, що відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у запереченнях на адміністративний позов.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведена правомірність прийнятого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню. Оскільки відповідачем безпідставно збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість за основним платежем, то відповідно і сума штрафних санкцій є необґрунтованою.

Відповідно до приписів частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення №2201 від 27.08.2015, прийняте Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Присудити на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ріф Січ» судові витрати у розмірі 1 218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривен) за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень Державної податкової інспекції у Жовтневому районі м. Запоріжжя Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак