Справа № 821/4937/14
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АдміністративниЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

Іменем України

10.11.2015 № К/800/22509/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів: головуючого судді Юрченко В.П., суддів: Голубєвої Г.К., Веденяпіна О.А., розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргуОСОБА_1
на постановуОдеського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2015
у справі №821/4937/14
за позовомОСОБА_1
доНовокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області
провизнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Новокаховської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Херсонській області № від 17.06.2014 та податкову вимогу №2330-25 від 03.11.2014.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 04.02.2015 позовні вимоги задоволено, визнано протиправними та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 17.06.2014 та податкову вимогу №2330-25 від 03.11.2014.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2015 у даній справі, скасована постанова Херсонського окружного адміністративного суду від 04.02.2015, та прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити в силі постанову суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили, що не перешкоджає її розгляду по суті.

З урахуванням неприбуття у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження у відповідності до пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, виходячи з наступного.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23.05.2005 р. між позивачем та Новорайською сільською радою укладений договір оренди землі, строком на 10 років, який зареєстрований у Бериславському районному відділі Херсонської регіональної філії центру ДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 23.05.2005 р. НОМЕР_1.

За умовами названого договору позивачем прийнято в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 107,50 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в адміністративних границях Новорайської сільської ради Бериславського району Херсонської області. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 1233462,39 грн. Орендну плату установлено у фіксованій сумі в розмірі 60,00 грн. за 1 гектар або 6450,00 грн. на рік за всю земельну ділянку.

При цьому, зміни щодо розміру орендної плати до вказаного договору не вносились, що сторонами не заперечується.

17.06.2014 р. відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу донараховано орендну плату за землю в сумі 67171,71 грн.

Згідно розрахунку донарахованого грошового зобов'язання з орендної плати за земельну ділянку за 2014 рік, за період січень-березень 2014 року відповідач застосував до установленого договором розміру орендної плати - 6450,00 грн. на рік - коефіцієнти індексації нормативної грошової оцінки земель за 2005, 2007, 2008, 2009 роки та коефіцієнт окремої земельної ділянки 1,756, установлений постановою Кабінету Міністрів України від 31.10.2011 р. №1185 «Про внесення змін до Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів».

За період квітень-грудень 2014 року відповідач, з урахуванням положень пп. 288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 27.03.2014 №1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні»), виходив з розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки у сумі 1233462,39 грн., установленої у п.5 договору від 23.05.2005 відповідно до витягу від 19.04.2005 №02-15/9-453/05 та проіндексованої нормативної грошової оцінки згідно положень ст.289 Податкового кодексу України.

26.08.2014 р. позивачем сплачено орендну плату за 2014 рік в сумі 14000,00 грн., у зв'язку з чим на підставі ст.59 Податкового кодексу України податковим органом виставлена податкова вимога від 03.11.2014 р. №2330-25 на суму 53171,02 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, по-перше, виходив з того, що відповідно до положень податкового законодавства України, індексації підлягає виключно нормативна грошова оцінка земель, однак податковим органом при визначені розміру орендної плати за січень-березень 2014 року проведено індексацію саме фіксованої договором суми орендної плати, що суперечить вимогам ст. 289 Податкового кодексу України.

По-друге, щодо неправомірності збільшення податковим органом орендної плати за землю за період квітень-грудень 2014 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у п.5.2 ст.5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений пп.288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України, який до 01.01.2014 р. для земель сільськогосподарського призначення не може бути менший розміру земельного податку, що встановлюється розділом ХIII ПК, а з 01.01.2014 після внесення Законом України від 27.03.2014 №1166-VII змін до пп.288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України встановлено нижню межу річного платежу не менше 3% нормативної грошової оцінки. Разом з тим, виходячи з приписів ст.4 Податкового кодексу України, внесені з 01.04.2014 р. зміни до пп.288.5.1 п.288.5 ст.288 Податкового кодексу України щодо збільшення мінімального розміру орендної плати за землю підлягають застосуванню з нового бюджетного року, тобто з 01.01.2015 р.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що податковий орган, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення-рішення та податкову вимогу діяв на підставі, у порядку та у спосіб, що визначені законом.

Судова колегія касаційної інстанції погоджується з позицією суду апеляційної інстанції.

Так, апеляційний суд, посилаючись на вимоги підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9, підпунктів 14.1.147, 14.1.73, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14, пункту 269.1 статті 269, статті 288 Податкового кодексу України та статті 21 Закону України «Про оренду землі», прийшов до правильного висновку, що незалежно від того, чи вносилися зміни до змісту договору оренди в частині встановлення розміру орендної плати, Податковий кодекс України вимагає, аби річний платіж, починаючи з 01.01.2014 р., був не менше трикратного розміру земельного податку.

Чинні норми Податкового кодексу України застосовують поняття річна сума платежу. А це поняття вже не є безпосередньо прив'язаним до змісту договору і не є тотожнім поняттю «орендна плата». Відтак, орендна плата може ставити розмір, який обумовлений сторонами, але не менший ніж визначено законом. І пріоритет у такому разі варто надавати нормам Податкового кодексу України, які регулюють справляння податків і зборів, адже до них належить і орендна плата.

Виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, до моменту внесення до такого договору відповідних змін розмір орендної плати в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлений, підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, при цьому, з обов'язковим застосуванням його положень з принципами закріпленими у частині першій статті 58 Конституції України, згідно якої дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відтак, нарахування (донарахування) податку має здійснюватись на підставі того законодавства, що було чинним у податкові періоди за які провадиться нарахування, до втрати ним чинності або ж до визнання Рішенням Конституційного Суду України його положень такими, що не відповідають Конституції України.

Отже, даючи правову оцінку обставинам у справі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин з 01.04.2014 р. редакції підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України, що набрала чинності на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» №1166-VII від 27.03.2014.

Відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Проаналізувавши наведені норми матеріального права, колегія суддів вважає правильним застосування судом апеляційної інстанції у даних спірних правовідносинах їх положень, у зв'язку з чим суд дійшов обґрунтованого висновку, що з набранням чинності Податкового кодексу України річний розмір орендної плати, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу в редакціях, які були чинними у податкові періоди за які проведено нарахування, що, в свою чергу, є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Даний висновок також узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 02.12.2014 р. у справі № 21-274а14.

Враховуючи вищенаведене та з урахуванням вимог частини 3 статті 2, частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, судова колегія касаційної інстанції погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, не спростованими доводами касаційної скарги, про те, що спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що ґрунтується на нормах закону, а тому воно не підлягає скасуванню.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надав їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваного судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2015 залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копій особам, що беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, у порядку та в строки, встановлені статтями 236 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.П.Юрченко
Судді Г.К.Голубєва
О.А.Веденяпін