Справа № 2-а-905/11
Суддя: Маржина Т. В.
Дата ухвалення: 2011-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2011 року Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Маржиної Т.В.

при секретарі Мирошниченко Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Первомайська адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради Миколаївської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10.01.2011 року звернувся до суду з наданим позовом, мотивуючи тим, що є особою, постраждалою внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, віднесеною до 1 категорії та інвалідом війни П групи, а тому має право на отримання один раз на два роки грошової компенсації замість путівки до санаторію в розмірі середньої вартості путівки згідно до п.3 ст. 13 Закону „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. 06.12.2010 року він звернувся до Управління соціального захисту населення Первомайської міської ради (далі УПСЗН) із заявою про виплату компенсації замість санаторної путівки за 2010 рік, однак у виплаті компенсації йому було відмовлено. Вважає таку відмову УПСЗН незаконною, оскільки вона грунтується на Постанові Кабінету Міністрів України №785 від 17.06.2004 року, яка суперечить названому вище Закону.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав свій позов, просив його задовольнити, визнати протиправними дії УПСЗН з відмови виплатити йому грошову компенсацію замість путівки в розмірі середньої вартості путівки за 2010 рік та зобовязати відповідача виплатити йому таку грошову компенсацію.

Представник Управління праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради (далі УПСЗН) ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, мотивуючи тим, що УПСЗН діяло в межах Закону, оскільки позивач дійсно має право на отримання путівки до санаторію або компенсації за путівку. Таке його право передбачене Законами України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та Законом „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту. Однак обидва Закони в частині порядку надання путівок на санаторно-курортне лікування та порядку і розмірів виплати компенсації замість путівок містяь посилання на Постанови Кабінету Міністрів України, а такими Постановами передбачено, зокрема, для інвалідів війни виплату компенсації замість путівки, якщо особа протягом двох років не одержувала безоплатно санаторно-курортних путівак і, для осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи у разі самостійної організації санаторно-курортного лікування громадянином. Оскільки ОСОБА_1 отримував путівку у травні 2009 року, а у 2010 році подав заяву на путівку у вересні 2010 року як інвалід війни, тому і право на компенсацію отримає у грудні 2012 року, якщо у 2011 році не поїде до санаторію. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані суду письмові докази, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом війни П групи відповідно до Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та є ліквідатором аварії на ЧАЕС 1 категорії відповідно до Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У 2010 році позивач не отримував безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу, не організовував санаторно-курортне лікуванння самостійно і 06.12.2010 року звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації замість путівки.

Згідно п.3 ч.1 ст.13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту інвалідам війни та прирівняним до них особам надається така пільга, як безоплатне позачергове забезпечення санаторно-курортним лікуванням з компенсацією вартості проїзду до санаторно-курортного закладу і назад або одержання замість путівки грошової компенсації. Порядок надання путівок, розмір та порядок виплати компенсацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Тобто, позивач помиляється щодо змісту даної норми вказаного Закону, бере за основу текст Закону, що втратив чинність.

Таким чином, згідно положення п.3 ч.1 ст. 13 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту порядок та розміри компенсації замість путівок до санаторію визначаються Постановами Кабінету Міністрів України. Зокрема, Постановою КМУ №187 від 22.02.2006 року „Про затвердження порядку забезпечення санаторно-курортними путівками деяких категорій громадян органами праці та соціального захисту населення, ОСОБА_1 як інвалід війни П групи забезпечується санаторно-курортними путівками позачергово щороку (з січня по грудень). П.19 цієї ж Постанови КМУ передбачено грошову компенсацію вартості санаторно-курортної путівки, яка виплачується в порядку і розмірах, визначених Постановою КМУ № 785 від 17.06.2004 року „Про затвердження Порядку виплати грошової компенсації вартості санаторно-курортного лікування деяким категоріям громадян. Відповідно до п.п. 2,3,6 такого Порядку грошова компенсація виплачується інваліду війни за місцем його обліку один раз на два роки з дня звернення із заявою про виділення путівки або виплату грошової компенсації за бажанням, якщо він протягом двох років не одержував безоплатних санаторно-курортних путівок.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 у 2009 році отримав путівку до санаторію, у 2010 році не отримував такої путівки і звернувся із заявою про виплату компенсації замість путівки до санаторію лише 06.12.2010 року, згідно приведених вище нормативно-правових актів він ще не набув права на отримання компенсації за неотриману санаторно-курортну путівку.

Крім того, згідно п.4 ч.1 ст. 20 Закону України „Про статус і соціальний зхист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, ОСОБА_1 має право на таку пільгу, як безоплатне позачергове надання санаторно-курортної путівки або одержання компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування в розмірі середньої вартості путівки. Порядок надання таких путівок, розмір та порядок виплати компенсацій вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Оскільки у 2010 році ОСОБА_1 самостійно не організовував своє санаторно-курортне лікування, то і права на отримання компенсації самостійного санаторно-курортного лікування за Законом „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи він не набув.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Вони грунтуються на тлумаченні норм Законів, що втратили чинність.

Суд вважає, що в даному випадку УПСЗН вірно застосувало нормативно-правові акти, зокрема і Постанови Кабінету Міністрів України, оскільки це прямо передбачено і Законом „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту і Законом „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідач в даному випадку діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обгрунтовано, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки відмовлено в позові особі, яка є інвалідом П групи, судові витрати в наданій справі відповідно до п.18 ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України „Про державне мито слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 2, 7-12, 70, 71, 136, 159-163 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Первомайської міської ради Миколаївської області про визнання протиправною відмови у виплаті грошової компенсації замість путівки в розмірі середньої вартості путівки за 2010 рік та зобовязання виплатити таку грошову компенсацію відмовити повністю.

Судові витрати в наданій справі віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано, а якщо було подано, то після перегляду справи судом апеляційної інстанції, якщо рішення не буде скасовано.

Апеляційну скаргу може бути подано протягом десяти днів з дня отримання постанови всіма учасниками процесу до Одеського апеляційного адміністративного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області.

СУДДЯ: