Справа № 825/3280/15-а
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2015-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року Чернігів Справа № 825/3280/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лобана Д.В.,

за участю секретаря Новик Н.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідачів Замури Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№91) про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про:

- зобов'язання управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області створити комісію з досвідчених співробітників управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області та перевірити на предмет відповідності займаних посад наступних посадовців Менської виправної колонії (№ 91) управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, котрі займали посади керівної ланки в період з третього вересня 2013 року по включно грудень 2014 року, а саме: начальника Менської виправної колонії (№ 91) управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, заступника начальника Менської виправної колонії (№ 91) управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, начальника оперативного відділу Менської виправної колонії (№ 91) управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, начальника режиму нагляду та безпеки Менської виправної колонії (№ 91) управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, заступника начальника з виховної та соціально-психологічної роботи Менської виправної колонії (№ 91) управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області;

- зобов'язання притягнути до дисциплінарної відповідальності посадовців Менської виправної колонії (№ 91) управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області, котрі безпосередньо відповідали за дотримання режиму утримання позивача з порушеннями вимог Законодавства (після проведення перевірки);

- зобов'язання виплатити позивачу кошти на відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями по переведенню його на утримання із засудженими вдруге з переведенням їх (розмір десять тисяч гривень) на рахунок Ніжинського дитячого будинку-інтернату Чернігівської області.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з грудня 2013 року по грудень 2014 року його утримували при відбуванні покарання із особами, котрі були засуджені вдруге, чим порушувались його права та вимоги ст. 28 Конституції України, ч. 2 ст. 92, ч. 1 ст. 102, ч. 2 ст. 103 Кримінально-виконавчого кодексу України та вимоги наказу Міністерства юстиції України № 2186/5 від 29.12.2014.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 14.09.2015 скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Підсудність даної справи адміністративному судочинству встановлена також ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.10.2015 у справі № 825/1439/15-а за позовом цього ж засудженого про невідповідність рішень про заміну режиму відбування покарання вимогам ст. 100, 101 Кримінально-виконавчому кодексу України.

Протокольною ухвалою суду від 16.11.2015 до участі у справі, в якості другого відповідача, залучено Менську виправну колонію управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№91) (далі - Менська ВК №91, відповідач-2).

Позивач у судовому засіданні просив суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнав. Надав суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких виклав свою позицію проти доводів позивача та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачі діяли в межах та в порядку, визначеному чинним законодавством України.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач 15.10.2010 був засуджений за вироком Кіровського районного суду АР Крим за ст. ст. 187 ч. 4, 289 ч. 3, 70 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна з позбавленням військового звання «капітан» та 08.06.2011 за вироком Кіровського районного суду АР Крим за ст. ст. 15 ч. 3, 393 ч. 1, 71 КК України до 3 років позбавлення волі, згідно ст. 71 КК України остаточно призначено покарання 11 років позбавлення волі.

До Менської виправної колонії управляння ДПтС України в Чернігівській області (№91) прибув 21.02.2011.

Після прибуття до установи був поставлений на профілактичний облік, як схильний до скоєння втечі. Враховуючи те, що тривалий час намірів щодо втечі не проявляв 30.06.2014 знятий з профілактичного обліку, як схильний до втечі.

За час відбування покарання у Менській ВК (№ 91) допускав грубі порушення режиму утримання, а саме створення та участь у конфліктних ситуаціях, за що був поміщений до камери ДІЗО на 15 діб, стягнення погашене за строком давності. Мав ще три стягнення за порушення режиму відбування покарання, які погашені за строком давності. На даний час режим відбування покарання не порушує. Свою поведінку в установі змінив.

З 30.01.2014 працевлаштований на виробництві установи. До роботи ставився сумлінно за, що мав три заохочення.

Вищезазначені обставини позивач не заперечує, а тому вони згідно ч. 3 ст. 72 КАС України не доказувались перед судом.

У позові ОСОБА_1 посилається на те, що у період з вересня 2013 року по грудень 2014 року, він відбував покарання у відділенні СПС №7, яке, за його необґрунтованими твердженнями, протягом 7 місяців відносилось до «максимального рівня безпеки із загальними умовами тримання».

Однак, суд звертає увагу на те, що наказом ДПтС України від 12.06.2013 № 345/ОД-14 «Про створення при Менській виправній колонії управління ДПтС у України в Чернігівській області (№91) сектору максимального рівня безпеки для тримання чоловіків, засуджених до позбавлення волі на певний строк, яким визначено відбування покарання у звичайних жилих приміщеннях виправної колонії максимального рівня безпеки», яким передбачено утворення вказаного сектору з плановим наповненням 10 осіб. В установі продовжується робота по впровадженню заходів щодо створення відповідних умов передбачених положеннями ст. 140 КВК України.

У травні 2012 року на дільниці ресоціалізації середнього рівня безпеки Менської ВК-91 було створено відділення соціально-психологічної служби № 7, яке функціонує по сьогоднішній день.

Стосовно питання порушеного засудженим ОСОБА_1 щодо відбування покарання у дільниці ресоціалізації середнього рівня безпеки засудженими, які раніше відбували покарання у виді позбавлення волі спільно із засудженими, які вперше відбували покарання у виді позбавлення волі, то за даним фактом 25.05.2015 відповідачем-1 за скаргою засудженого була проведена службова перевірка, під час якої було встановлено, що рішенням Регіональної комісії УДПтС України в АР Крим з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі із Сімферопольського СІЗО до установ виконання покарань, 05.08.2011 засудженому ОСОБА_1 визначено ВК середнього рівня безпеки вперше.

З моменту створення дільниці ресоціалізації середнього рівня безпеки № 7 засуджений перебував на даній дільниці на законних підставах. У зв'язку з конфліктною ситуацією у відділенні № 7 засудженого ОСОБА_1 було переведено до відділення № 4. Відповідно до наказу ДДУПВП від 17.03.2015 № 33 «Про затвердження положення, що регламентує діяльність СПС установ виконання покарань» та наказу Міністерства юстиції України від 04.11.2013 №2300/5 «Про організацію соціально-виховної та психологічної роботи із засудженими», переведення засуджених з одного відділення до іншого здійснюється за мотивованим письмовим наказом начальника установи. По установі був виданий наказ № 122 від 18.12.2014 про переведення ОСОБА_1 з СПС №7 до СПС № 4 за рапортом начальника відділення.

Також, під час перевірки було опитано ОСОБА_3, який виконував обв'язки начальника відділення № 7 за час перебування засудженого ОСОБА_1, який пояснив, що у відділенні №7 перебувають засуджені, яким визначено відбування покарання у середньому рівні безпеки. Отже, виходячи з наявних документів, права засудженого установою виконання покарання МВК-91 щодо відбування покарання не порушувались. Представник відповідачів стверджує, що ними не приймалось жодного рішення щодо зміни рівня безпеки позивачу під час відбування покарання. Позивач не надав суду жодних доказів на спростування цих тверджень в порушення вимог ч. 2 ст. 69, ч. 1 ст. 71 КАС України.

Так, згідно вищезазначених статей докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

У позовній заяві позивач ставить питання про визнання неправомірними, необґрунтованими, халатними та такими, що перевищують межі службових обов'язків дії та рішення, щодо переведення на утримання позивача з порушенням вимог Законів та Конституції України під час відбування ним покарання згідно вироку суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 534 КПК України процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно із п. 14 ч. 1 ст. 537 цього ж Кодексу під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом (ч. 1 ст. 539 КПК України).

В свою чергу, пунктом 4 частини другої статті 539 цього Кодексу встановлено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов'язаного із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених в тому числі пунктом 14 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. При цьому, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору (ч. 4 ст. 70 КАС України).

Виходячи із змісту вищезазначених положень обох процесуальних Кодексів, суд дійшов висновку, що факт наявності чи відсутності допущення порушень при виконанні судових рішень у кримінальному провадженні може бути встановлений за відповідним клопотанням засудженого, його захисника, законного представника лише судовим рішенням суду першої інстанції, який ухвалив вирок, і не може підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, оскільки відповідач заперечує доводи позовної заяви, поданої в порядку КАС України, тобто щодо цих обставин існує спір.

В даному випадку відповідне судове рішення, яким встановлений факт наявності допущення порушень при виконанні вироку суду відсутнє, отже в порушення вимог ч. 1 ст. 71 КАС України позивачем не доведені належними та допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Оскільки суд прийшов до висновку про правомірність дій відповідачів, то у задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди у сумі десять тисяч гривень, необхідно відмовити.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з частин 1, 3 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України з позивача необхідно стягнути судові витрати.

Керуючись статтями 98, 122, 122-1, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 у дохід Державного бюджету України судовий збір у загальному розмірі 1461,60 грн.

Відповідно до ст. ст. 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя Д.В. Лобан