Справа № 815/5428/15
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/5428/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Вербицької Н.В., Єщенка О.В.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення №423-15 від 30.07.2015р. щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов обґрунтовував тим, що він є громадянином Афганістану, однак не може та не бажає користуватися захистом своєї країни та змушений був у 2010 році покинути країну свого походження в пошуках притулку, так як йому загрожувала небезпека. Державна міграційна служба України, при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не врахувала інформації по країні походження позивача.

Державна міграційна служба України проти позову заперечувала, зазначивши, що перевіркою підтверджено відсутність умов, передбачених п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. В задоволенні позову відповідач просив відмовити.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16.10.2015р. позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні; ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме ним не доведено обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, та прийняти нову постанову, якою його позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом не враховано пояснення позивача, що під час перебування в Афганістані у неповнолітньому віці він став жертвою сексуального насилля з боку впливової особи свого району і реального захисту від держави жертви сексуального насилля в Афганістані отримати не можуть. Повідомлені позивачем обставини підтверджуються інформацією по країні походження.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, уродженцем населеного пункту Гульбахар району Джабар Сарадж провінції Парван; за національністю таджик, за віросповіданням мусульманин-суніт, рідна мова - дарі.

В жовтні 2010 року позивач вибув з Афганістану автомобілем з м.Кабул (Афганістан) до м.Душанбе (Таджикистан), де перебував протягом двох місяців, після чого виїхав потягом на територію Російської Федерації до м. Москви, де також перебував два місяці.

Наприкінці січня 2011 року ОСОБА_1 нелегально перетнув кордон України поблизу м.Харків.

26.01.2011р. позивач звернувся за захистом до Управління ДМС України в Херсонській області, однак 29.01.2014р. подав заяву щодо закриття особової справи з правом повторного звернення з відповідною заявою.

07.04.2014р. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області із заявою №288 про надання йому захисту, в якій зазначив, що перетнув кордон України 28.01.2011р. Причиною виїзду з Афганістану заявник зазначив факт сексуального насильства впливовою людиною в населеному пункті Гульбахар. Цей випадок стався в 2008 році під час навчання у школі, після чого він неодноразово змінював місце проживання, зокрема, спочатку переїхав до м.Кабул, потім - м.Мазарі Шеріф, однак це не захистило його. Зазначене стало підставою для виїзду з Афганістану в пошуках притулку, так як йому загрожувала небезпека, у зв'язку з чим він не може та не бажає користуватися захистом своєї країни.

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.07.2015р. №423-15 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абз.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього ж Закону.

Апеляційний суд погоджується з висновком Одеського окружного адміністративного суду про відсутність підстав для скасування вказаного рішення відповідача. При цьому, апеляційний суд виходить з наступного.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 частини 1 статті 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з вказаних норм Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, під час первинного звернення ОСОБА_1 в січні 2011 року до Управління ДМС України в Херсонській області позивач зазначав, що причиною виїзду його з Афганістану та не бажання повернутися до вказаної країни було те, що він вважає себе жертвою переслідувань з боку радикального угрупування «Талібан», які примушують його співпрацювати з ними.

При зверненні ж в квітні 2014 року до Головного управління ДМС в Одеській області позивач причиною виїзду з Афганістану зазначає факт вчинення відносно нього насильницьких дій впливовою людиною населеного пункту Гульбахар. При цьому, у його поясненнях містяться розбіжності щодо вказаної особи: з одному випадку позивач вказує, що дана особа була командиром населеного пункту Гульбахар, а в іншому, що це була просто відома особа, яка має відношення до представників радикального угрупування «Талібан».

Апеляційний суд, також, встановив, що в поясненнях ОСОБА_1 містяться й інші розбіжності. Зокрема:

- при зверненні до Головного управління ДМС в Одеській області позивач зазначає, що перетнув кордон України 28.01.2011р., тоді як заяву до Управління ДМС України в Херсонській області подано позивачем 26.01.2011р., тобто за два дні до дати перетину кордону України, про яку вказує позивач;

- позивач зазначає, що він був зґвалтований у віці 16 років, тобто в 2008 році, після чого він виїхав до м.Кабул, а потім - до м.Мазарі-Шаріф, тоді як при анкетуванні він зазначив, що в період з 2008 року по 2010 рік він навчався у ліцеї «Алі Гульбахар» в населеному пункті Гульбахар, тобто не змінював місця проживання.

Разом з цим, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною його вимушеного від'їзду з країни.

Зазначені розбіжності в поясненнях апелянт обґрунтовує психологічною травмою, яку він зазнав, як жертва сексуального насилля. Апеляційний суд критично ставиться до таких тверджень апелянта, оскільки вважає, що протиріччя в його поясненнях, зокрема щодо причини виїзду з Афганістану, є суттєвими при вирішенні вказаної категорії справ, в яких особа повинна вказати переконливу причину виїзду та неможливості повернення в країну походження.

В апеляційній скарзі апелянт, також, посилається на те, що при вирішенні спору судом не проаналізовано інформацію по країні його походження. Колегія суддів критично ставиться до таких доводів апелянта, оскільки обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Апеляційним судом проаналізовано ситуацію по країні походження позивача та встановлено, що згідно доповідей міжнародних організацій та Методичних рекомендацій УВКБ ООН по країні Афганістан, антиурядові угрупування здійснюють напади на цивільне населення, яке працює в міжнародних або афганських гуманітарних організаціях. Афганський уряд не в змозі стримати ситуацію та продовжує втрачати суспільну легітимність, оскільки не здатен покращити рівень життя населення, відсутність прогресу у встановленні верховенства права та широке розповсюдження корупції.

Вказане свідчить про порушення прав людини в країні Афганістан, погіршення криміногенної ситуації та економічного спаду в країні, однак, це не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наявність збройного конфлікту, на який посилається апелянт, у країні громадянської належності також не може бути підставою для оформлення відповідних документів, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Більше того, згідно абз. 6 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Як зазначалось вище, до прибуття на територію України ОСОБА_1 по два місяці перебував та території Таджикистану (м.Душанбе) та Російської Федерації (м.Москва). Тобто, позивач тривалий час знаходився у третій безпечній країні, проте за наданням притулку або за наданням статусу біженця до відповідних органів в РФ він не звертався, що підтверджує висновок посадових осіб органу міграційної служби про виїзд ОСОБА_1 з країни громадянського походження у зв'язку з пошуком кращих умов життя.

Апеляційний суд вважає, що факти, повідомлені позивачем щодо власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через недоведеність позивачем загрози його життю, фізичній цілісності чи свободі в Афганістані, а також можливості застосування до нього нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана відповідна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 КАС України, суд

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2015 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 20.11.2015р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Вербицька Н.В.

Єщенко О.В.