Справа № 815/2885/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2885/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2015 року м. Одеса

11 год. 26 хв.

У залі судових засідань № 31

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Єфименко К.С.

судді - Завальнюка І.В.

при секретарі судового засідання - Лопатюк Ю.А.

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1

перекладач - ОСОБА_4

представник позивача - ОСОБА_5 (за ордером)

представник відповідача - Кононенко Н.О. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 268-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 268-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянином Афганістану, і до втечі з країни він проживав в місті Кабул та працював помічником водія в кабульському представництві компанії Blue Hackle, яка належить до американського уряду та надає на території Афганістану послуги безпеки у всіх сферах. Через цю співпрацю позивач отримував погрози з боку представників «Талібану», що зробило його подальше життя в країні неможливим. Н захист держави позивач розраховувати не міг, його життя залишалось у небезпеці у звязку з чим він був змушений втекти зкраїни. На даний момент, як і раніше, позивач не може повернутися на батьківщину, де існує загроза його життю

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, надав пояснення та просив суд задовольнити позов повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 4-6).

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, проти його задоволення заперечував повністю та просив відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності заяви позивача, вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, підтверджено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або покарання. В адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що не може повернутись до країни громадянського походження через те, що він став об'єктом уваги представників радикального у групування «Талібан», які погрожували йому. Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду іноземця з країни громадянської належності, за наданою інформацією, стало переслідування позивача представниками терористичного угрупування «Талібан». До управління не було надано жодного матеріального доказу, яким би підтверджував слова особи. В особовій справі громадянина Афганістану відсутні жодні докази погроз та переслідувань з боку терористичного угрупування «Талібан». Представниками міграційної служби була зроблена перевірка правдоподібності причин виїзду позивача з Афганістану, та виявлено ряд протиріч, так: під час заяви позивач розповів, що працював на американській базі протягом 8 років, тобто він почав працювати з 13 років, що є неможливим. А вже під час анкетування позивач зазначив, що пропрацював на військовій базі з 2011 по 2013 роки; під час протоколу позивач вказав, що разом з сім'єю вони проживали в Пакістані приблизно 4 роки, а вже під час анкетування заявник розповів, що навчався у школі «Хошал» в Пакистані з 1995 по 2006 роки, тобто 9 років; до управління позивач надав копію своїх посвідчень, проведеним аналізом яких вважається, що деякі йому не належать, це підтверджується фотокарткою різних людей та номер таскри, вказаний у посвідченні не співпадає з наданою копією таскри; під час заяви іноземець розповів що військова база знаходилась у м. Баграм, а під час анкетування позивач розповів, що вона знаходиться у м. Кабул; під час анкетування та протоколу співбесіди заявник вказав різні назви військової бази, «Фенікс» та «Blue Hackle»; у заяві іноземець вказав, що проживав у м. Газні, але під час анкетування та протоколу співбесіди заявник розповідав, що мешкав лише у м. Кабул (аркуші справи 40-43).

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав.

Судом встановлено, що Шамс ОСОБА_1 є громадянином Афганістану, проживав в АДРЕСА_1 національність -таджик, віросповідання - мусульманин-суніт. З Афганістану виїхав 25.10.2013 року за туристичною візою до Росії, через 4 дні машиною прибув до м. Одеси. Кордон з Україною перетнув нелегально.

З матеріалів справи вбачається, що 18.11.2013 року ОСОБА_1 звернувся до Управління з заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтував її тим, що він з Афганістану. Працював на американській військовій базі і постійно отримував погрози від «Талібів» у звязку з тим, що працює з Християнами. «Таліби» вночі упіймали батька позивача, били його. Згодом батько позвонив позивачу і попередив його, що якщо він піде до Талібів - вони його вб'ють. У звязку з цим позивач втік і приїхав до України.

Із вказаним громадянином було проведено інтерв'ю, складено анкету та реєстраційний листок, тощо, у яких зафіксовано пояснення позивача з приводу причин його вибуття з країни постійного проживання (аркуші справи 54-67).

Розглянувши справу № 2013OD0386 громадянина Афганістану на установчі дані ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який звертається до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС в Одеській області, на підставі проведеного інтерв'ю із зазначеним громадянином та приймаючи до уваги наведені факти, які вимагають подальшої перевірки, службовою особою Управління прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 12.12.2013 року (аркуш справи 81).

На підставі вказаного висновку, наказом № 148 від 12.12.2013 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 82).

12.12.2013 року службовою особою Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду із шукачем притулку ОСОБА_1, про що складено протокол співбесіди (аркуші справи 69-76).

Згідно вказаного вище протоколу, позивач у ході співбесіди зазначив про свої побоювання повертатись на батьківщину. Перебуваючи на території країни громадянської належності його йому, зі слів батька, погрожували «Таліби». Таким чином, повертатись до Афганістану він не може, так як йому там загрожуватиме небезпека.

Висновком управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 09.03.2015 року по справі № 2013OD0386, позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через наявність умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року (аркуші справи 92-99).

Відповідно до ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2013OD0386 ОСОБА_1, громадянина Афганістану, ІНФОРМАЦІЯ_1, Державною міграційною службою України було прийнято рішення № 268-15 від 03.04.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону (аркуш справи 47).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено повідомленням № 244 від 10.04.2015 року, яке він отримав 14.05.2015 року (аркуш справи 7).

Позивач зазначає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в разі повернення в країну походження може стати жертвою «Талібів», які його примушували до співпраці під час перебування іноземця на території країни походження. Крім того, в Афганістані за офіційною інформацією зберігається загроза життю і безпеці позивача. Так, у разі повернення на батьківщину, заявник може зіткнутись з нелюдським або принижуючим гідність поводженням або покаранням. Позивач, члени його родини можуть бути вбиті або викрадені або піддані іншим видам нелюдського поводження.

Проте, суд з такими доводами позивача не погоджується та вважає їх надуманими з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Частиною 6 статті 8 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

В судовому засіданні позивач зазначив, що умовами визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту є його побоювання за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, через те, що існує ризик його переслідування «Талібами», у звязку з тим, що він працював у компанії, яка належить до американського уряду та надає послуги безпеки у різних сферах.

Проте, у ході розгляду заяви відповідачем та під час судового розгляду, позивачем не було надано жодних пояснень або будь-яких підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню.

Як зазначає відповідач, проаналізувавши інформацію, надану заявником в обґрунтування причин неможливості повернення на території країни громадянської належності було встановлено, що причиною виїзду ОСОБА_1 вказано погрози з боку «Талібів», які виникли через співпрацю з іноземцями, американцями, на їх військовій базі.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що причиною виїзду іноземця з країни громадянської належності, за наданою інформацією, стало переслідування позивача представниками терористичного угрупування «Талібан». До управління не було надано жодного матеріального доказу, яким би підтверджував слова особи. В особовій справі громадянина Афганістану відсутні жодні докази погроз та переслідувань з боку терористичного угрупування «Талібан». Представниками міграційної служби була зроблена перевірка правдоподібності причин виїзду позивача з Афганістану, та виявлено ряд протиріч, так: під час заяви позивач розповів, що працював на американській базі протягом 8 років, тобто він почав працювати з 13 років, що є неможливим. А вже під час анкетування позивач зазначив, що пропрацював на військовій базі з 2011 по 2013 роки; під час протоколу позивач вказав, що разом з сім'єю вони проживали в Пакістані приблизно 4 роки, а вже під час анкетування заявник розповів, що навчався у школі «Хошал» в Пакистані з 1995 по 2006 роки, тобто 9 років; до управління позивач надав копію своїх посвідчень, проведеним аналізом яких вважається, що деякі йому не належать, це підтверджується фотокарткою різних людей та номер таскри, вказаний у посвідченні не співпадає з наданою копією таскри; під час заяви іноземець розповів що військова база знаходилась у м. Баграм, а під час анкетування позивач розповів, що вона знаходиться у м. Кабул; під час анкетування та протоколу співбесіди заявник вказав різні назви військової бази, «Фенікс» та «Blue Hackle»; у заяві іноземець вказав, що проживав у м. Газні, але під час анкетування та протоколу співбесіди заявник розповідав, що мешкав лише у м. Кабул (аркуші справи 40-43).

Крім того, як встановлено у ході судового розгляду справи, ОСОБА_1 виїхав з країни свого громадянського походження 25.10.2013 року, легально на підставі національного паспорту та туристичної візи до Російської Федерації.

На території Російської Федерації, згідно зафіксованих пояснень іноземця у ході проведення інтерв'ю та співбесіди, позивач знаходився на протязі 4 днів, тобто згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» він знаходився в третій безпечній країні та не звернувся за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту за місцем знаходження.

При цьому, суд також зазначає про неможливість у даному випадку вважати проїзд через територію Російської Федерації транзитним, так як згідно приписів ст. 29 Закону РФ «Про порядок виїзду із Російської Федерації і в'їзду в Російську Федерацію», транзитний проїзд через територію РФ здійснюється, як правило, без права на зупинку.

На територію України за наданими матеріалами до суду, ОСОБА_1 потрапив 29.10.2013 року нелегально.

На підставі вказаного, судова колегія погоджується з доводами відповідача стосовно того, що надані шукачем притулку відомості, дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації. Тобто згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Отже, дослідивши усі наявні в матеріалах особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_1 письмові докази, суд погоджується з виковками міграційного органу, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином, на думку суду, аналізом наданої позивачем інформації разом із інформацією по країні походження позивача підтверджується відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення до Афганістану, в регіоні постійного проживання позивача наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Інформація, надана позивачем під час анкетування, інтерв'ю та співбесіди має розбіжності, що унеможливлює вважати доводи позивача правдоподібними в частині встановлення на території країни походження загрози його життю та безпеці у разі повернення.

Суд погоджується з такими доводами відповідача, оскільки вказані позивачем обставини, викладені вище в якості підстав звернення за захистом на території України не відповідають Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», так як не свідчать жодним чином про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі повернення на територію країни походження.

Згідно Директиви Ради європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 29.04.2004 року, з даного питання мають досліджуватись наступні фактори: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Проте, оскільки, як було встановлено під час розгляду заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не переслідувався на території країни своєї громадянської належності, окрім зазначеного позивачем факту погроз з боку «Талібів», який жодним чином не обґрунтовано, заявлена інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині його особисто або членів його сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Крім того, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, на Батьківщині залишилась уся його сім'я.

Згідно приписів ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст. 6 вищевказаного Закону.

Таким чином, вивчивши наведені позивачем обставини та матеріали справи, суд погоджується з доводами відповідача щодо неможливості обґрунтувати причину виїзду іноземця Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за наступними ознаками: расова належність; віросповідання; національність; громадянство чи підданство; відношення до певної соціальної групи; політичні переконання.

Крім того, також судом взято до уваги встановлені обставини щодо перебування позивача на території Російської Федерації, де позивач мав змогу звернутись за захистом у разі дійсної та реальної неможливості повернення на Батьківщину, пов'язаної із переслідуваннями.

Враховуючи вищезазначене, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, пояснення позивача, на думку суду, немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Щодо наявності ознак, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», аналізом наявних матеріалів з урахуванням інформації по країні громадянського походження, підтверджується відсутність умов, що можуть бути розглянуті в контексті надання ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та через наявність умов, передбачених абзацом 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які портребують додаткового або тимчасового захисту», відповідачем й було прийнято рішення щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Афганістану ОСОБА_1.

З урахуванням вказаного, дослідивши матеріали справи та надані сторонами пояснення, суд підтримує доводи відповідача та вважає правомірним рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки ані під час проведення співбесіди, ані під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження.

При вирішенні справи суд бере до уваги, що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем в адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов.

Тобто, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом, має довести наявність факту порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі з'ясованих обставин та наведених вище норм чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість рішення відповідача № 268-15 від 03.04.2015 року та вважає його таким, що прийнято на підставі, у межах та відповідно до наданих повноважень з підстав, передбачених нормами чинного законодавства, у зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 268-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 11, 69, 71, 72, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 268-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано 09 листопада 2015 року.

Головуючий суддя Я.В. Балан

Суддя К.С. Єфіменко

Суддя І.В. Завальнюк

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03.04.2015 року № 268-15, яким ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

09 листопада 2015 року.