Справа № 712/3339/15-а
Суддя: Цуркан М.І.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року м. Київ К/800/33974/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Цуркана М.І. (головуючий),
Єрьоміна А.В., Кравцова О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в місті Черкасах Черкаської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, що переглядається за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Черкасах Черкаської області (далі - Управління ПФ) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Зазначала, що має статус члена сім`ї особи, реабілітованої у відповідності до Закону України від 17 квітня 1991 року № 962-ХІІ «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Посилаючись на те, що Управління ПФ не виплачує їй підвищення до пенсії, передбачене для відповідної категорії громадян, просила зобов'язати відповідача встановити з 25 грудня 1983 року підвищення, визначене пунктом «г» статті 77 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення».

Постановою Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку матеріалів справи та доводів касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що влітку 1931 року батьків позивача виселено на спецпоселення в місто Магнітогорськ Челябінської області Російської РСФР, де ІНФОРМАЦІЯ_1 і народилась ОСОБА_4

17 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернулась до Управління ПФ із заявою про встановлення підвищення до пенсії, передбаченого пунктом «г» статті 77 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення», як члену сім'ї реабілітованих.

Листом від 27 лютого 2015 року позивача повідомлено, що Комісією по розгляду спірних питань при призначенні (перерахунку) пенсій та відказних справ при Управлінні ПФ прийнято рішення (протокол від 26 лютого 2015 року № 13/1) про відмову у призначенні підвищення до пенсії згідно статті 77 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», з тих підстав, що пенсійним органом не встановлено факт примусового виселення заявника з території України за її межі.

Відмовивши в задоволенні позову, суди виходили з того, що підстав для призначення підвищення до пенсії згідно статті 77 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» позивачу немає.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітованими слід вважати осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Крім того, реабілітованими визнаються також громадян, засуджені за: антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України; порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров'ю громадян чи статевою розпустою.

Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами. Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів.

Відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.

Водночас, як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, репресіям піддані лише батьки позивача, а до неї, як до члена сім'ї, репресії не застосовувались й вона не була примусово переселена, а народилася за місцем проживання батьків через 7 років після їхнього переселення.

З огляду на вказане, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 примусово не виселяли з території України та до неї не застосовувалась політичні репресії.

За вказаних обставин, доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують та не дають підстав вважати оскаржувані рішення такими, що прийняті з порушенням норм матеріального чи процесуального права.

За правилами частини першої статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 223, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Соснівського районного суду міста Черкаси від 28 квітня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 2 липня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді М.І.Цуркан

А.В.Єрьомін

О.В.Кравцов