Справа № 667/1450/14-а
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2015-11-05 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 667/1450/14-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Скорик С.А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Вербицької Н.В., Яковлева Ю.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні на постанову Комсомольського районного суду м. Херсона від 29 травня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання призначити пенсію, -

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Комсомольського районного суду м. Херсона з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні про визнання незаконною відмови відповідача, викладеної в листі №9/Г-1 від 27.01.2014р., щодо нарахування пенсії, зобов'язання здійснити розрахунок пенсії на підставі поданих документів на призначити її виплату у встановленому порядку.

Постановою від 29 травня 2015 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Комсомольський районний суд м. Херсона у повному обсязі задовольнив позов ОСОБА_1; визнав неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні по відмові у нарахуванні позивачу пенсії за віком; зобов'язав відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 13.01.2014р. та виплачувати її відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Не погоджуючись з постановою суду, управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, оскільки статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Апелянт вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що положення ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано неконституційними, оскільки вказані норми регулюють правовідносини щодо пенсій, які вже були призначені громадянину України з приводу припинення, поновлення та виплати пенсії у разі виїзду за кордон, тоді як, у даному випадку, пенсія ОСОБА_1 не призначалася, а пенсійного віку він досяг проживаючи на постійній основі в Ізраїлі.

ОСОБА_1 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав.

Ухвалюючи постанову про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 народився 13.08.1940р. у м. Херсоні, має громадянство України, постійним місцем проживання з 1993 року позивача є Ізраїль.

За результатами розгляду звернення позивача в січні 2014 року до управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні із заявою про призначення пенсії за віком як громадянину України, що проживає за кордоном, листом від 27.01.2014р. вих. №9/Г-1 УПФУ в м. Херсоні повідомило позивача, що призначити йому пенсію в Управління немає підстав, у зв'язку з тим, що заявником не надано паспорта або іншого документа, в якому засвідчено місце проживання (реєстрації) на території України, що унеможливлює визначити територіальність (підвідомчість) такого звернення за пенсією.

З посиланням на ст. 24 Конституції України, суд першої інстанції визнав неправомірними дії пенсійного органу у не призначенні позивачу пенсії, зазначивши, що позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, а Конституції України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

З висновками суду, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження, так як статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання.

Суд першої інстанції, також, зазначив, що положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якими встановлено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано неконституційними Рішенням Конституційного Суду України, у зв'язку з чим вказані норми не підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно відмовив в призначенні пенсії позивачу, так як виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або наявністю відмітки про реєстрацію місця проживання в Україні, а держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа - в Україні чи за її межами.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст.197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 є громадянином України та з 1993 року постійно проживає на території держави Ізраїль.

13 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні із заявою про призначення пенсії за віком як громадянину України, що проживає за кордоном.

Листом від 27.01.2014р. вих. №9/Г-1 УПФУ в м. Херсоні повідомило позивача, що призначити йому пенсію в Управління немає підстав, у зв'язку з тим, що заявником не надано паспорта або іншого документа, в якому засвідчено місце проживання (реєстрації) на території України, що унеможливлює визначити територіальність (підвідомчість) такого звернення за пенсією.

Не погодившись з вказаною відмовою позивач звернувся з позовом до суду.

Апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Згідно ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно ст.44 вказаного Закону заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1, заява (за встановленою формою) про призначення пенсії непрацюючим громадянам подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації) або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Пунктом 1.7 вказаного Порядку встановлено, що днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, відповідної заяви. Заява (встановленого зразка) може пересилатися поштою, але крім випадків призначення (

Таким чином, зазначеними нормами, серед іншого, передбачено обов'язок подання, при зверненні із заявою про призначення пенсії, заявником особисто або його представником до органу Пенсійного фонду відповідної заяви встановленого зразку, а також документів, які підтверджують місце проживання (реєстрації) заявника в Україні для визначення територіальності (підвідомчості) такого призначення.

Апеляційний суд встановив, що, відповідно до матеріалів справи, при зверненні ОСОБА_1 з відповідною заявою про призначення пенсії від 13.01.2014р., ним подано до УПФУ в м. Херсоні заяву у довільній формі, а не встановленого Додатком 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1, зразку.

Згідно п.2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Позивач не дотримався вимог вказаної норми Порядку оскільки не надав пенсійному органу документів, що засвідчують місце проживання (реєстрації) ОСОБА_1, в той час як подання зазначених документів необхідне для визначення правильності звернення до належного територіального органу Пенсійного фонду.

При зверненні з позовом до суду ОСОБА_1 посилається на те, що в 1993 році він виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, де досяг пенсійного віку. З посиланням на Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-пр/2009, якими визнано неконституційними положення п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та положення інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, позивач вважає, та з цим погодився суд першої інстанції, що УПФУ в м. Херсоні обмежено його право на соціальний захист, зокрема, право на отримання пенсії. Суд першої інстанції визнав обґрунтованими такі доводи позивача.

Однак, апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції оскільки норми ст.ст.49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які визнано неконституційними вказаним рішенням Конституційного Суду України, регулюють правовідносини щодо пенсій, які вже були призначенні особам, як громадянам України з приводу припинення, поновлення та виплати пенсії у разі виїзду за кордон.

По справі, яка переглядається апеляційним судом, ОСОБА_1 не було призначено пенсію, пенсійного віку він досяг проживаючи на постійній основі в іншій державі, тому, апеляційний суд вважає обґрунтованими доводи апелянта, що при зверненні із заявою про призначення пенсії УПФУ в м. Херсоні правомірно керувалось нормами, що регулюють саме призначення пенсії, зокрема, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005р. №22-1.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки, зазначеними вище нормативними актами передбачено подання особою, яка звертається за призначенням пенсії, серед іншого, документу, що засвідчує місце проживання (реєстрації) особи, а виключень щодо осіб, які проживають за межами території України, не встановлено, УПФУ в м. Херсоні правомірно зазначило про необхідність подання таких документів.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, відповідно до п.4 ч.1 ст. 202 КАС України, це є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженої постанови та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. ст. 2, 11, 69-71, 195, п. 1 ч. 1 ст. 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, ст. ст. 207, 211, 212, ч. 5 ст. 254 КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні задовольнити.

Постанову Комсомольського районного суду м. Херсона від 29 травня 2015 року скасувати, ухвалити нову постанову.

Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання призначити пенсію.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д Домусчі

суддя Н.В.Вербицька

суддя Ю.В.Яковлев