Справа № 807/160/15
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2015-11-04 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

04 листопада 2015 рокум. Ужгород№ 807/160/15

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гебеш С. А.

при секретарі Приходько Т.В.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосіті" до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління ДФС у Закарпатській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Екосіті" (далі - позивач, ТОВ "Екосіті") звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області про скасування податкового повідомлення-рішення, якою просить скасувати податкове повідомлення-рішення №000121500 від 20.01.2015 року про стягнення з позивача донарахованих сум по основному грошовому зобовязанню (екологічному податку) в розмірі 242237,25 грн. та по штрафним санкціям 60559,31 грн., всього в сумі 302796,56 грн.

В процесі розгляду даної адміністративної справи було замінено первинного відповідача - Державну податкову інспекцію у Тячівському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області на правонаступника - Державну податкову інспекцію у Тячівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області (далі - відповідач).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення прийняте на підставі безпідставних висновків відповідача у ОСОБА_2 перевірки від 31.12.2014 року №3353/15-00/35795874 про перебування земельної ділянки використовуваної позивачем для розміщення сміттєзвалища в межах міста Тячів згідно постанови Верховної ради України «Про зміну і встановлення меж міста Тячів Тячівського району Закарпатської області» №5174-IV від 05 липня 2012 року та відповідно про необхідність застосування іншого коефіцієнту ставок екологічного податку за розміщення відходів. Однак, такий висновок відповідача не відповідає фактичним обставинам, оскільки, як випливає з відповідей органів Держгеокадастру, винос меж міста Тячів в натурі (на місцевості) не проводився, відомості про встановлення меж міста Тячів до Державного земельного кадастру не внесені, державний акт на межі міста Тячів не видавався, відповідно стверджувати про перебування земельної ділянки у межах міста Тячів не можна.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених у позовній заяві та додатково наданих письмових поясненнях та просив суд даний адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник відповідача проти задоволення даного адміністративного позову заперечив, вказав, що в додатку (план зовнішньої межі міста Тячів) до Постанови Верховної ОСОБА_1 України від 05.07.2012 року №5174-VI (постанова опублікована 13.07.2012 року в Голосі України №126) видно розширення межі м. Тячів в усі сторони (крім меж по р. Тиса), однак, не зазначено конкретні відстані та земельні ділянки, що ввійшли в межі населеного пункту м. Тячів. У зв'язку з чим відповідачем було направлено запит до Управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області від 02.12.2014 року №6617/15-00 «про місце розташування земельної ділянки площею 6,4539 га, яка використовується ТОВ «Екосіті» для обслуговування сміттєзвалища». Відповідно до отриманої відповіді вищенаведена земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту міста Тячів згідно Постанови Верховної ОСОБА_1 України від 05.07.2012 року № 5174-IV. У зв'язку з цим та відповідно до п. 246.4 ст. 246 Податкового кодексу України коефіцієнт ставок екологічного податку за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах, який встановлюється залежно від місця (зони) розміщення відходів у навколишньому природному середовищі в межах населеного пункту або на відстані менш як 3 км від таких меж 3, що означає його збільшення у 3 рази. В порушення п. 246.4, п. 246.5 ст. 246, п. 249.6 ст. 249 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, позивачем не було застосовано в повному обсязі коригуючі коефіцієнти, що призвело до заниження податкового зобов'язання з екологічного податку на загальну суму 242237,25 грн. З врахуванням даної позиції та письмових заперечень, представник відповідача просив суд у задоволенні даного адміністративного позову відмовити повністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення даного адміністративного позову з наступних підстав.

Так, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, в період з 19.12.2014 р. по 25.12.2014 р. відповідачем було проведено документальну позапланову перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині своєчасності, достовірності, повноти нарахування, та сплати екологічного податку за розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на обєктах за період з 01.10.2011 року по 30.09.2014 року, про що складено відповідний ОСОБА_2 від 31.12.2014 р. за №3335/15-00/35795874 (далі ОСОБА_2 перевірки).

Згідно висновків ОСОБА_2 перевірки, позивачем порушено п. 246.4, 246.5 ст. 246, 249.6 ст. 249 Податкового кодексу України в результаті чого відповідачем донараховано податкове зобовязання з екологічного податку в загальній сумі 242237,25 грн.

На підставі вищевказаного ОСОБА_2 перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення рішення №000121500 від 20.01.2015 року, яким ТОВ „Екосіті збільшено суму грошового зобовязання за платежем надходження від розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях, на суму 302796,56 грн. (основний платіж - 242237,25 грн.; штрафні санкції - 60559,31 грн.)

Вказане донарахування відповідачем в акті перевірки мотивується тим, що позивачем не застосовано в повному обсязі коригуючі коефіцієнти з екологічного податку за розміщення відходів у спеціально відведених місцях чи обєктах за ІV квартал 2012 р. І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2013 р., І, ІІ, ІІІ квартали 2014 року.

Як вбачається з ОСОБА_2 перевірки, оскаржувані донарахування здійснені у звязку з використанням позивачем для розміщення відходів сміттєзвалища розташованого в межах населеного пункту м. Тячів.

Як встановлено судом, у період який перевірявся відповідачем, позивач використовував земельну ділянку площею 6,4539 га для розміщення відходів на підставі розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області «Про надання дозволу на передачу в суборенду земельної ділянки» від 05.12.2011 року №869, договору суборенди земельної ділянки від 26.12.2011 року та паспорту місця видалення відходів (дата складання паспорта - травень 2012 року).

Відповідно до розділу III «природно-геологічна характеристика» паспорту місця видалення відходів позивача зазначено віддаленість від населеного пункту м. Тячів - 4 км.

Відповідно до п.246.5 ст.246 Податкового кодексу України, коефіцієнт до ставок екологічного податку, який встановлюється залежно від місця (зони) розміщення відходів у навколишньому природному середовищі становить: в межах населеного пункту або на відстані менш як 3 км від таких меж - 3; на відстані від 3 км і більше від меж населеного пункту - 1.

Оскільки, визначальною ознакою застосування коефіцієнту до ставок екологічного податку, який встановлюється залежно від місця (зони) розміщення відходів у навколишньому природному середовищі, є розміщення відходів у межах населеного пункту (на відстані менш як 3 км від таких меж) або за межами населеного пункту (на відстані від 3 км і більше від меж населеного пункту), Відповідачем було направлено запит до Управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області від 02.12.2014р. № 6617/15-00 «Про місце розташування земельної ділянки площею 6,4539 га, яка використовується ТОВ «Екосіті» для обслуговування сміттєзвалища». Відповідно до отриманої відповіді (лист Управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області від 03.12.2014р. № 11-708-0.3-2212/2-14) вищенаведена земельна ділянка знаходиться в межах населеного пункту міста Тячів згідно Постанови Верховної ОСОБА_1 України від 05.07.2012 року № 5174-IV, яка опублікована 13.07.2012 року в Голосі України № 126.

Саме виходячи з відомостей зазначених у вказаному листі Відповідач, прийшов до висновку, що земельна ділянка яка використовується ТОВ «Екосіті» для обслуговування сміттєзвалища знаходиться в межах населеного пункту, і відповідно при обчисленні податку за розміщення відходів повинен застосовуватись коефіцієнт 3.

Суд не погоджується з вказаних висновком з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 173 Земельного кодексу України - межі району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць

Постановою Верховної ОСОБА_1 України „Про зміну і встановлення меж міста Тячів Тячівського району Закарпатської області 5 липня 2012 року № 5174-VI - змінено межі міста Тячів Тячівського району Закарпатської області, збільшено територію міста на 1380,11 гектара земель, що знаходяться у віданні Тячівської міської ради, та затверджено територію міста Тячів загальною площею 1993,34 гектара. Та встановлено межі міста Тячів Тячівського району Закарпатської області згідно з додатком до Постанови.

В той же час ст. 176 Земельного кодексу України (чинною на момент виникнення спірних правовідносин та виключеною на підставі Закону № 497-VIII від 02.06.2015), визначено, що межі адміністративно-територіальних утворень посвідчуються державним актом України. Проте, діючими на момент виникнення спірних правовідносин нормативно правовими актами не було затверджено форму та порядок видачі державних актів України на межі адміністративно-територіальних утворень.

За визначенням частини першої статті 193 Земельного кодексу України державний земельний кадастр - це єдина державна система земельно-кадастрових робіт, яка встановлює процедуру визнання факту виникнення або припинення права власності і права користування земельними ділянками та містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим цих ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів.

Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою регулювання земельних відносин, раціонального використання та охорони земель, визначення розміру плати за землю і цінності земель у складі природних ресурсів, контролю за використанням і охороною земель, економічного та екологічного обґрунтування бізнес-планів та проектів землеустрою (стаття 194 цього Кодексу).

За таких обставин, відповідно до вимог чинного законодавства, належним та допустимим доказом, щодо знаходження земельної ділянки на якій розміщувались відходи, у межах населеного пункту (на відстані менш як 3 км від таких меж) або за межами населеного пункту (на відстані від 3 км і більше від меж населеного пункту) є виключно дані Державного земельного кадастру.

Відповідно до положень статті 204 Земельного кодексу України державний земельний кадастр ведеться уповноваженим органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів в порядку, встановленому законом.

Ведення Державного земельного кадастру згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року за № 1051 „Про порядок ведення Державного земельного кадастру до 19.06.2015 року здійснювало Держземагентство та його територіальні органи, з 19.06.2015 ведення Державного земельного кадастру здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи.

Як вбачається з листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) (лист від 17.09.2015 р. №ДС-29-28-0.21-10148/23-15), згідно з відомостями Державного земельного кадастру, відомості про межі міста Тячів Закарпатської області до Державного земельного кадастру не внесено.

Таким чином, суд приходить до висновку, що інформація викладена в листі Управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області від 03.12.2014р. № 11-708-0.3-2212/2-14, щодо знаходження земельної ділянки, на якій розміщувались відходи в межах населеного пункту міста Тячів не базується на відомостях Державного земельного кадастру.

Відповідно до ч. 3 ст. 86 КАС України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим відповідно до частини четвертої ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

За таких обставин, виходячи з того відповідачем не надано належного та допустимого доказу на підтвердження знаходження місця (зони) розміщення відходів у межах населеного пункту, що є підставою для застосування коефіцієнту 3 при обчисленні податку за розміщення відходів, а інформація Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області викладена в листі від 03.12.2014р. № 11-708-0.3-2212/2-14 надана не на підставі даних Державного земельного кадастру, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо скасування податкового повідомлення рішення №000121500 від 20.01.2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з державного (місцевого) бюджету.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 17, 71, 86, 94, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосіті" до Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області про скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Тячівському районі Головного управління Міндоходів у Закарпатській області №000121500 від 20.01.2015 року.

Стягнути з Державного (відповідного місцевого) бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Екосіті" судовий збір в розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок сплачений позивачем відповідно до платіжного доручення №00006 від 23.01.2015 року.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяC.А. Гебеш