Справа № 825/3547/15-а
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2015 року м. Чернігів Справа № 825/3547/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Бородавкіної С.В.,

за участю секретаря Гайдука С.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Климіші І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_8 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 30.10.2015 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області та просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ відповідача від 29.07.2015 № 110 про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів для ретельного дослідження обставин справи стосовно нього та вирішити питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позивачем в адміністративному позові було заявлено клопотання про поновлення строку на звернення до суду, так як при отриманні останнім повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує захисту, відповідачем не було роз'яснено порядок оскарження такого рішення, та під час вручення повідомлення не залучено перекладача, хоча ОСОБА_8 не розуміє ні українську, ні російську мови. Суд також не вважає належним доказом вручення позивачу вказаного повідомлення 06.08.2015, так як його було отримано не безпосередньо ОСОБА_8, а головним спеціалістом ВАРДВОЗ. За наведених обставин, суд вважає поважною причину пропуску строку звернення до суду та в порядку ч. 1 ст. 102 Кодексу адміністративного судочинства України його поновлює.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є громадянином Республіки Афганістан, та маючи побоювання стати жертвою переслідувань у вказаній країні за національною ознакою, за належністю до певної соціальної групи осіб, які були ув'язнені в країнах походження, через що зазнав страждань і переслідувань, прибув до України шукати захист. В Україні він звернувся до органів міграційної служби із заявою про надання йому статусу біженця, проте йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення вказаного питання наказом Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області № 110 від 29.07.2015, без дійсного вивчення обставин справи та ситуації, що склалася в країні походження позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, надав заперечення та пояснив, що 09.07.2015 до сектору у справах біженців та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та протидії нелегальній міграції УДМС України в Чернігівській області надійшла та була прийнята до розгляду заява громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_8 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною виїзду з Ісламської Республіки Афганістан позивач зазначив загрозу його життю з боку талібів через його роботу водієм в міжнародній компанії «Старлін». Однак, як вбачається із матеріалів особової справи, побоювання позивача стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо, та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Ісламської Республіки Афганістан добровільно, маючи туристичну візу. Під час проведення співбесіди, позивач неодноразово наголошував, що в м. Кабулі все неспокійно, особливо ввечері, вночі, і це становить загрозу його життю. Як вбачається з відповідей, наданих позивачем під час проведення співбесіди, він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані. Враховуючи, що заявник не має родини, яка б його утримувала, та вимушений сам заробляти гроші, можна стверджувати, що приїзд заявника до України носить економічний характер, і кінцевий пункт призначення заявника зовсім не Україна, а країни Європейського Союзу. Отже, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка, відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), є економічним мігрантом. Таким чином, вищевикладене дозволяє стверджувати про необґрунтованість заяви і відсутність у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками зазначеними в пункті 1.13 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позов має бути відмовлено з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_1.), є громадянином Республіки Афганістан.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 23.06.2015 по справі № 754/9090/15-а (провадження № 2-а/745/323/15) встановлено, що 17.06.2015 під час проведення операції під умовною назвою «Кордон», співробітниками Оболонського РУ ГУ МСВ України та 10 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, спільно з працівниками Деснянського РВ ГУ ДМС України було затримано ОСОБА_8. За порушення Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» суд постановив примусово видворити позивача з України (а.с. 50-51).

09.07.2015 ОСОБА_8 звернувся до відділу у справах біженців та соціальної інтеграції УДМС України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41). У своїй заяві позивач зазначив, що він працював в міжнародній компанії «Старлін» водієм, тому таліби багато разів йому погрожували, щоб він був їх агентом, доповідав про ситуацію. Він відмовився від даної пропозиції, а через 2 дні йому зателефонували та сказали, що його та компанію, де він працює, підірвуть. У зв'язку з наведеним, позивач звернувся за захистом до керівника компанії, але той повідомив, що гарантувати його безпеку може лише на території офісу. Одного разу ОСОБА_8 їхав з м. Кабул і їх автомобіль розстріляли таліби, 7 чоловік загинуло. Після цього він виїхав з Афганістану.

Також, 09.07.2015 було видано довідку про звернення за захистом в Україні № 005939 (а.с. 52).

УДМС у Чернігівській області було складено протокол ознайомлення з прийнятим рішенням за заявою, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким зобов'язано позивача подати відповідному територіальному органу ДМС відомості, необхідні для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.45).

09.07.2015 з позивачем була проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди № 2015CN0028, наявному в матеріалах справи (а.с. 53-57).

17.07.2015 головним спеціалістом ОСОБА_7 був складений висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, по справі № 2014CN 0028 громадянина Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_8, згідно якого останній вважає за доцільне відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, зазначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 83-90).

За результатами розгляду матеріалів справи позивача, відповідачем було прийнято наказ від 29.07.2015 № 110 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Афганістану біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 91).

На підставі вказаного наказу УДМС у Чернігівській області відповідачем прийнято повідомлення про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 70 (а.с. 92).

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з приписами частини другої статті 5 Закону, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини першої статті 7 Закону, оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону).

Згідно частини першої статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

В силу частини першої статті 8 Закону, Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону).

Згідно частини шостої статті 8 Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Управлінням Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно якого процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29.04.2009 "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід звернути увагу на те, що під час проведення співбесіди позивач зазначив, що в 2014 році припинив працювати в міжнародній компанії «Старлін», а навесні 2015 прибув до України. Іншої інформації про наступне місце роботи в період з 2014 року до моменту прибуття в Україну позивачем не надавалося.

Враховуючи, що заявник не має родини, яка б його утримувала та вимушений сам заробляти гроші, можна стверджувати, що приїзд заявника до України носить економічний характер, і кінцевий пункт призначення заявника зовсім не Україна, а країни ЄС.

Так, пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Отже, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка, відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, є економічним мігрантом.

В матеріалах справи міститься висновок від 17.07.2015 (а.с. 83-90), яким рекомендовано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

При проходженні співбесіди та заповненні реєстраційного листа позивач зазначив, що він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Афганістані (а.с. 46-49, 53-57).

Крім того, суд враховує, що перебуваючи в Україні з весни 2015 року позивач звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тільки 09.07.2015 та лише після затримання його у м. Києві співробітниками Оболонського РУ ГУ МСВ України та 10 мобільним прикордонним загоном Державної прикордонної служби України, спільно з працівниками Деснянського РВ ГУ ДМС України, що підтверджується постановою Деснянського районного суду м. Києва від 23.06.2015, та ставить під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця.

Позивачем не була доведена поважність причин неподання заяви про міжнародний захист відразу після прибуття.

Позивачем в позовній заяві не надано жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також жодного достовірного документа на підтвердження цих фактів.

З анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та протоколу співбесіди, наявного в матеріалах справи, суд робить висновки, що державні органи та політичні, релігійні, військові, етнічні, громадські організації не загрожували життю позивача, він ніколи не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав, а тому не може вважатися жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Крім того, суд зауважує, що позивачем не наведено жодних нових обставин, які б вказували про можливість визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

З викладеного слідує, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

Що стосується вимоги про зобов'язання відповідача прийняти рішення про перегляд справи для вирішення питання про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, то вона також задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від першої вимоги в задоволенні якої позивачу відмовлено.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_8 необхідно відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову громадянину Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_8 відмовити в повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна