Справа № 826/12507/15
Суддя: Губська Л.В.
Дата ухвалення: 2015-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 листопада 2015 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

Суддів: Ісаєнко Ю.А.,

Оксененка О.М.,

при секретарі: Агаркові Б.М.,

за участю: представника позивача Катющенко І.О.,

представника відповідача Огнарьова Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аккорда" на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аккорда" до Державної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Аккорда", звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 19.06.2015р. №, № та №.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримала і просила її задовольнити, в той час, як представник відповідача проти цього заперечував, просив залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Так, посадовими особами Держаної податкової інспекції у Голосіївському районі Головного управління ДФС у м. Києві проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Аккорда" з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ "Батискаф", ТОВ "Алтібуд", ТОВ "Форум-Менеджмент Груп" - за листопад 2014 року, ТОВ "Компанія "Дісо", ТОВ "Гаттака" - за грудень 2014 року та ТОВ "Адомани" - за січень 2015 року.

За результатами перевірки складено акт від 27.05.2015 р. за № 319/1-26-50-22-03/39424712, яким встановлені наступні порушення:

- п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, внаслідок чого завищено від'ємне значення податку на додану вартість за грудень 2014 року на суму 70 177 грн. та занижено податок на додану вартість на загальну суму 4 540 225 грн., в т.ч. за листопад 2014р. - 3 121 735 грн., за грудень 2014р. - 343 157 грн., за січень 2015р. - 1 075 333 грн.;

- п. 138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на прибуток за 2014 р., що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 3 181 562 грн.

Вказаний висновок фіскального органу ґрунтується на тому, що при перевірці не було підтверджено реальність здійснення господарських відносин між позивачем та його контрагентами.

Висновки Акта перевірки були оскаржені позивачем в адміністративному порядку, проте, були залишені без змін.

На підставі Акта перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення:

- № від 19.06.2015р., яким позивачеві збільшено податок на прибуток в сумі 3 976 952,50 грн., з них за основним платежем - 3 181 562,00 грн. та застосовані штрафні санкції в сумі 795 390,50 грн.;

- № від 19.06.2015р., яким збільшено податок на додану вартість в сумі 5 675 281,25 грн., з них за основним платежем - 4 540 225,00 грн. та застосовані штрафні санкції в сумі 1 135 056,25 грн.;

- № від 19.06.2015р., яким зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 70 177 грн.

Вказані податкові повідомлення-рішення є предметом цього позову, оскільки позивач вважає їх протиправними.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про непідтвердження реальності господарських операцій позивача через відсутність певних первинних документів, невідповідність окремих документів вимогам Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», непідтвердження використання отриманих товарів у власній господарській діяльності, а також, відсутність у контрагентів позивача виробничих потужностей для здійснення необхідної господарської діяльності, що, в свою чергу, зумовлює правомірність дій відповідача.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, п.п. 14.1.27 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (п.п.139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України).

Отже, формування платником податку витрат, що приймають участь у визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, допускається за умови підтвердження відповідних сум належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, а також використання отриманого товару у власній господарській діяльності.

Крім того, відповідно до п. 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Відповідно до п. 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з п. 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно п. 198.6 статті 196 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно п. 201.10 статті 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Отже, платник податку має право формувати податковий кредит у зв'язку з реальним придбанням товарів (робіт, послуг) та на підставі відповідних розрахункових, платіжних та інших документів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Згідно з абзацом 11 статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Відповідно до абзацу другого пункту 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за номером 168/704, господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Таким чином, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватись відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів бухгалтерського обліку.

Законодавством визначений такий порядок формування валових витрат та податкового кредиту, за яким платник податку має право на включення до складу валових витрат та податкового кредиту суми не будь-яких витрат, здійснюваних як компенсація вартості товарів, а тільки тих, які придбаваються таким платником податку для їх подальшого використання безпосередньо у власній господарській діяльності, направленої на отримання доходу.

Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Так, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з контрагентами позивачем надані:

- договори, укладені між ТОВ «Аккорда» та товариствами - контрагентами;

- акти здачі-приймання виконаних робіт (послуг);

- податкові накладні;

- видаткові накладні.

При цьому, податкові накладні, на підставі яких ТОВ «Аккорда» сформовано податковий кредит, відповідають вимогам, встановленим пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України та Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом ДПА України від 21.12.2010 р. № 969 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2010 року за № 1401/18696.

Як наголошувалось вище, право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Податкова накладна є єдиною підставою для визначення сум податкового кредиту, оскільки, тільки цей документ підтверджує одну з подій, що її здійснено покупцем: чи то оплату покупцем товару чи отримання товару від продавця, що є підставою для виникнення податкових зобов'язань з податку на додану вартість.

Реальне (фактичне) вчинення господарських операцій позивача з придбання товарів/робіт/послуг (майнових прав), що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань, власного капіталу платника, відповідає економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, підтверджується оформленням відповідних документів, рухом грошових коштів на рахунках платників податку.

Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Правовідносини між позивачем та його контрагентами підтверджуються податковими накладними, договорами, актами прийому - передачі виконаних робіт (наданих послуг), платіжними дорученнями, які в повному обсязі підтверджують фактичне виконання господарських операцій.

Так, апелянтом до матеріалів справи були надані докази реальності виконання господарських операцій та їх споживання у діяльності позивача, зокрема надано копію Додатка №5 до податкової декларації з податку на додану вартість за листопад 2014 року ТОВ «Форум-Менеджмент Груп», відповідно до якої, контрагентом Позивача визначені податкові зобов'язання по взаємовідносинам з Позивачем в повному обсязі. Також надано фотографії матеріалів щодо поставки товарно - матеріальних цінностей від ТОВ «Форум-Менеджмент Груп». Про наявність та здійснення господарських операцій з ТОВ «Компанія «Дісо» свідчать, зокрема, консультації ТОВ «Компанія «Дісо» вих. №633 від 11.12.2014 року, вих. №634 від 12.12.2014 року, вих. № 603 від 18.12.2014 року, вих. №632 від 28.12.2014 року на 34 арк., надані до матеріалів справи. Окрім того, на підтвердження господарських операцій з ТОВ «Гаттака» надано звіт контрагента по виконаним рекламним послугам на 4-х аркушах. На підтвердження господарських операцій з ТОВ «Адомані» надано звіт контрагента по виконаним рекламним послугам на 78-х аркушах. Також до матеріалів справи наданий диск з рекламним відеороликом.

Основним видом діяльності позивача є здача в суборенду приміщень в будівлях м. Київ, договори оренди на які наявні в матеріалах справи.

Як зазначає апелянт, зазначені будівлі на ринку нерухомого майна міста Києва функціонують як бізнес - центри, складський комплекс.

Внаслідок успішної рекламної компанії, проведеної ТОВ «Гаттака», ТОВ «Адомани», площі зазначених приміщень зайняті суборендарями, позивач отримав прибуток від здачі приміщень в суборенду, його рейтинг на ринку нерухомості був належним серед бізнес центрів та складських комплексів такого рівня, надані рекламно-маркетингові послуги сприяли популяризації бізнес-центрів та позивача на ринку нерухомості міста Києва.

Зі змісту наданих позивачем до матеріалів справи документів, зокрема договорів на виконання робіт (надання послуг), у взаємозв'язку з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг), податковими накладними вбачається фактичне виконання робіт, надання послуг контрагентами.

Про те, що послуги по Договорам про надання рекламних послуг надавались, також свідчить існування, підтримання та рекламування торгової марки бізнес центрів «Форум» у мережі інтернет, зокрема, існування сайта https://www.facebook.com/ForumManagementGroup ; www.fmg.com.ua .

Розміщення реклами ТОВ «Аккорда» здійснено відповідно до умов договорів, що свідчить, в свою чергу, про реальне надання рекламних послуг позивачу.

Вказані послуги придбані позивачем для їх подальшого використання у власній господарській діяльності, а саме, для підвищення обізнаності потенційних орендарів (суборендарів) щодо послуг оренди (суборенди) площ офісів та складів, що сприяє отриманню доходів позивача, а також для належного утримання і обслуговування будівель.

Так, згідно договорів оренди ТОВ «Аккорда» отримало в користування (оренду) нерухоме майно, що знаходиться за адресами у м. Київ: вул. Пимоненка, 13, вул. Героїв Космосу, 4, вул. Інженерна, 1а, вул. Олени Теліги, 6, пров. Охтирський, 7.

Умовами Договорів оренди визначено, що ТОВ «Аккорда» зобов'язане своєчасно робити поточний відновлювальний ремонт приміщень, прилеглої території, комунікацій, систем обслуговування, мереж для підтримання їх у відповідному належному стані, належне утримання нерухомого майна та надання сервісних та комунальних послуг суборендарям. Тому позивач придбавав у ТОВ «Форум - Менеджмент Груп», ТОВ «Батискаф», ТОВ «Алтібуд» основні засоби, витратні матеріали, обладнання, товари для належного функціонування об'єктів нерухомого майна.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що належними первинними документами, а також доказами про реальне надання ТОВ «Офіс Менеджмент Груп» послуг з виготовлення, розміщення реклами, комплексного технічного обслуговування будівель, інженерних систем та комунікацій підтверджується правомірність формування податкового кредиту позивача.

Щодо взаємовідносин позивача з ТОВ «Дісо» суд першої інстанції посилається на відсутність доказів на підтвердження того, яким чином проведено консультації.

Проте, наявність в матеріалах справи письмових консультацій ТОВ «Дісо» свідчить про те, що консультації надано письмово, при цьому, згідно відомостей ЄДР, одним з видів діяльності ТОВ «Дісо» є КВЕД 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування.

Крім того, відсутність зареєстрованих податкових накладних, які відповідно до суми податкової накладної не підлягали обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних, не може свідчити про безтоварність здійснених операцій.

Крім того, висновки відповідача, викладені в Акті перевірки, про неправомірність формування податкового кредиту позивачем ґрунтується, серед іншого, на інформації, отриманої від інших податкових органів про неможливість проведення зустрічної звірки контрагентів позивача з питань підтвердження господарських відносин з платниками податків.

Тобто, податковий орган, обґрунтовуючи свої висновки, викладені в акті перевірки, посилається на інформацію податкових органів щодо контрагентів позивача, в той час, як платник податків не може нести відповідальність за невиконання його контрагентами своїх зобов'язань, адже, поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника податків додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а саме, платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентом податкових зобов'язань. А відтак, за умови невстановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальників для одержання підприємством незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

В разі порушення контрагентом податкової дисципліни, відповідальність та негативні наслідки мають настати саме для цієї особи. Чинне законодавство не зобов'язує платника податків перевіряти безпосереднього контрагента на предмет виконання ним вимог податкового законодавства перед тим, як відносити відповідні суми витрат до валових витрат та суми податку на додану вартість до податкового кредиту.

На момент здійснення господарських операцій контрагенти позивача мали статус юридичної особи, були платниками податку на додану вартість та мали право виписувати податкові накладні.

Крім того, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо зменшення податкового тиску на платників податків» від 17 липня 2015 року № 655- VIII внесено зміни до Податкового кодексу України та пункт 86.7 доповнено абзацом п'ятим такого змісту: "Контролюючим та іншим державним органам забороняється використовувати акт перевірки як підставу для висновків стосовно взаємовідносин платника податків з його контрагентами, якщо за результатами складення акта перевірки податкове повідомлення-рішення не надіслано (не вручено) платнику податків або воно вважається відкликаним відповідно до статті 60 цього Кодексу".

У зв'язку з тим, що контрагентам позивача за результатами актів ДПІ про неможливість проведення зустрічних звірок не направлено податкових повідомлень - рішень, акти ДПІ щодо контрагентів позивача не можуть бути підставою для висновків стосовно його взаємовідносин з контрагентами.

Апелянт наголошує, що суд першої інстанції, не витребувавши від позивача доказів, які, на думку суду, мали значення для вирішення справи, порушив норми процесуального права, зокрема, ч. 5 ст. 11 та ч.2 ст.69 КАС України, якими визначено, що суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає.

Так, до апеляційної скарги позивачем надано рахунки - фактури по взаємовідносинам з ТОВ «Алтібуд», замовлення ТОВ «Форум - Менеджмент Груп», наказ ТОВ «Аккорда» про надання права підпису в первинних документах, на відсутність яких звертав увагу суд першої інстанції при ухваленні постанови, при цьому, вказані номери договорів співпадають з номерами наданих рахунків-фактур.

В свою чергу, правильність заповнення реквізитів в податковій накладній на підставі сплаченого рахунку-фактури визначна в роз'ясненнях податкового органу, розміщеного у Віснику податкової служби №45 від 01.12.2012 року, де вказано: «Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа (оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції), а носить лише інформаційний характер. Тобто форма рахунку-фактури не містить можливості визначення змісту правочину (купівля-продаж, надання послуг, перевезення тощо) та не визначає вид договірних зобов'язань. Отже, за відсутності документа, що фіксує зміст правочину, вважається, що такий правочин вчинено усно. У разі наявності рахунку-фактури або іншого документа, що підтверджує вчинення усного правочину, в полі «Вид цивільно-правового договору» робиться відповідний запис та зазначається документ, на підставі якого здійснено операцію, його дата і номер».

На підтвердження придбання товарів у ТОВ «Форум-менеджмент груп», що відображені в податковій звітності, позивачем надано оборотно-сальдову відомість по рахунку 205 за листопад 2014 року.

Що ж стосується висновку податкового органу про неможливість підтвердження поставки продукції позивачу через відсутність товарно-транспортних накладних, колегія суддів зазначає наступне.

Так, Наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 р. № 363 затверджені Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, статтею 1 яких встановлено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Перелік документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні, затверджено Постановою КМУ від 25 лютого 2009 р. №207, згідно з яким необхідно розрізняти перевезення на договірних засадах та перевезення для власних потреб. Щодо документів на вантаж, то при перевезеннях вантажу на договірних засадах потрібна ТТН, а для власних потреб - накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж. В переважній більшості проаналізованих судових справ ВАСУ підтримує позицію щодо необов'язковості складання ТТН, якщо перевезення здійснювалось власним транспортом, тобто без залучення перевізника. При здійсненні внутрішніх перевезень вантажів автомобільним транспортом водіями може використовуватися як товарно-транспортна накладна, так й інший визначений законодавством документ (видаткова накладна), використання якого може здійснюватися як поряд з ТТН, так і без неї. Проте, є поширеною практика контролюючого органу складати акти перевірок з посиланням на нікчемність (безтоварність) правочинів на підставі відсутності (дефектності) ТТН і відповідно складати податкові повідомлення-рішення про завищення підприємством податкового кредиту.

Крім того, згідно ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (у редакції Закону України від 22.03.2012 р. № 4621-VI), автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Отже, Закон про автомобільний транспорт допускає наявність іншого визначеного законодавством документа на вантаж, ніж ТТН.

Крім того, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 р. № 207, для водія юридичної особи або фізичної особи - підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб наявність ТТН не є обов'язковою, а достатньою буде наявність накладної або іншого документу, що підтверджує право власності на вантаж.

Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не визначають прав та обов'язків юридичної особи або фізичної особи підприємця, під час перевезення вантажу для власних потреб.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що у разі, якщо юридичні особи перевозять у внутрішньому перевезенні вантаж, який належить їм на праві власності, власними силами, без залучення стороннього перевізника, то оформлення ТТН не є обов'язковим.

Отже, в ході проведеної перевірки податковим органом не було встановлено обізнаності позивача щодо ймовірної/можливої невідповідності характеру діяльності його контрагентів вимогам чинного законодавства, прямої чи опосередкованої причетності до такої діяльності з метою отримання податкової вигоди. Так само і відсутність контрагентів за юридичною адресою не є підставою для висновку про неправомірність формування замовником (покупцем, позивачем) валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість. Відповідач не довів одержання позивачем податкової вигоди (відшкодування ПДВ з бюджету) за відсутності наміру здійснювати реальну підприємницьку діяльність та безтоварність господарських операцій позивача.

Таким чином, суд вважає, що висновки відповідача повністю ґрунтуються на сумнівах та припущеннях, що є неприпустимим у податкових правовідносинах, які не доведені у встановленому порядку і які судова колегія не приймає з огляду на положення частини другої статті 71 КАС України, відповідно до якої, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, тому постанова суду підлягає скасуванню як така, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права та ухвалена при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Позивачем сплачено судовий збір при поданні позову 487,20 грн. та при поданні апеляційної скарги в сумі 160420,00 грн., загалом 160907,20 грн., які йому мають бути відшкодовані за рахунок Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.94,195,196,198,202,205,207,211,212,254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Аккорда" - задовольнити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Аккорда" - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві від 19.06.2015 р. №, №, №.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аккорда" судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 160 907 (сто шістдесят тисяч дев'ятсот сім) грн. 20 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення повного тексту.

Постанова в повному обсязі складена 19 листопада 2015 року.

Головуючий-суддя Л.В.Губська

Судді Ю.А.Ісаєнко

О.М.Оксененко

Головуючий суддя Губська Л.В.

Судді: Оксененко О.М.

Ісаєнко Ю.А.