Справа № 338/737/13а
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 р. № 876/9593/14
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участю секретаря судових засідань: Волошин М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Приватного підприємства «Владар» на постанову Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2014 року у справ за адміністративним позовом Приватного підприємства «Владар» до Міжгірської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій, нечинним рішення та зобов'язання до вчинення дій,-

встановив:

ПП «Владар» звернулося в суд із адміністративним позовом до Міжгірської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області у якому просить: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у затвердження технічної документації; визнати нечинним рішення Міжгірської сільської ради від 09.10.2012 № 98-12/2012, яким позивачу відмовлено у затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ПП «Владар» для обслуговування викуплених недобудованих виробничих приміщень; зобов'язати відповідача прийняти рішення у відповідності із законодавством.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржуване рішення про відмову в затвердження технічної документації проекту землеустрою не містить посилання на законодавчі норми, хоча на думку позивача, відповідно до норм Земельного кодексу України підставою такої відмови може бути лише невідповідність проекту вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативних актів, чого у цій справі не встановлено.

Постановою Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17.09.2014 у задоволенні позову відмовлено.

Із цією постановою позивач не погодився та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така є незаконною та необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі була передана сільській раді для затвердження ще у 2006 році, тобто тоді коли приміщення не були визнані самочинно збудованими. Проте, відповідачем це питання не виносилось на розгляд сесії, тобто вчинялась протиправна бездіяльність. При цьому, апелянт зазначає, що разом із технічною документацією, був переданий висновок державної експертизи землевпорядної документації, що свідчить про те, що технічна документаціє відповідає усім вимогам закону.

Враховуючи те, що усі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули, у відповідності до ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Міжгірської сільської ради від 25 лютого 1998 року ПП «Інсбрук» надано дозвіл на складання проекту відведення земельної ділянки, наданої в постійне користування під будівництво столярного цеху і складських приміщень загальною площею 0,40 га за рахунок земель господарського двору колишнього піонерського табору.

29 грудня 2001 року між ПП «Інсбрук» та ПП «Владар» укладено договори купівлі-продажу № 29-12, 29-12/02 та № 29-12/03, на виконання яких ПП «Владар» було передано недобудовані приміщення, споруди і основні засоби, розташовані на земельній ділянці площею 0,65 га в с. Міжгір'я Богородчанського району, а також проектну документацію на земельну ділянку площею 0,40 га.

Рішенням сесії Міжгірської сільської ради від 02 вересня 2004 року позивачу надано дозвіл на проведення інвентаризації земельної ділянки площею 0,40 га для виробничої діяльності та дозвіл на вибір і обстеження земельної ділянки площею 0,25 га для розширення виробничої діяльності.

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,40 га в натурі ПП «Владар» в с. Міжгір'я Богородчанського району для обслуговування виробничих недобудованих приміщень оцінена позитивно та передана Міжгірській сільській раді для затвердження.

Рішенням Міжгірської сільської ради від 09 жовтня 2012 року № 98-12/2012 відмовлено в затвердженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ПП «Владар» для обслуговування згаданих вище недобудованих виробничих приміщень в с. Міжгір'я.

Вказане рішення сільською ради мотивоване наявністю судових рішень різних інстанції з цього питання.

Так, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 20.11.2008, яке залишене без змін рішеннями Львівського апеляційного господарського суду від 16.02.2009 та Вищого господарського суду України від 16.07.2009, відмовлено у задоволенні позову ПП «Владар» до Міжгірської сільської ради про визнання права власності на об'єкти незавершеного будівництва, що розміщені на спірній земельній ділянці.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 06.12.2007, яке залишене без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 09.04.2010 та Вищого господарського суду України від 08.10.2010, задоволено позов прокурора Богородчанського району до ПП «Владар», зобов'язано відповідача повернути Міжгірській сільській раді земельну ділянку площею 0,79 га в с. Міжгір'я та знести самочинно побудовані виробничі приміщення типу «Ангар» розмірами 30 х 12 м та 36 х 16 м, а також 2 навіси, які розміщені на цій земельній ділянці.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10.04.2012, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 22.06.2012, відмовлено в позові ПП «Владар» до Міжгірської сільської ради про визнання матеріалів із землеустрою, виготовлених на земельну ділянку площею 0,40 га в с. Міжгір'я достатніми для укладення договору оренди земельної ділянки та укладення такого договору.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 10.07.2008, залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 10.09.2008 та Вищого господарського суду України від 12.02.2009, відмовлено у задоволенні позовних вимог ПП «Владар» до Міжгірської сільської ради про зобов'язання укласти договір оренди земельних ділянок площею 0,25 га та 0,40 га з правом викупу.

З огляду на встановлені у цій справі обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов задоволеним бути не може, оскільки ПП «Владар» не є власником господарських будівель, що розміщені на земельній ділянці площею 0,40 га. Його також зобов'язано знести самовільно збудовані господарські будівлі та повернути самовільно зайняту земельну ділянку. Оскільки технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ПП «Владар» виготовлена на земельну ділянку з цільовим призначенням - для обслуговування викуплених недобудованих виробничих приміщень, однак судовими рішеннями визнано ці приміщення самовільно збудованими та зобов'язано їх знести, то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність законних підстав для їх затвердження та передачі позивачу земельної ділянки в оренду.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і суд апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 1 статті 123 ЗК України визначено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нової земельної ділянки (крім поділу та об'єднання).

Згідно частин 2, 3 цієї статті особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч. 6 ст. 123 ЗК України).

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (ч. 13 ст. 123 ЗК України).

Як вбачається із матеріалів справи, технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі ПП «Владар» виготовлена на земельну ділянку з цільовим призначенням «для обслуговування викуплених недобудованих виробничих приміщень». Проте, як вірно встановив суд першої інстанції, ПП «Владар» не є власником господарських будівель, що розміщені на земельній ділянці площею 0,40 га. Більше того, його зобов'язано знести самовільно збудовані господарські будівлі та повернути самовільно зайняту земельну ділянку.

Оскільки судовими рішеннями визнано ці приміщення самовільно збудованими та зобов'язано їх знести, то відсутні законні підстави для їх затвердження та передачі позивачу земельної ділянки в оренду для їх обслуговування.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування оскарженої постанови, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Владар» - залишити без задоволення, а постанову Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 17 вересня 2014 року у справі № 338/737/13-а (2-а/338/32/14) - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, з дня складення її у повному обсязі, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала у повному обсязі складена та підписана 13.11.2015.