Справа № 815/2109/15
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 815/2109/15

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого: - Яковлєва О.В.,

суддів: - Бойка А.В., Танасогло Т.М.,

при секретарі: - Іленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Державній міграційній службі України, а саме: визнання протиправним та скасування рішення № 46-15 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 04 лютого 2015 року; зобов'язання надати позивачу статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим обставинам у справі, так як позивач є громадянином ДР Конго, проте не може повернутись до країни своєї громадянської належності з причин побоювання стати жертвою переслідувань з боку представників угрупування «Маі-Маі»/Якутумба, через наявність у нього медичної практики з надання допомоги жертвам сексуального насилля та представникам етнічної групи Тутсі.

Крім того, є необґрунтованими посилання суду першої інстанції на факт перебування позивача у Бурунді, Кенії та Руанді до прибуття в Україну, як на підставу відмови у наданні захисту, так як міграційна служба не обґрунтовувала оскаржуване рішення зазначеними обставинами, більш того, зазначені країни, згідно чинного законодавства не відповідають ознакам третьої безпечної країни.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а судове рішення - без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 1976 р.н. є громадянином ДР Конго, народився у м. Лімер в ДР Конго, за національністю - мубембе, за віросповіданням - християнин (протестант), має вищу медичну освіту, працював лікарем.

Також, позивач є військовозобов'язаним, в армії країни походження строкову службу не проходив. За сімейним станом - одружений, жінка та діти позивача проживають в Кенії, а батько залишився в ДР Конго.

Позивач виїхав з країни походження 04 січня 2009 року на човні, поїхавши до Республіки Бурунді. Кордон України перетнув легально 15 вересня 2013 року, літаком, рейс Бурунді (Бужумбура) - Кенія (Найробі) - ОАЕ - Київ. З документів, які посвідчують особу в наявності - паспорт гр. ДР Конго НОМЕР_1 та посвідка на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2. За отриманням захисту на території України звернувся вперше. До міграційних служб інших країн не звертався.

До Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві позивач звернувся 16 вересня 2014 року з заявою № 158, про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в України.

Наказом № 584 ГУ ДМС України в м. Києві від 06 жовтня 2014 року, у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, особова справа № 2014KYIV0158.

За результатами розгляду особової справи № 2014KYIV0158 06 січня 2015 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ГУ ДМС України в м. Києві, на підставі абз. 4 п.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зроблено висновок про доцільність відмови громадянину ДР Конго ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку, зокрема, зазначено, що заявником не доведено обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також міграційний орган зазначив, що, заявник не надав жодних переконливих пояснень або тверджень реального ризику загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Державною міграційною службою України 04 лютого 2015 року прийнято рішення № 46-15, згідно якого ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі стосовно якої відсутні умови, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок щодо відсутності у позивача обґрунтованих обставин для побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно із ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 "Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)" - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з приписами ст.10 цього ж Закону - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої позивачем інформації він є громадянином ДР Конго, який не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки побоюється стати жертвою переслідувань з боку представників угрупування «Маі-Маі»/Якутумба.

Вказані обставини викликані тим, що позивач маючи медичну освіту та лікарську практику, надавав медичну допомогу жертвам сексуального насилля та представникам етнічної групи Тутсі, внаслідок чого почав отримувати погрози.

Колегія суддів критично відноситься до посилань позивача, так як останнім не надано жодних доказів, які б свідчили про його переслідування або загрозу переслідування в країні походження, а зазначено лише загальну інформацію по країні походження яка не містить конкретних відомостей, які б давали підстави для висновків щодо можливого переслідування або утисків позивача з політичних, расових чи релігійних мотивів.

В даному випадку, з особової справи позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні співбесід, вбачається, що викладені позивачем підстави для надання йому статусу біженця є непослідовними та такими що суперечать один одному.

Так, позивач у своїй заяві зазначив, що у квітні 2008 року, працюючи у лікарні в м. Нунду, він надавав медичну допомогу дівчині з племені Тутсі, після чого у грудні 2008 року в лікарні його зустріли 7 озброєних чоловіків у масках, які почали йому погрожувати та зобов'язали його у випадку звернення п'яти людей з племені Тутсі зробити так, щоб вони померли, проте під час першої співбесіди 02 жовтня 2014 року, позивач розповів, що його біля лікарні зустріли 7 поліцейських в масках, зі зброєю, які вимагали від нього вбити вже трьох жінок з племені Тутсі, а в разі відмови погрожували звільненням.

Крім того, за твердженнями позивача його брата вбито через нього, оскільки брат допомагав йому фінансово, а також допоміг виїхати до Бурунді. Так, позивач у своїй заяві, вказав, що його брата застрелено 13.03.2013 року, при цьому вже під час другої співбесіди від 17.11.2014 року, позивач розповів, що причиною смерті брата стало побиття.

Колегія зазначає, що позивач покинув ДР Конго 05 січня 2009 року, виїхавши до Бурунді, де знаходився більше 4 років, легально працюючи лікарем в лікарні "Університет Надії" з 2010 по 2013 рік, а також лектором у Вищому інституті Розвитку.

Також у 2013 році ОСОБА_1 неодноразово та безперешкодно виїздив до Кенії та Руанди, що підтверджується відповідними штампами в національному паспорті позивача.

На територію України позивач прибув 14 вересня 2013 року, легально на підставі національного паспорту та одноразової візи, після чого приступив до навчання в Луганському державному медичному університеті.

За захистом позивач звернувся лише 16 вересня 2014 року, тобто через рік після потрапляння на територію України, що підтверджує той факт, що його звернення за захистом направлене на легалізацію свого положення в Україні.

Таким чином, позивачем не надано жодних доказів реального ризику загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини пояснень, як і не надано доказів його переслідування з будь-яких мотивів.

А тому, колегія суддів вважає, що позивач прибув до України не з метою отримання статусу біженця, за яким він звернувся до відповідача після закінчення строку перебування в Україні, а в пошуках країни, кращої для життя.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.185, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2015 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після складання ухвали у повному обсязі, згідно ст. 160 КАС України.

Повний текст рішення складено 13 листопада 2015 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: А.В. Бойко

Т.М. Танасогло