Справа № 803/3415/15
Суддя: Валюх Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2015-11-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року Справа № 803/3415/15

Волинський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Валюха В.М.,

суддів Димарчук Т.М., Костюкевича С.Ф.,

при секретарі судового засідання Столярчук А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4,

прокурорів Бородчук О.В., Гарбуза В.В.,

перекладача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі ДМС України), Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі УДМСУ у Волинській області) про визнання неправомірними та скасування наказу УДМС у Волинській області від 15.05.2015 року № 58, рішення ДМС України від 31.07.2015 року № 19-15 та зобовязання УДМСУ у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у березні 2015 року звернувся до УДМСУ у Волинській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту та 18.05.2015 року отримав повідомлення № 12 від 18.05.2015 року УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому як підставу його направлення було зазначено наказ від 15.05.2015 року № 58. Не погодившись з такими діями УДМСУ у Волинській області, позивач 19.05.2015 року подав скаргу до ДМС України, проте, 26.08.2015 року отримав повідомлення про відхилення скарги із покликанням на наказ ДМС України від 31.07.2015 року № 19-15.

Позивач вважає, що наказ УДМС у Волинській області від 15.05.2015 року № 58 та рішення ДМС України від 31.07.2015 року № 19-15 прийняті з грубим порушенням норм діючого законодавства, оскільки не було реалізоване право позивача на особисту участь у розгляді скарги, відмова в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є невмотивована, відповідачами не було враховано, що повернення позивача у ОСОБА_6 Білорусь становить для нього смертельну небезпеку через його політичні погляди (відстоювання демократичних принципів та євроінтеграції країни), належність до активної групи опозиціонерів до діючої влади, участь в мітингах та акціях, у звязку з чим відносно нього фабрикувалися справи про адміністративні правопорушення та кримінальні справи.

Позивач просить визнати неправомірними та скасувати наказ УДМС у Волинській області від 15.05.2015 року № 58, рішення ДМС України від 31.07.2015 року № 19-15, зобовязати УДМСУ у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В поданих до суду письмових запереченнях проти позову від 11.09.2015 року (а. с. 28-35) представник відповідача ДМСУ адміністративний позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні з тих підстав, що оскаржувані рішення прийняті з дотримання вимог міжнародних договорів та нормативно-правових актів України.

В судовому засіданні, проведеному у режимі відеоконференції, позивач та його представник адвокат ОСОБА_2 адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просять позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідачів та прокурори, які вступили у справу згідно із повідомленням прокуратури Волинської області від 29.09.2015 року (а. с. 114-116), адміністративний позов заперечили та просять відмовити у його задоволенні за його безпідставністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом, на підставі матеріалів особової справи № 2015 LT 0014 (а. с. 37-96) встановлено, що 23.04.2015 року за дорученням позивача адвокат ОСОБА_7 повторно подав звернення до УДМСУ у Волинській області разом із заявою-анкетою про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 39-43).

Наказом УДМСУ у Волинській області від 15.05.2015 року № 58 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відмовлено громадянину ОСОБА_6 Білорусь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 85). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 18.05.2015 року № 12 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 13, 86).

Рішенням ДМСУ від 31.07.2015 року № 19-15 відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 90). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 25.08.2015 року № 17 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а. с. 17).

Згідно із частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідачі довели правомірність оскаржуваних в даній адміністративній справі рішень, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями) біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Обєднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сімями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Згідно з частиною першою статті 7 вказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до частин четвертої, шостої статті 8 цього ж Закону рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається із висновку працівника УДМСУ щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.05.2015 року (а. с. 81-84), на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ УДМСУ у Волинській області від 15.05.2015 року № 58, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із тим, у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, відповідач УДМСУ у Волинській області виходив з того, що: позивач вчинив на території ОСОБА_6 Білорусь злочин неполітичного характеру та мотивом його звернення із зазначеною заявою є намагання уникнути відбування покарання в місцях позбавлення волі за вчинені злочини в країні громадянської належності та притягнення до кримінальної відповідальності за втечу з місць позбавлення волі; значна тривалість часу між виїздом з країни громадянської належності та прибуттям в Україну свідчить про відсутність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

З висновками органів державної міграційної служби про необхідність відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд погоджується, виходячи з такого.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV «Попередній розгляд заяв» Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649 (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року № 1146/19884), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13). У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

На думку суду, відповідач УДМСУ у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши за участю адвоката співбесіду, оформлену протоколом від 12.05.2015 року (а. с. 65-75), розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, проживав в ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, за віросповіданням християнин, розлучений, в минулому неодноразово судимий.

Так, 30.06.1998 року ОСОБА_1 засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 88 («хищение имущества путем грабежа»), статтею 43 Кримінального кодексу ОСОБА_6 Білорусь (в редакції 1960 року) (далі КК РБ) до 3-х років позбавлення волі з випробовувальним терміном на 2 роки що відповідає частині другій статті 186 Кримінального кодексу України (далі КК України). 05.11.2001 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів передбачених частиною другою статті 207, статтею 70 КК РБ («разбой, совершенный с проникновением в жилище, либо повторно, либо группой лиц, либо с целью завладения имуществом в крупном раз мере») до 3-х років позбавлення волі, що відповідає частинам першій, четвертій статті 187 КК України. 16.12.2004 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 43, статтею 421 КК РБ («несоблюдение требований превентивного надзора») до 3-х місяців позбавлення волі, що відповідає частині четвертій статті 104 КК України. 14.03.2007 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною першою статті 339, частиною третьою статті 339, пунктом 2 частини другої статті 43, частиною другою статті 62, частиною першою статті 71 КК РБ до 6-ти років позбавлення волі, що відповідає частині першій статті 296, частині четвертій статті 296 КК України. 05.02.2008 року засуджений судом Кобринського району за вчинення злочинів, передбачених частиною третьою статті 339, частиною другою статті 72 КК РБ до 5-ти років позбавлення волі, що відповідає частинам першій, четвертій статті 296 КК України.

Як слідує із матеріалів справи, востаннє позивач був засуджений вироком суду Кобринського району від 23.02.2012 року за вчинення злочинів, передбачених пунктом 2 частини другої статті 43, частиною другою статті 65, частиною другою статті 208 КК РБ до 6-ти років позбавлення волі з конфіскацією майна, з відбуванням покарання в виправній колонії в умовах суворого режиму, що відповідає частинам першій, третій, четвертій статті 189 КК України.

Згідно з протоколом співбесіди, ОСОБА_1 06.12.2014 року втік з місця позбавлення волі, а 10.12.2014 року слідчим СВ Дятловського РВ Слідчого комітету ОСОБА_6 Білорусь оголошений в міжнародний розшук, за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 413 КК ОСОБА_6 Білорусь (втеча з виправної установи, вчинена особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі), що відповідає частині першій статті 393 КК України.

З пояснень позивача, наданих під час співбесіди та у судовому засіданні, державний кордон перетнув пішки, поза пунктом пропуску, прямував з с. Дивин Кобринського району. 23.01.2015 року близько 10 год. 00 хв. ОСОБА_1 затримано в порядку статті 208 КПК України працівниками ВКР ОСОБА_8 та поміщено в ізолятор тимчасового тримання ОСОБА_8

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.03.2015 року у справі № 161/2970/15-к за клопотанням заступника прокурора Волинської області Сліпчука О.М. про застосування запобіжного заходу екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_1 клопотання задоволено, застосовано до ОСОБА_1 екстрадиційний арешт до 12 місяців до вирішення питання Генеральною прокуратурою України про його видачу та фактичної передачі до ОСОБА_6 Білорусь. При цьому, з тексту вказаної ухвали суду слідує, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 413 КК РБ (втеча з виправної установи, вчинена особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, що відповідає частині першій статті 393 КК України), вчинив вказаний злочин на території ОСОБА_6 Білорусь (а. с. 118-119).

Статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів.

Отже, враховуючи, що позивач вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну, який відповідно до КК України належить до тяжких злочинів, за що засуджений вироком суду Кобринського району від 23.02.2012 року, тому позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд враховує, що призначене за цим вироком покарання позивач не відбув та втік з місць позбавлення волі, вчинивши новий злочин.

При цьому, суд не бере до уваги доводи позивача про незаконність його засудження на території ОСОБА_6 Білорусь, оскільки відсутні судові рішення, які б виправдовували позивача по обвинуваченню у скоєнні цих злочинів неполітичного характеру.

Крім того, на думку суду, відповідачі дали належну оцінку іншим доводам заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, із заяви ОСОБА_1 вбачається, що причиною залишення країни постійного проживання ОСОБА_6 Білорусь стали переслідування останнього з боку правоохоронних органів за політичними ознаками. Такі твердження позивача ґрунтуються на тому, що в країні його громадянської належності він був активним учасником демократичної опозиції, перебував в незареєстрованій недержавній опозиційній організації «Бєлпартизан», брав участь у політичних акціях (зокрема, 05.11.1998 року у проведенні агітаційної компанії, організованої СПБ у звязку з фальсифікацією виборів; 17.10.1999 року в акції «Марш Свободи» в м. Мінську; 25.03.2001 року в акції, присвяченій до «Дня Волі»; в маршах протесту «Роздавимо фашистську гадину», «Так жити не можна», «За краще життя»; в акціях проти фальсифікації виборів в 2001, 2004, 2006 роках; в грудні 2006 року був затриманий за участь в акції солідарності з політичним вязнем ОСОБА_9; у вересні 2009 року приймав участь в акціях проти вводу військ Російської Федерації на територію ОСОБА_6 Білорусь для спільних навчань, у зв'язку з чим неодноразово затримувався правоохоронними органами ОСОБА_6 Білорусь). Позивач вказує, що основна причина звернення за захистом це побоювання за своє життя та здоровя через політичну діяльність.

Разом з тим, суд погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що твердження позивача стосовно фізичної розправи та особистого переслідування в ОСОБА_6 Білорусь не підтверджуються конкретними фактами, аргументованих та правдоподібних пояснень він не навів, а доводи є непереконливими та ґрунтуються лише на припущеннях. Будь-яких належних доказів, що підтверджують його участь в організації «Бєлпартизан» не надано, у відкритих інформаційних джерелах не міститься будь-яких відомостей щодо вказаної політичної організації. В ході перевірки заяви позивача було встановлено, що «Білоруський партизан» це незалежний громадсько-політичний сайт новин, який є одним з популярних суспільно-політичних інтернет-проектів у Білорусії, заснований у листопаді 2005 року з ініціативи ОСОБА_10, мінських журналістів та їх колег, які виїхали з ОСОБА_6 Білорусь в інші країни. Водночас, інформація про ОСОБА_1 в інтернет-ресурсах відсутня. Крім того, заявник не надав пояснень щодо лідерів зазначеної партії, будь-якої іншої суттєвої інформації про дану організацію, а лише обмежився загальними формулюваннями щодо її цілей та завдань.

Надані в судовому засіданні пояснення позивача щодо його участі в політичній діяльності носять загальний характер. При цьому, слід врахувати, що протягом останніх чотирьох років до моменту прибуття в Україну позивач відбував покарання за скоєння тяжких злочинів в місцях позбавлення волі, а тому обєктивно не міг займатися відкритою політичною діяльністю в ОСОБА_6 Білорусь.

Суд також не бере до уваги подані позивачем фотографії (а. с. 74 зворот - 75), оскільки вказані фотографії, виходячи з того, що на них відображено, не підтверджують участь позивача в опозиційній політичній діяльності на території ОСОБА_6 Білорусь.

Таким чином, ні під час співбесіди, ні в ході судового розгляду справи позивач не навів правдоподібних фактів та доказів щодо свого перебування в політичних організаціях та причетності до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б повязані з його політичними поглядами.

Крім того, суд враховує, що відповідач УДМСУ у Волинській області використав актуальну та з декількох джерел інформацію про країну походження заявника (ОСОБА_6 Білорусь) (а. с. 81-82).

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що УДМСУ у Волинській області, де розглядалася заява позивача, було належним чином проаналізовані всі подані відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийняте законне і обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак, відсутні підстави для визнання неправомірним та скасування наказу УДМСУ у Волинській області від 15.05.2015 року № 58.

Крім того, на думку суду, оскаржуване рішення ДМСУ від 31.07.2015 року № 19-15 про відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення УДМСУ у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також відповідає вимогам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки у встановленому порядку та строки скаргу позивача було розглянуто по суті та обґрунтовано її відхилено, у звязку із чим позовні вимоги про визнання неправомірним та скасування вказаного рішення не підлягають до задоволення.

Суд також звертає увагу на те, що як в ході попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і під час розгляду справи в суді позивачу було забезпечено право на особисту участь у розгляді його заяви (у встановленому порядку 12.05.2015 року працівником УДМСУ у Волинській області проведена співбесіда з позивачем за участю його адвоката) та у судовому розгляді справи (судове засідання проведено у режимі відеоконференції), право на правову допомогу (при попередньому розгляді заяви правову допомогу позивачу надавав адвокат ОСОБА_7, під час судового розгляду справи адвокат ОСОБА_2, призначений згідно з наказом ОСОБА_8 місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 171 від 30.10.2015 року (а. с. 178) за зверненням ОСОБА_1І.), а також забезпечено участь перекладача у розгляді справи судом.

Таким чином, з наведених вище підстав, у задоволенні взаємоповязаних позовних вимог слід відмовити повністю.

Керуючись частиною третьою статті 160, статтями 162, 163 КАС України, на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання неправомірними та скасування рішень, зобовязання вчинити дії відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя В.М.Валюх

суддя Т.М.Димарчук

суддя С.Ф.Костюкевич

Постанова складена у повному обсязі 20 листопада 2015 року