Справа № 815/5728/15
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2015-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5728/15
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2015 року 09 год.30 хв. м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд, розглянувши в письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Кует до ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України про скасування наказу № 104 від 14.08.2015 року, в частині визнання недійсною посвідки та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 Кует до ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України про скасування наказу № 104 від 14.08.2015 року, в частині визнання недійсною посвідки та зобовязання вчинити певні дії.

Ухвалою від 01.10.2015 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження по даній справі.

28.10.2015 року (вхід. № 27665/15) від представника позивача надішла заява про зменшення позовних вимог, згідно якої позивач просив суд:

скасувати наказ Державної міграційної служби України № 104 від 14.08.2015 року, в частині визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання в Україні серії ОД № 1/06, виданої 29.12.2005 року ОСОБА_1 Кует;

зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області замінити громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кует, ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасову посвідку на постійне проживання, у звязку з досягненням 45 річного віку.

Позивач в судове засідання 18.11.2015 року не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, 28.10.2015 року (вхід. № 27663/15) представник позивача надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідачів у судове засідання 18.11.2015 року зявився.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Відтак, згідно ч.6 ст.128 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши обставини, підтверджені доказами, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного

29 грудня 2005 року громадянин ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кует отримав тимчасову посвідку на постійне проживання в Україну серії ОД номер 1/06 (а.с. 5).

Як зазначає позивач, у подальшому, в звязку з досягненням ним 45-річного віку ОСОБА_1 Кует неодноразово звертався до відповідача з проханням замінити дану посвідку, проте відповідачем письмової відповіді ОСОБА_1 Куету не було надано, однак в усній формі повідомлено, що його дозвіл на імміграцію в Україну буде скасовано, тому відповідно і в заміні вказаної посвідки також буде відмовлено. 10 вересня 2015 року ОСОБА_1 Куету було вручено повідомлення про визнання тимчасової посвідки на постійне проживання в Україну серії ОД номер 1/06 недійсною (а.с. 6). Також, позивач зазначив, що був ознайомлений з відповідним наказом ДМС України №104 від 14.08.2015 року, однак в отриманні копії даного наказу ОСОБА_1 Куету було відмовлено.

Позивач не погоджуючись із вказаними рішеннями звернувся до суду для їх оскарження та скасування.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що 29 грудня 2005 року громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кует було видано тимчасову посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД номер 1/06 (а.с. 5). Надалі, у звязку із досягненням позивачем 45 річного віку, ОСОБА_1 Кует звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з відповідною заявою про заміну тимчасової посвідки (а.с. 93).

05.08.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області листом за № 5/3-11922 направило Директору Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України особову справу позивача та проект висновку про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 Куету, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 96).

12.08.2015 року ГУ ДМС України в Одеській області листом за № 5/3-11922 направило Директору Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України висновок про розгляд матеріалів справи щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні ОСОБА_1 Куету, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 97).

14.08.2015 року ДМС України прийняла наказ № 104 від 14.08.2015 року (а.с. 101-120), пп. 21.1, 21.2 п. 21 якого скасовано рішення Відділу ГІРФО УМВС України в Одеській області від 28.01.2004 року в частині залишення на постійне місце проживання та документування посвідкою на постійне місце проживання громадянина ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_2 ОСОБА_1 Вам Кует, 05 02.1967 та визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню посвідку на постійне проживання серії ОД № 1/06 від 29.12.2005 року.

Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України.

Відповідно ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України "Про імміграцію" іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію". Відповідно ст.1 цього Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 р., визначено механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання.

Строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45 - річного віку згідно п. 9 зазначеного Порядку.

Для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1 - 4 і 6 пункту 15 цього Порядку (п. 16 Порядку).

Пунктом 12 Порядку №251 визначено, що посвідка видається іноземцеві та особі без громадянства під розписку після пред'явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки за встановленим МВС зразком, що скріплюється печаткою (за бажанням іноземця та особи без громадянства така відмітка може проставлятися у вкладному талоні).

Пунктом 15 Порядку №251 встановлено перелік документів для оформлення та обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцями та особою без громадянства 25- і 45-річного віку, а саме: 1) заява, зразок якої встановлюється МВС; 2) паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; 3) посвідка, що підлягає обміну; 4) квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5) дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Згідно матеріалів справи для отримання посвідки на постійне проживання позивачем надано усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби як під час оформлення посвідки позивача серії ОД № 32-04 від 28 січня 2004 р., так і під час подальшого оформлення посвідки на постійне проживання серії ОД№1/06 від 29 грудня 2008 р. не виникло.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом ОСОБА_3 Республіки ОСОБА_2 та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Тобто зазначена норма регулює відносини, які виникають між уповноваженим органом та іноземцем при наданні дозволу на імміграцію, та не містить підстав та випадків визнання неправомірними рішень про документування посвідок на постійне проживання в Україні.

Дослідивши матеріали особової справи позивача, судом встановлено, що ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області при наданні позивачу посвідки на проживання в Україні проводив процедуру перевірки законності залишення на постійне проживання на території України та керувався п.4 Розділу V "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідки на проживання в Україні.

Судом не встановлено, що з дати надання позивачу дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України Про імміграцію, які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Розділу 5 "Прикінцеві положення"Закону України "Про імміграцію" Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону.

З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президент України видав Указ №596 від 07.08.2001р., відповідно до якого на Міністерство внутрішніх справ України покладено виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язав Кабінет Міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 розділу V "Прикінцеві положення"Закону України "Про імміграцію".

Таким підзаконним актом стала постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" №1983 від 26.12.2002р., відповідно до вступної частини постанови остання видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", яка була прийнята з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці.

Окрім того, відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України "Про імміграцію", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Таким чином, підставою для вилучення у іноземця посвідки на постійне проживання в Україні є рішення компетентного, в розумінні Закону України "Про імміграцію", органу про скасування раніше наданого дозволу на імміграцію.

Окрім того, відповідно до п.п. 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р.(далі Порядок №1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі (п. 24 Порядку № 1983).

Отже, наведені вище вимоги Закону України "Про імміграцію" і положення Порядку № 1983 покладають на органи, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, суб'єктів владних повноважень обов'язок проведення всебічної перевірки на підставі відповідного подання.

Суд зазначає, що визначеного Порядком № 1983 подання до суду не надано.

Тобто, визначених Положенням підстав для проведення перевірки правомірності надання позивачу дозволу на імміграцію та оформлення іноземному громадянину посвідки на постійне проживання в Україні не доведено.

З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював, також про наявність таких обставин не було зазначено і представником відповідачів.

Судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію.

Слід також зазначити, що ст.ст. 9, 29 Загальної декларації з прав людини 1948 року передбачено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійснені своїх прав кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Пунктом 17 Порядку № 251 передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.

Відповідно до пункту 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.

Судом не було встановлено, а представником відповідачів не надано доказів прийняття рішення за результатами розгляду заяви позивача щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, що в свою чергу несе негативний вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів позивача.

Суд зазначає, що відповідачами не надано доказів правомірності висновку Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області та прийнятого на його підставі оскаржуваного наказу Державної міграційної служби України.

Слід також зазначити, що позивач одружений на громадянці ОСОБА_2 Фам ОСОБА_4 Луєн, ІНФОРМАЦІЯ_2, має дочку ОСОБА_5 ОСОБА_4 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, син ОСОБА_6 Туань, який народився у м. Одесі 06.07.2000 року, які проживають з позивачем у місті Одесі. Окрім того, 02.04.2008 року позивач отримав право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 144-145).

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Оцінивши наявні у справі докази у їх взаємному звязку, суд дійшов висновку, що відповідачем з урахуванням всіх критеріїв, визначених у ч. 3 ст. 2 КАС України було порушено права позивача при винесені наказу Державної міграційної служби України № 104 від 14.08.2015 року, в частині визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання в Україні серії ОД № 1/06, виданої 29.12.2005 року ОСОБА_1 Кует, що є підставою для визнання протиправним та скасування наказу Державної міграційної служби України № 104 від 14.08.2015 року, в частині визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання в Україні серії ОД № 1/06, виданої 29.12.2005 року ОСОБА_1 Кует. Окрім того, суд вважає необхідним зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області замінити громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кует, ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасову посвідку на постійне проживання, у звязку з досягненням 45 річного віку.

Відтак, з урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що судом не встановлено обставин, які б спростовували правову позицію позивача, а судом встановлено, що відповідачі діяли не в межах наданих повноважень та не у спосіб, що передбачений Законом України "Про імміграцію", Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002р. та Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 Кует підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 159 - 163, 167, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 Кует до ГУ ДМС України в Одеській області, ДМС України про скасування наказу № 104 від 14.08.2015 року, в частині визнання недійсною посвідки та зобовязання вчинити певні дії- задовольнити повністю.

Скасувати наказ Державної міграційної служби України № 104 від 14.08.2015 року, в частині визнання недійсною посвідки на постійне місце проживання в Україні серії ОД № 1/06, виданої 29.12.2005 року ОСОБА_1 Кует.

Зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області замінити громадянину ОСОБА_2 ОСОБА_1 Кует, ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасову посвідку на постійне проживання, у звязку з досягненням 45 річного віку.

Судові витрати розподілити відповідно до статті 94 КАС України.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня проголошення постанови.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя О.М. Тарасишина

Суддя М.М. Аракелян

Суддя О.А. Вовченко