Справа № 2-а/1970/3231/12
Суддя: Хрущ В. Л.
Дата ухвалення: 2012-09-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 2-а/1970/3231/12

"26" вересня 2012 р. м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Хрущ В. Л.,

за участю:

секретаря судового засідання Мушія А.Б.,

представника позивача ОСОБА_1,

третьої особи - ОСОБА_2,

за відсутності відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області, третя особа - ОСОБА_2, про визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань захисту прав дитини Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області №8 від 27 серпня 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі-позивач) звернулась до Тернопільського окружного адміністративного суду із вищезазначеним позовом до Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області (далі-відповідач, Чортківська РДА) про визнання протиправним та скасування рішенні Комісії з питань захисту прав дитини Чортківської РДА №8 від 27.08.2012 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що між позивачем та бабусею її дитини, ОСОБА_4, виник спір щодо обсягів спілкування бабусі з внуком та меж її участі у його вихованні. На підставі звернення бабусі ОСОБА_2 до Службу у справах дітей Чортківської РДА із заявою про встановлення графіку її побачень із внуком, 27.08.2012р. на засіданні Комісії з питань захисту прав дитини Чортківської РДА було прийнято рішення №8 «Про встановлення часу та місця зустрічей гр. ОСОБА_2 з її малолітнім онуком ОСОБА_5» Позивачка вважає дане рішення протиправним, таким, що суперечить нормам сімейного законодавства, та з наведеного у позові, - просить суд його скасувати.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у ньому, просила суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, надіславши попередньо до суду заперечення на позов, у якому також заявив клопотання про розгляд даної справи за відсутності його представника. При цьому, у надісланих до суду заперечення відповідач зазначив, що позовні вимоги ним не визнаються, та, посилаючись на пункт 4 Тимчасового положення про Комісію з питань захисту прав дитини, зазначив про можливість вирішення Комісією інших питань, крім перелічених та рекомендованих у вищевказаному положенні, в тому числі, питання щодо захисту прав дитини на спілкування з бабусею, яке, ОСОБА_2 використала, звернувшись не до суду, а до органу опіки і піклування, у відповідності до пункту 2 статті 258 Сімейного кодексу України.

Третя особа, ОСОБА_2, проти позову заперечила, посилаючись на те, що вважає рішення Комісії з питань захисту прав дитини Чортківської РДА правомірним, однак, зазначила, що на даний час з приводу вирішення питання про визначення часу та місця зустрічей зі своїм онуком вона вже звернулась із відповідним позовом до суду. Просила суд у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Перевіривши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в позові та запереченнях проти позову, заслухавши пояснення представників сторін, надавши їм належну правову оцінку, проаналізувавши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, - з огляду на наступне.

Статтею 55 Конституцією України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій, чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 1 статтю 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ході розгляду даної справи встановлено, позивач ОСОБА_3, є матір'ю малолітнього сина, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.07.2012 року у справі №1915/1401/2012р. місце проживання дитини - ОСОБА_5 визначено із матірю дитини - ОСОБА_3.

На звернення ОСОБА_4 (бабусі) в Службу у справах дітей Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області,

27.08.2012 року Комісія з питань захисту прав дитини Чортківської РДА Тернопільської області прийняла рішення №8 «Про встановлення часу та місця зустрічей гр. ОСОБА_2 з її малолітнім онуком ОСОБА_5».

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України - у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано,тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відтак, перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, якими керувалась Комісія з питань захисту прав дитини Чортківської РДА Тернопільської області при прийнятті оскаржуваного рішення №8 від 27.08.2012 року «Про встановлення часу та місця зустрічей гр.ОСОБА_2 з її малолітнім онуком ОСОБА_5», - суд виходить з встановлених у справі обставин та керується наступними положеннями законодавства.

Відповідно до Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. N 34/166/131/88, органи опіки та піклування здійснюють свою діяльність відповідно до чинного законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 02.09.2008 року «Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», затверджено Типове положення про Комісію з питань захисту прав дитини (надалі - Типове положення №866), відповідно до якого Комісія з питань захисту прав дитини є консультативно-дорадчим органом, що утворюється головою районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради.

У відповідності до підпункту 2 пункту 4 Типового положення №866 Комісія відповідно до покладених на неї завдань: розглядає питання, у тому числі спірні, які потребують колегіального вирішення, зокрема, щодо вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини; участі одного з батьків у вихованні дитини; побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав; інші питання, пов'язані із захистом прав дітей.

В свою чергу, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів.

Главою 21 Сімейного кодексу України закріплено особисті немайнові права та обовязки інших членів сімї та родичів, які не є батьками дитини.

Так, у відповідності до статті 257 Сімейного кодексу України, - визначено права баби та діда, прабаби та прадіда на виховання внуків, правнуків.

Згідно з положеннями частини 1 статті 257 Сімейного кодексу України - баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні.

Частиною 2 вказаної статті встановлено, що батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків.

Тобто, дана стаття регламентує права баби, діда, прабаби, прадіда на виховання внуків та правнуків. До змісту права на виховання внуків і правнуків законодавець, фактично, також включає право на спілкування з ними, оскільки процес виховання дитини, тісно пов'язаний із спілкуванням з нею. При цьому, на батьків чи інших осіб, з якими проживає дитина, покладено обовязок не перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків та спілкування з ними.

В той же час, частиною 3 статті 257 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення - до суду з позовом про їх усунення.

Тобто, вищезазначеною нормою чинного законодавства чітко визначено єдиний орган, до якого вказані особи можуть звернутись з приводу усунення таких перешкод, - суд.

При цьому, жодних положень щодо надання бабі, діду, прабабі чи прадіду, альтернативи для вибору органу, який уповноважений розглянути це питання, та права на звернення не до суду, а до органу опіки та піклування, нормами статті 257 Сімейного кодексу України не встановлено.

Така можливість альтернативного звернення баби і діда щодо звернення за їх вибором до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень, встановлена статтею 258 Сімейного кодексу.

Водночас, при розгляді даної справи, суд не може прийняти до уваги посилань відповідача на норми даної статті як на підставу реалізації права звернення до нього ОСОБА_6 та правомірність прийняття оскаржуваного рішення №8 від 27.08.2012 року, - з огляду на наступне.

Так, частина 1 статті 258 Сімейного кодексу України гарантує бабі і дідові - право на самозахист внуків.

Статтею 19 Цивільного кодексу України, якою закріплене право на самозахист, встановлено, що самозахист - це застосування особою, право якої порушено, засобів протидії, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства.

Таким чином, самозахистом може бути визначене перешкоджання бабою чи дідом третім особам, які протиправно порушують сімейні права та інтереси їх внуків, вчиняти такі діяння, наприклад, шляхом фізичного захисту із можливістю заподіяння шкоди порушнику. Тобто, необхідність реалізації бабою чи дідом визначеного статтею 258 Сімейного кодексу України права на самозахист внуків може мати місце у тому випадку, коли інші особи (в тому числі це можуть бути і батьки дитини) вчиняють такі дії, які загрожують життю чи здоров'ю дитини (внука), або, навпаки, коли існує небезпека, яка загрожує дитині (внукові), але жодних дій, спрямованих на її усунення, не вчиняється.

Виходячи з вищенаведеного, суд звертає увагу на те, що права, які закріпленими статтями 257 та 258 Сімейного кодексу не є однаковими по своїй суті, так само як і не є однаковими способи захисту цих прав у разі їх порушення - шляхом звернення до органів, компетентних вирішувати питання про захист тих прав, які закріплені конкретною статтею.

Тобто, статтею 257 Сімейного кодексу України закріплено механізм реалізації захисту особистих прав баби та діда, прабаби, прадіда на виховання внуків і правнуків та спілкування з ними шляхом звернення - лише до суду, в той час як статтею 258 цього кодексу визначено можливість захисту бабою чи дідом прав їхніх внуків, порушених третіми особами, шляхом звернення за їх вибором або до органу опіки та піклування або до суду.

При цьому, варто також зазначити, що статтею 263 Сімейного кодексу України встановлено особливий порядок вирішення спорів щодо участі баби, діда, прабаби, прадіда у вихованні дитини, відповідно до якого такий спір вирішується судом відповідно до статті 159 цього Кодексу.

Відповідно до статті 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та й її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи одного участі з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_2 як бабуся малолітнього ОСОБА_5 дійсно має визначене законом право на зустрічі з онуком, на спілкування з ним та право на участь у його вихованні, однак, у разі наявності перешкод, які унеможливлюють їх побачення, - вона, з метою захисту своїх прав та вирішення даного питання може їх захистити лише тим належним способом захисту прав, який конкретно визначено законом, - звернувшись до суду.

При цьому, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над урядовими нормативними актами, при вирішенні даного спору суд приходить до висновку про безпідставність посилань відповідача на норми Типового положення про Комісію з питань захисту прав дитини, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 року №866, як на підставу для розгляду Комісією з питань захисту прав дитини Чортківської РДА питання щодо врегулювання спору, що виник між матір'ю та бабусею малолітнього ОСОБА_5, - оскільки, вказане Типове положення №866 не наділяє Комісію з питань захисту прав дитини, яка є лише консультативно-дорадчим органом, повноваженнями на вирішення спорів про усунення перешкод у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, натомість, стаття 257 Сімейного кодексу України, який має вищу юридичну силу аніж вказане положення, надає такі повноваження лише суду.

Крім того, суд зазначає, що прийняття оскаржуваного рішення відбулось за відсутності позивача ОСОБА_3, без врахування її побажань, що в свою чергу також призвело до порушення її права на участь у процесі прийняття цього рішення

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частиною 1 статті 69 та частиною 1 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України - доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними - є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з положеннями статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 цього Кодексу визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відтак, беручи до уваги усе вищевикладене, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази, які мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті, в їх сукупності, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені відповідачем як субєктом владних повноважень в основу прийняття оскаржуваного рішення про встановлення часу та місця побачень ОСОБА_2 з малолітнім ОСОБА_5, на відповідність критеріям та вимогам, встановленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень - суд встановив, що заявлені у позові вимоги про визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення є підставними та обґрунтованими, в той час як заперечення відповідача та надані ним докази не спростовують те, що при прийнятті оскаржуваного рішення, Комісією з питань захисту прав дитини Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області було не враховано усіх норми чинного законодавства та прийнято рішення, яке Комісія не уповноважена була приймати, оскільки питання, відносно якого прийняте дане рішення, - підлягає вирішенню лише в судовому порядку.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги - підлягають задоволенню шляхом визнання протиправним та скасування рішення Комісії з питань захисту прав дитини Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області №8 від 27 серпня 2012 року «Про встановлення часу та місця зустрічей гр.ОСОБА_2 з її малолітнім онуком ОСОБА_5».

У відповідності до вимог частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень,суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Керуючись статтями 2 - 11, 60, 69-71, 94, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії з питань захисту прав дитини Чортківської районної державної адміністрації Тернопільської області №8 від 27 серпня 2012 року «Про встановлення часу та місця зустрічей гр.ОСОБА_2 з її малолітнім онуком ОСОБА_5».

3. Повернути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 32,19 грн. (тридцять дві гривні 19 копійок).

Постанова набирає законної сили за правилами статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

/Повний текст постанови виготовлений 02 жовтня 2012 року./

Головуючий суддя (підпис) Хрущ В. Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В. Л.