Справа № 2а/2314/100/12
Суддя: Черпіцька Л.Т.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2015 року м. Київ К/800/36007/13

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головуючого судді - Черпіцької Л.Т.
Суддів -Розваляєвої Т.С.
Голяшкіна О.В.
розглянувши у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу
за касаційною скаргоюОСОБА_4
напостанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013р.
у справі№ 2а-2314/100/12
за позовомОСОБА_4
доЧеркаської міської ради
третя особаОСОБА_6
прозобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся з позовом про визнання частково недійсним рішення Черкаської міської ради від 19.01.1999 року за № 23 в частині приватизації земельної ділянки ОСОБА_6 та державного акту на право власності на землю.

Постановою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 24.12.2012 року позов задоволено. Скасовано державний акт на право приватної власності на землю від 28.10.1999 року № 2317, виданий ОСОБА_6 Визнано частково недійсним рішення Черкаської міської ради від 19.01.1999 року за № 23 в частині приватизації земельної ділянки ОСОБА_6

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013р. постанову Придніпровського районного суду міста Черкаси від 24.12.2012 року скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Черкаської міської ради в частині визнання частково недійсним рішення Черкаської міської ради від 19.01.1999 року за № 23 відмовлено. Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_4 до Черкаської міської ради про скасування державного акту на право приватної власності на землю від 28.10.1999 року № 2317 закрито.

Не погоджуючись постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013р. ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Під час касаційного перегляду від ОСОБА_4 надійшло клопотання, в якому останній на підставі ст. 155 КАС України просить «залишити вказану скаргу буз розгляду».

Водночас, стаття 155 КАС України визначає підстави для залишення позовної заяви без розгляду, а доповнення, зміна, відкликання касаційної скарги чи відмова від неї передбачені статтею 218 КАС України. Крім того, підпис ОСОБА_4 на поданому клопотанні візуально явно відрізняється від інших його підписів наявних у матеріалах справи.

Для з'ясування наведених обставин касаційна скарга була призначена для розгляду в судовому засіданні на 17.11.2015р., а представників сторін було належним чином повідомлено про дату та час засідання, у тому числі і ОСОБА_4 за вказаними ним самим адресами.

Однак, оскільки ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, колегія суддів залишає подане ним клопотання без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

За змістом частини 2 статті 220 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 08.09.2008 р. на підставі договору купівлі продажу, укладеного між ОСОБА_7, від імені якої діяла ОСОБА_8, та ОСОБА_4, який посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Миколенко І.М., продано 225/1000 частини жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд загальною площею - 108,6 кв.м., житловою площею - 84.8 кв.м. та розташованого на земельній ділянці 664 кв.м.

Відповідно до довідки Черкаського обласного об'єднання бюро технічної інвентаризації від 24.10.2008 року будинок (будинковолодіння), який розміщений АДРЕСА_1, зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 (225/1000) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом 08.09.2008 року №4948.

Згідно рішення Черкаської міської ради від 19.01.1999р. за №23 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування» власникам домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 передано земельну ділянку у приватну власність відповідно до часток.

Співвласник ОСОБА_6 приватизувала земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та отримала Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку розміром 218 кв.м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 12.04.2011 №918. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті третьої особи спадщину прийняла ОСОБА_10.

При приватизації зазначеної земельної ділянки не було погоджено межі суміжного землекористування. Даний факт підтверджується довідкою, виданою ДГТ «Черкаського науково-дослідного та проектного інституту землеустрою» в якій зазначається, що при проведені геодезичних обмірів земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1, ОСОБА_6 була допущена помилка, а саме: не враховано спільна сумісна власність під прохід.

Між співвласниками зазначеного домоволодіння виник спір стосовно користування спільної власності на земельну ділянку. Позивач ОСОБА_4 як власник 225/1000 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд не має можливості користуватися своєю приватною власністю тому, що виданий Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_6 до якої входить частина земельної ділянки (прохід до його частини будинку), яка до приватизації перебувала у спільній сумісній власності.

У зв'язку наведеними обставинами позивач і звернувся з даним позовом.

Розглядаючи справу та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при приватизації зазначеної вище земельної ділянки не було погоджено межі суміжного землекористувача.

Натомість суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог вмотивував свої висновки тим, що оскаржуваним рішенням жодних прав позивача порушено не було.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до статті 17 ЗК України (від 18.12.1990 р. чинний на час виникнення спірних правовідносин) передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Згідно справи по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки та виготовленню державного акту на право приватної власності на землю від 1998 року було складено акт визначення та погодження меж земельної ділянки з суміжними землевласниками та землекористувачами.

Як вірно вказав суд апеляційної інстанції, з даного акту вбачається, що він був підписаний колишніми власниками без будь-яких зауважень.

Отже, при наявності технічної документації із землеустрою, яка була погоджена відповідними службами міста, акту визначення та погодження меж земельної ділянки виконавчий комітет Черкаської міської ради прийняв пункт 202 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 19.01.1999 року № 23.

Згідно договору купівлі-продажу від 08.09.2008 року позивач набув право власності на 225/1000 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходяться на земельній ділянці, площею 664 кв.м.

Приписами ч. 2 ст. 120 Земельного кодексу України визначено, що якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Отже, пункт 202 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 19.01.1999 № 23 було прийнято у 1999 році, а позивач став власником 225/1000 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 лише в 2008 році.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду (п. 8 ст. 3 КАС України).

Згідно зі ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Також, згідно зі статтею 104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України.

За приписами наведеної норми держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування з мотивів невідповідності законам України визнаються незаконними у судовому порядку

При цьому ч. 1 ст. 6 КАС України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Таким чином, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Отже, вирішуючи публічно-правовий спір, суди повинні встановити, в чому полягає порушення прав позивача оскаржуваним актом.

Тобто, обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, позивач звернувся з позовом про визнання частково недійсним рішення Черкаської міської ради від 19.01.1999 року за № 23 в частині приватизації земельної ділянки ОСОБА_6

Проте, рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 19.01.1999 № 23 було прийнято у 1999 році, а позивач став власником 225/1000 частин домоволодіння по АДРЕСА_1 лише в 2008 році.

В свою чергу, ні в позовній заяві, ні в постанові суду першої інстанції не наведено жодних обґрунтувань щодо можливого порушення прав позивача.

На момент прийняття органом місцевого самоврядування оскаржуваного рішення позивач не був власником або користувачем спірної земельної ділянки, жодного стосунку до неї не мав, а тому і право позивача не було порушене.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, пунктом 202 рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 19.01.1999 № 23 було надано ОСОБА_6 земельну ділянку у приватну власність, площею 223,5 кв.м, по АДРЕСА_1.

Приписами частини 3 статті 3 Земельного кодексу України (від 18.121990 р. чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, воно приймалось саме виконавчим комітетом Черкаської міської ради, а не Черкаською міською радою.

Статтею 11 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Черкаська міська рада та виконавчий комітет Черкаської міської ради є дві різні юридичні особи, що мають власні та делеговані повноваження відповідно до ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», мають різні коди ЄДРПОУ.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Оскаржуючи рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради, позивач визначив відповідачем Черкаську міську раду. Проте суд першої інстанції ухвалив постанову відносно Черкаської міської ради, чим порушив її права, оскільки оскаржуваний акт міською радою не приймався.

Одночасно з викладеним, погоджуючись із позицією судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для розгляду зазначеного спору у порядку адміністративного судочинства України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Виходячи з предмету спірних правовідносин, зважаючи на наявність у відповідача у спірних правовідносинах визначальних ознак суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку про наявність у переданому на вирішення суду спорі визначальних ознак справи адміністративної юрисдикції.

Зазначена правова позиція колегії суддів Вищого адміністративного суду України відповідає висновкам, викладеним у рішенні Конституційного Суду України від 01.04.2010 №10-рп/2010, яке згідно з вимогами частини другої статті 150 Конституції України є обов'язковим до виконання на території України.

Відповідно до статті 69 Закону України "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що судом апеляційної інстанції повно і правильно встановлені фактичні обставини справи, характер правовідносин сторін і вірно застосовано до них норми матеріального права.

Згідно із ст. 220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута в порядку ст.ст. 235-2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: