Справа № 2а-0770/2804/11
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2015 року м. Київ К/9991/34227/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представників позивача Васильєва А.А.,Слободяна Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області Державної податкової служби

на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.12.2011

та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2012

у справі № 2а-0770/2804/11 (№25025/12)

за позовом Відкритого акціонерного товариства «Ужгородський Турбогаз»

до Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.12.2011, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2012, позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення ДПІ у м.Ужгороді Закарпатської області від 15.08.2011 № 1844/23-1/00153608/6584 про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 2754011 грн. за основним платежем та в сумі 362559,75 грн. за штрафними санкціями.

Державна податкова інспекція у м. Ужгороді Закарпатської області Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову повністю. Вважає, що суди порушили норми матеріального і процесуального права, викладені судами висновки не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на нормах законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

ДПІ у м.Ужгороді проведено планову виїзну перевірку ВАТ «Ужгородський Турбогаз» за період з 01.10.2009 по 31.03.2011, за результатами якої складено акт від 28.07.2011 № 1755/23-1/00153608. Цим актом перевірки встановлено порушення ВАТ «Ужгородський Турбогаз» вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі - Закону - № 334/94-ВР), а саме:

п.п. 1.32 ст. 1, абз. 1 п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4, п. 5.1, п.п. 5.2.1, п.п. 5.2.5, п. 5.2, п.п.5.3.9, п. 5.3, абз. 2 п.п. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5, п.п. 8.6.1. п. 8.6. ст. 8 Закону № 334/94-ВР, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток в сумі 2 691 311 грн., в т.ч. за IV квартал 2009 року в сумі 806287 грн., за ІІІ квартал 2010 року в сумі 86793 грн., за IV квартал 2010 року в сумі 494455 грн. та за І квартал 2011 року в сумі 1303776 грн.;

п.п. 7.8.2 п. 7.8 ст. 7 Закону № 334/94-ВР з урахуванням вимог ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 5I4-VI, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток в частині несплати до бюджету авансового внеску за півріччя 2010 року, нарахованого на суму дивідендів, призначених для виплати законом в сумі 62700,0 грн.

На підставі акта перевірки від 28.07.2011 № 1755/23-1/00153608 складено податкове повідомлення-рішення від 15.08.2011 № 1844/23-1/00153608/6584 про збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 2754011 грн. за основним платежем та в сумі 362559,75 грн. за штрафними санкціями.

1.Згідно з актом перевірки податковий орган вважає, що позивач зобов'язаний був включити до складу валового доходу на підставі п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР поворотну фінансову допомогу та безповоротну фінансову допомогу в загальній сумі 5921399 грн. При цьому податковий орган вважає, що поворотною фінансовою допомогою відповідно до п.п. 1.22.2 п. 1.22 ст. 1 Закону № 334/94-ВР є сума кредиторської заборгованості позивача перед підприємствами, які виступали поручителями у зобов'язаннях позивача перед ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» за кредитними договорами та виконували як солідарні боржники такі зобов'язання перед банком, а безповоротною фінансовою допомогою відповідно до п.п. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 Закону № 334/94-ВР - сума умовно нарахованих процентів на суму вказаної кредиторської заборгованості.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, повноти встановлення обставин та їх правової оцінки в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до абз. 3 п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР валовий доход включає доходи з інших джерел, у тому числі, у вигляді сум поворотної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному періоді, що залишається неповерненою на кінець такого звітного періоду від осіб, що не є платниками цього податку (у тому числі нерезидентів), або осіб, які згідно із законодавством мають пільги з цього податку, включаючи право застосовувати ставку податку нижчу, ніж установлена пунктом 7.2 статті 7 або статтею 10 цього Закону.

Відповідно до п.п. 1.22.2. п. 1.22 ст. 1 Закону № 334/94-ВР поворотна фінансова допомога - це сума коштів, передана платнику податку у користування на визначений строк відповідно до договорів, які не передбачають нарахування процентів або надання інших видів компенсацій як плати за користування такими коштами.

Правовою основою для отримання поворотної фінансової допомоги є договір позики, за яким позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) тощо (ст. 1046 Цивільного кодексу України).

Позивач не отримував від підприємств, які виступали поручителями у зобов'язаннях позивача перед ВАТ «Банк «Фінанси і Кредит» за кредитними договорами та виконували як солідарні боржники такі зобов'язання перед банком, коштів в користування на визначений строк відповідно до договору, що не передбачає нарахування процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 Цивільного кодексу України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Отже, в результаті виконання поручителями зобов'язань позивача перед банком за кредитними договорами, відбулася зміна кредитора у зобов'язаннях, що випливають з правовідносин фінансового кредиту, і у позивача виникло зобов'язання перед новим кредитором, що випливають з правовідносин фінансового кредиту, що передбачали нарахування процентів за користування коштами.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач не отримував від підприємств-поручителів за кредитними договорами з банком поворотної фінансової допомоги у розумінні п.п. 1.22.2. п. 1.22 ст. 1 Закону № 334/94-ВР.

2. В акті перевірки також зазначено, що позивачем занижено валовий доход на суму 91923 грн. через неправильне визначення валових доходів, отриманих від господарської діяльності у період з 01.10.2009 по 31.01.2011. Податковим органом такі доходи визначені самостійно.

Судами встановлено, що Аудиторським звітом АК «Закарпат-Бізнес-Консалтінг» від 30.08.2011 визначено відхилення валових доходів від продажу товарів (робіт, послуг) ВАТ «Ужгородський Турбогаз» між даними аудиту та актом перевірки ДПІ в м.Ужгороді від 28.07.2011 р. № 1755/23-1/00153608.

На сторінці 7 Аудиторського звіту зазначено, що сума відхилень між вказаними даними склала 1778045 грн. Основна сума розбіжностей припадає на 3 квартал 2010 року, в якому позивачем зайво включено до валових доходів 1763953 грн. Податковим органом в акті перевірки ДПІ в м. Ужгороді від 28.07.2011 № 1755/23-1/00153608 відхилення за 3 квартал 2010 року з даними декларації не визначалися взагалі. Це відхилення пов'язано з включенням уточнюючого розрахунку за 2 квартал 2010 року в сумі 983295 грн. при складанні декларації за 9 місяців 2010 року. Так, в рядку 01.1 Декларації з податку на прибуток з наростаючим підсумком замість віднімання суми уточнення 2 кварталу 2010 року ця сума була додана, що призвело до її подвійного включення до складу доходу. Тобто, неправильно покладений арифметичний знак « +/-» призвів до задвоєння помилки 983295*2 =1 966 590 грн. Водночас позивачем невідкориговано (не зменшено) суми авансів - 202636 грн., що підлягали виключенню зі складу доходів, за цими операціяями дохід був визнаний в попередньому періоді.

Вказані висновки підтверджені дослідженими судами попередніх інстанцій доказами, а саме: податковою декларацією за 3 квартал 2010 року та актом перевірки від 28.07.2011 р. №1755/23-1/00153608.

Відповідно до п.86.10. ст. 86 Податкового кодексу України в акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника.

Однак податковим органом не відображено в акті перевірки факт завищення відповідачем валового доходу від продажу товарів (робіт, послуг) за 3 квартал 2010 року.

Таким чином, судами правильно встановлено, що валові доходи позивача у період з 01.10.2009 по 31.01.2011 завищені на 1 778 044,98 грн., а висновки акту перевірки щодо заниження валового доходу на суму 91923 грн. є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

3. Згідно з актом перевірки позивач неправомірно відніс до складу валових витрат проценти, сплачені за користування фінансовими кредитами, в сумі 6254476 грн. Податковий орган вважає, що зазначені витрати позивача не пов'язані з господарською діяльністю, оскільки кошти, що отримані за кредитними угодами від 26.06.2007 № 655м-01.07 та від 16.02.2009 № 1299-09, використовувались на операції з купівлі-продажу векселів, які мали збитковий характер, тобто не були направленні на отримання прибутку. При цьому податковий орган виходив з того, що за період, охоплений перевіркою, позивач здійснив більшу кількість операцій з придбання цінних паперів, ніж операцій з їх продажу, а відповідно, за вказаний обмежений період позивач поніс витрати з придбання більші, ніж доходи від продажу.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, повноти встановлення обставин та їх правової оцінки в цій частині суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до п.п. 5.5.1 п. 5.5 ст. 5 Закону № 334/94-ВР до складу валових витрат відносяться будь-які витрати, пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами, депозитами) протягом звітного періоду, якщо такі виплати або нарахування здійснюються у зв'язку з веденням господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР господарська діяльність -будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи.

Відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що операції позивача з купівлі-продажу векселів були спрямовані на одержання прибутку, оскільки придбані позивачем цінні папери продавалися позивачем за ціною вищою за ціну їх придбання: вексель від 11.11.2009 № АА 1830759 (векселедавець - ТОВ «Хімрекатив») придбано за ціною 41270100 грн., а продано за ціною 48470100 грн.; вексель від 19.12.2008 № АА 1834139 (векселедавець - ЗАТ «Білоцерківська теплоцентраль») придбано за ціною 41560100 грн., а продано за ціною 49180100 грн.; вексель від 31.04.2008 № АА 1165962 (векселедавець - ТОВ «Газотурбінні технології») придбано за ціною 24500000 грн., а продано за ціною 29810000 грн.; вексель від 11.12.2007 № АА 108053 (векселедавець - ТОВ «Укртехвуглець») та вексель від 29.04.2005 № 9 (векселедавець - ТОВ «Хімреактив») придбані за ціною 53825400 грн., а продані за ціною 53826100 грн.; вексель від 21.05.2010 № АА 2109225 (векселедавець - ТОВ «Газотурбінні технології») придбано за ціною 18000100 грн., а продано за ціною 31200100 грн.; вексель від 30.09.2010 № АА 2109989

(векселедавець - ТОВ «Газотурбінні технології») придбано за ціною 22500000 грн., а продано за ціною 28031300 грн.

Закон № 334/94-ВР не передбачає такої умови для віднесення витрат, пов'язаних з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями (у тому числі за будь-якими кредитами) протягом звітного періоду, до складу валових витрат, як наявність мети щодо обов'язкового отримання доходу від операцій з відчуження придбаних за отримані кредитні кошти товарів саме протягом такого звітного періоду, в якому відбулося придбання цих товарів.

Таким чином, витрати позивача, що пов'язані з виплатою або нарахуванням процентів за борговими зобов'язаннями за кредитами, здійснені у зв'язку з веденням господарської діяльності.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про правомірність включення позивачем до складу валових витрат сум відсотків за користування кредитними коштами, використаними в операціях з купівлі-продажу цінних паперів.

4. Згідно з актом перевірки позивач завищив валові витрати в сумі 643000 грн., задекларовані у рядку 05.2 декларації за І квартал 2007 року як коригування валових витрат на сплату відсотків за фінансовими кредитами у зв'язку із самостійно виявленою помилкою за результатами минулих періодів - 2009-2010 роки. Податковий орган вважає, що ця сума валових витрат не підтверджена документально. Податковий орган також вважає, що позивач не мав права збільшувати показники валових витрат, оскільки попередньою документальною перевіркою станом на 01.01.2011 податковим органом не було встановлено заниження валових витрат за результатами діяльності підприємства за 4 квартал 2009 року та 2010 рік.

Судами встановлено, що аудиторським звітом АК «Закарпат-Бізнес-Консалтінг» від 30.08.2011 встановлено, що сума нарахованих відсотків за кредитними договорами № 655м-01-07 від 26.06.2007 та № 1299-09 складає 34 379 031 грн., в той час коли за даними ДПІ включено позивачем та знято перевіркою зі складу валових витрат 6 198 206 грн. Таким чином, товариством не задекларовано валові витрати у період їх виникнення в сумі 28 180 825 грн.

У зв'язку з тим, що позивач занизив валові витрати та виявив таку помилку, ним було в порядку ст. 50 Податкового кодексу України задекларовано уточнені показники у складі податкової декларації за звітний період, в якому виявлена помилка - 1 квартал 2011 в сумі 643000 грн. в рядку 05.2 Декларації.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, повноти встановлення обставин та їх правової оцінки суд касаційної інстанції виходить з такого.

Підпункт 5.2.7. п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР дозволяє суми витрат, не враховані у минулих податкових періодах у зв'язку з допущенням помилок та виявлених у звітному податковому періоді у розрахунку податкового зобов'язання, віднести до складу валових витрат.

Самостійно виявлені позивачем помилки в показниках раніше поданої податкової декларації з податку на прибуток стосуються завищення ним податкового зобов'язання, а не заниження, і не змінюють висновків податкового органу за результатами проведеної попередньої перевірки, що стосуються заниження позивачем податкових зобов'язань.

Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції знаходить правильними висновки судів про правомірність декларування позивачем уточнених показників валових витрат в декларації за І квартал 2011 року.

5. Згідно з висновками перевірки порушення позивачем вимог п.п. 7.8.2 п. 7.8 ст.7 Закону № 334/94-ВР з урахуванням вимог ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI (зі змінами, внесеними Законом України від 27.04.2010 № 2154- VI) полягало у тому, що позивач не здійснив нарахування та внесення до бюджету авансового внеску з податку на прибуток, нарахованого на суму дивідендів за підсумками 2009 року.

На думку податкового органу, позивач згідно з вимогами ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI та п. 7.8 с. 7 Закону № 334/94 ВР повинен був у строк до 30.06.2010 здійснити нарахування і виплату дивідендів в розмірі не менше 30 % нерозподіленого прибутку (250800 грн.), отриманого у 2009 році, та внести до бюджету авансовий внесок з податку на прибуток за ставкою, встановленою п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР, в розмірі 25% суми дивідендів, що складає 62700,00 грн.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, правової оцінки встановлених судами обставин суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до пункту 1.9 статті 1 Закону № 334/94-ВР дивідендом є платіж, який здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав чи інвестиційних сертифікатів на користь власника таких корпоративних прав (інвестиційних сертифікатів) у зв'язку з розподілом частини прибутку такого емітента, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.

Згідно з п.п. 7.8.1 п. 7.8. ст. 7 Закону № 334/94-ВР у разі прийняття рішення щодо виплати дивідендів емітент корпоративних прав, на які нараховуються дивіденди, провадить зазначені виплати власнику таких корпоративних прав пропорційно частці його в статутному фонді підприємства-емітента таких корпоративних прав незалежно від того, чи була діяльність такого підприємства-емітента прибутковою протягом звітного періоду при наявності інших власних джерел для виплати дивідендів, а також від того, чи є наявним прибуток, розрахований за правилами податкового обліку, чи ні.

Абзацом 1 п.п. 7.8.2 п. 7.8 ст. 7 Закону № 334/94-ВР визначено, що емітент корпоративних прав, який приймає рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам), нараховує та вносить до бюджету авансовий внесок з податку на прибуток у розмірі ставки, встановленої пунктом 10.1 статті 10 цього Закону, нарахованої на суму дивідендів, призначених для виплати, без зменшення суми такої виплати на суму такого податку. Зазначений авансовий внесок вноситься до бюджету до/або одночасно із виплатою дивідендів.

Відповідно до п. 10.1 ст.10 Закону № 334/94-ВР прибуток платників податку, включаючи підприємства, засновані на власності окремої фізичної особи, оподатковується за ставкою 25 відсотків до об'єкта оподаткування.

Таким чином, Законом № 334/94-ВР визначено, що на суму дивідендів, призначених за рішенням емітента корпоративних прав для виплати власнику корпоративних прав, нараховується авансовий внесок з податку на прибуток за встановленою законом ставкою в розмірі 25%, який має бути сплачений до бюджету до/або одночасно із виплатою дивідендів. При цьому закон ставить наявність такого обов'язку щодо виплати дивідендів, нарахування та внесення до бюджету авансового внеску з податку на прибуток з суми таких дивідендів залежно від факту прийняття емітентом корпоративних прав відповідного рішення про виплату дивідендів своїм акціонерам (власникам).

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI (із змінами та доповненнями, передбаченими Законом від 27.04.2010 № 2154-VI, що набрав чинності 30.04.2010) (далі - Закону від 17.09.2008 № 514-VI) виплата дивідендів здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку в обсязі, встановленому рішенням загальних зборів акціонерного товариства, у строк не пізніше шести місяців після закінчення звітного року. Виплата дивідендів здійснюється господарським товариством з чистого прибутку у звітному році та/або нерозподіленого прибутку в розмірі не менше 30 відсотків.

Отже, починаючи з 30.04.2010, законодавством встановлено, що у разі прийняття рішення загальних зборів про виплату дивідендів акціонерам розмір таких виплат повинен складати не менше ніж 30% від чистого прибутку у звітному році та/або нерозподіленого прибутку. При цьому із суми таких виплат товариство повинне нарахувати авансовий внесок з податку на прибуток за ставкою в розмірі 25%, який має бути сплачений до бюджету до/або одночасно із виплатою дивідендів.

Згідно з частинами першою та другою розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня його опублікування (тобто з 30.04.2009), крім другого речення частини другої статті 20, яке набирає чинності через тридцять місяців з дня опублікування цього Закону. Через два роки з дня набрання чинності цим Законом (тобто з 01.05.2011) втрачають чинність статті 1-49 Закону України від 19.09.1991 № 1576-XII «Про господарські товариства» у частині, що стосується акціонерних товариств.

Відповідно до частини п'ятої розділу XVIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI статути та внутрішні положення акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із нормами цього Закону не пізніше, ніж протягом двох років з дня набрання чинності цим Законом. Акціонер акціонерного товариства, статут якого не приведено у відповідність з нормами цього Закону, має право після закінчення зазначеного у цьому пункті строку звернутися до суду з позовом про приведення статуту товариства у відповідність із цим Законом.

Таким чином, статути та внутрішні положення акціонерних товариств, створених до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із нормами Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI протягом двох років після набрання вказаним Законом чинності, тобто до 30.04.2011 включно.

Таким чином, до акціонерних товариств, створених до набрання чинності Законом України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI, застосовуються положення статей 1-49 Закону України «Про господарські товариства» до втрати ними чинності або до моменту приведення статутів акціонерних товариств у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI.

Позивач діяв у формі відкритого акціонерного товариства.

Враховуючи наведене, позивач мав діяти на підставі положень статей 1-49 Закону України «Про господарські товариства» від 19.09.1991 № 1576-XII (далі - Закону № 1576-XII).

Частиною першою статті 41 Закону № 1576-XII вищим органом акціонерного товариства є загальні збори товариства.

Відповідно до частини п'ятої статті 41 вказаного Закону до компетенції загальних зборів належить, зокрема: затвердження річних результатів діяльності акціонерного товариства, включаючи його дочірні підприємства, порядку розподілу прибутку, строку та порядку виплати частки прибутку (дивідендів), визначення порядку покриття збитків.

Таким чином, загальними зборами акціонерів позивача прийнято рішення (протокол зборів акціонерів від 14.04.2010) про те, щоб не формувати фонд виплати дивідендів за 2009 рік, дивіденди за 2009 рік не нараховувати, прибуток розподілити так: 5 % на формування резервного фонду і 95 % направити на розвиток виробництва.

З огляду на наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивач мав нараховувати та виплачувати дивіденди за результатами діяльності 2009 року виключно на підставі рішення загальних зборів акціонерів та у порядку, визначеному таким рішенням, а оскільки позивачем рішення про виплату дивідендів не приймалося, то підстав для здійснення виплат акціонерам з прибутку 2009 року не вбачається, об'єкт оподаткування за такими виплатами відсутній.

6. Згідно з актом перевірки позивач занизив валовий доход на суму 98559,31 грн. умовно нарахованих процентів, нарахованих на кредиторську заборгованість в сумі 728000 грн., яка виникла відповідно до інвестиційного договору від 02.09.2004 № 207/У, укладеного між позивачем та ЗАТ «Укренергобуд», згідно з яким ЗАТ «Укренергобуд» вносить інвестиції в сумі 728000 грн. для погашення простроченої кредиторської заборгованості позивача перед бюджетом.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що інвестиційним договором від 02.09.2004 № 207/У передбачено, що інвестор здійснює внесення інвестицій в сумі 728000,00 грн. на умовах повернення.

Відповідно до договору купівлі-продажу пакету акцій ВАТ «Ужгородський Турбогаз» за комерційним конкурсом від 06.07.2004 № КПП-450 фінансовою інвестицією є кошти на придбання 64,69 % статутного капіталу позивача, що складають 14 232 713,0 грн., а сума 728000,0 грн. - це кошти, які призначені на виконання додаткових зобов'язань, і не є фінансовою інвестицією в розумінні пп. 1.28.2 п. 1.28 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств».

Враховуючи наведене, суди дійшли правильних висновків про те, що кошти в сумі 728000,0 грн., що отримані на умовах повернення, є поворотною фінансовою допомогою, у зв'язку з чим у позивача виник обов'язок збільшити валовий доход на підставі п.п. 4.1.6 п. 4.1 ст. 4 Закону № 334/94-ВР на суму процентів - 98 559,30 грн., умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, які (проценти) у розумінні п.п. 1.22.1 п. 1.22 ст. 1 цього Закону є безповоротною фінансовою допомогою.

Згідно з актом перевірки позивач завищив валові витрати на оперативну оренду легкових автомобілів на 50 відсотків, що складає 91499,94 грн., тоді як абз. 5 п.п. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР передбачена заборона на включення до складу валових витрат платника податку 50 відсотків витрат на оперативну оренду легкових автомобілів.

Виходячи з положень абз. 5 п.п. 5.4.10 п. 5.4 ст. 5 Закону № 334/94-ВР суди дійшли правильних висновків про правомірне зменшення відповідачем валових витрат позивача, пов'язаних з оперативною орендою легкового автомобіля, на 50 відсотків, що складає 45750 грн.

За результатами проведеної перевірки відповідачем також було зменшено валові витрати позивача на суму 10520 грн. витрат на оплату послуг з митного оформлення на митниці вантажів ТОВ «Брокер», оскільки такі послуги використані не в господарській діяльності позивача.

Виходячи з того, що наявність вказаного порушення позивачем належними та допустимими доказами спростована не була, позивач взагалі жодних пояснень в цій частині судам не надав, суди не знайшли підстав для визнання висновків податкового органу неправильними.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що відповідачем в акті перевірки викладено правильні висновки про необхідність збільшення об'єкта оподаткування з податку на прибуток в сум 154 829,31 грн., в т.ч. за рахунок:

- збільшення валових доходів на суму 98 559,30 грн. (сума процентів умовно нарахованих на кошти отримані на визначений строк за умовами інвестиційного договору № 207/У від 02.09.2004 р.);

- зменшення валових витрат на суму 45750 грн. (50% витрат позивача, пов'язаних із оперативною орендою легкового автомобіля);

- зменшення валових витрат на суму 10520 грн. (витрати на оплату послуг по митному оформленні, які використані не в господарській діяльності позивача).

Однак, з огляду на те, що у період, який перевірявся, об'єкт оподаткування з податку на прибуток у позивача мав від'ємне значення, яке є більшим за правомірно донараховані відповідачем суми, суди дійшли обґрунтованих висновків про відсутність фінансового результату у вигляді податкового зобов'язання з податку на прибуток, а відповідно і про необхідність з метою повного захисту порушених прав та інтересів позивача визнання протиправним оспорюваного податкового повідомлення-рішення повністю.

Суд касаційної інстанції вважає, що суди повно встановили обставини у справі та надали їм правову оцінку на підставі норм матеріального права, що врегульовують спірні відносини. Підстав для задоволення касаційної скарги суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Ужгороді Закарпатської області Державної податкової служби залишити без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.12.2011 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2012 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, передбачених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України, за заявою, поданою безпосередньо до Верховного Суду України у порядку, встановленому статтями 236-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун