Справа № 2а-15220/10/2670
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2010-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

10 листопада 2010 року № 2а-15220/10/2670

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Блажівська Н. Є., розглянувши позовну заяву і додані до неї матеріали

За позовом ОСОБА_1
до Начальник СІЗО м. Києва ОСОБА_2, Начальник управління Державного департаменту України з питань виконання покарань м. Києва ОСОБА_3, Начальник управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань ОСОБА_4, Перший заступник начальника управління Державного департаменту України з виконання покарань м. Києва ОСОБА_5, В.о. начальника Київського слідчого ізолятора, майор внутрішньої служби, ОСОБА_6, Перший заступник начальника управління Державного Департаменту України з питань виконання покарань ОСОБА_7,
провизнання дій незаконними та зобов'язання вчинити дії

В С Т А Н О В И В

Відповідно до меж заявлених позовних вимог Позивач звернулася до суду з метою визнати дії субєктів владних повноважень відповідачів по справі протизаконними; зобовязати відповідачів визнати та в подальшому визнавати підпис Голови Подільського районного суду м. Києва, ОСОБА_8 як повноважної особи суду.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 1 листопада 2010 року № 2а-15220/10/2670 позовну заяву залишено без руху та надано Позивачу 5-денний строк для усунення вказаних в ухвалі недоліків.

9 листопада 2010 року Позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій ОСОБА_1 просить визнати незаконними дії відповідачів (заборона пускати її на побачення без обмежень, непідкорення рішенню судді Бородія В. М.) та зобовязати відповідачів допускати Позивача на побачення з сином без обмеження за рішенням судді та належно оформленими документами.

Проаналізувавши вимоги чинного законодавства України та обставини спірних правовідносин, враховуючи зміст позовної та уточнення до неї, Суд приходить до висновку про те, що Позивачем не наведено ознак наявності публічно-правового спору у спірних правовідносинах.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі адміністративна справа) переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Пунктами 1 та 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними суб'єктами суспільства стосовно їхніх прав та обов'язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб'єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб'єктів, а ці суб'єкти відповідно зобов'язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб'єкта.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України субєктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, необхідною та єдиною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення цим суб'єктом владних управлінських функцій, при цьому ці функції повинні здійснюватись суб'єктом саме у тих правовідносинах, у яких виник спір.

Якщо суб'єкт (у тому числі орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа) у спірних правовідносинах не здійснює вказані владні управлінські функції щодо іншого суб'єкта, який є учасником спору, такий спір не має встановлених нормами Кодексу адміністративного судочинства України ознак справи адміністративної юрисдикції, і, відповідно, не повинен вирішуватись адміністративним судом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про попереднє ув'язнення»попереднє ув'язнення відповідно до кримінально-процесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Порядок попереднього ув'язнення визначається цим Законом, Кримінально-процесуальним і Кримінально-виконавчим кодексами України та іншими актами законодавства.

Згідно з статтею 162 Кримінально-процесуального кодексу України побачення родичів або інших осіб з заарештованим може дозволити особа або орган, які провадять справу.

Частиною 1 статті 165 Кримінально-процесуального кодексу України визначено, що запобіжний захід у вигляді взяття під варту застосовується лише за вмотивованою постановою судді чи ухвалою суду. Інші запобіжні заходи застосовуються за постановою органу дізнання, слідчого, прокурора, судді або за ухвалою суду.

Статтею 12 Закону України «Про попереднє ув'язнення»визначено, що побачення з родичами або іншими особами може надавати взятим під варту адміністрація місця попереднього ув'язнення лише з письмового дозволу слідчого, органу дізнання або суду, в провадженні яких знаходиться справа, як правило, один раз на місяць. Тривалість побачення встановлюється від однієї до чотирьох годин.

Відповідно до статті 22 Закону України «Про попереднє ув'язнення»нагляд за додержанням законодавства в місцях попереднього ув'язнення здійснюють Генеральний прокурор України і підлеглі йому прокурори відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Постанови і вказівки прокурорів щодо додержання встановлених законодавством порядку і умов тримання осіб, взятих під варту, підлягають обов'язковому виконанню адміністрацією місць попереднього ув'язнення.

Згідно з пунктом 4.5.1 Правил тримання осіб, узятих під варту, і засуджених у слідчих ізоляторах Державного департаменту України з питань виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 20 вересня 2000 року № 192, особам, узятим під варту, надаються короткострокові побачення з родичами або іншими особами тільки з дозволу особи або органу, у провадженні яких перебуває кримінальна справа.

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що в оскаржуваних правовідносинах між ОСОБА_1 та відповідачами немає відносин влади і підпорядкування в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відповідачі, вчиняючи оскаржувані дії, не здійснювали владних управлінських функцій відносно Позивача, а керувалися вимогами кримінально-процесуального законодавства та, зокрема, Закону України «Про попереднє ув'язнення»та Правилами тримання осіб, узятих під варту, і засуджених у слідчих ізоляторах Державного департаменту України з питань виконання покарань, затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 20 вересня 2000 року № 192.

Враховуючи вищевикладене, Суд звертає увагу на те, що спірні правовідносини не мають ознак публічно-правових відносин, оскільки є кримінально-правовими відносинами.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 3 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що належить вирішувати в порядку кримінального судочинства.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку, що дану заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належать розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Суд також звертає увагу Позивача на те, що позовна заява повинна розглядатися в порядку кримінального судочинства.

Керуючись статтями 2, 3, 17 та пунктом 1 частиною 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

У Х В А Л И В

1. Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі.

2. Попередити позивача, що позовні матеріали будуть йому повернуті супровідним листом рекомендованим поштовим відправленням із зворотною розпискою про їх одержання після спливу терміну для оскарження ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі.

3. У випадку оскарження ухвали позовні матеріли будуть скеровані до апеляційної інстанції разом з апеляційною скаргою.

Повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом пяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує ухвалу, за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н. Є. Блажівська