Справа № 1170/2а-1568/11
Суддя: Пилипчук Н.Г.
Дата ухвалення: 2015-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"09" листопада 2015 р. м. Київ К/9991/57392/12

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

головуючого судді Пилипчук Н.Г.

суддів Ланченко Л.В.

Цвіркуна Ю.І.

за участю секретаря Ковтун О.С.

представника позивача Дьяченка А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Маловисківської міжрайонної державної податкової інспекції Кіровоградської області Державної податкової служби

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012

у справі № 1170/2а-1568/11

за позовом Державного підприємства «Маловисківський спиртовий завод»

до Маловисківської міжрайонної державної податкової інспекції

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Контрольно-ревізійне управління в Кіровоградській області

про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

ДП «Маловисківський спиртовий завод» подав позов про визнання дій відповідача щодо застосування штрафних санкцій протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 18.03.2011 № про застосування штрафних санкцій в сумі 13397740,00 грн.

Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.08.2011 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012 скасовано постанову суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині вимог про скасування податкового повідомлення-рішення від 18.03.2011 № про застосування штрафних санкцій в сумі 13397740,00 грн. та задоволено позов в цій частині. У решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.

Маловисківська МДПІ Кіровоградської області ДПС подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини.

Відповідно до плану контрольно-ревізійної роботи на 4 квартал 2010 року Контрольно-ревізійним управлінням в Кіровоградській області у період з 29.11.2010 по 06.01.2011 проведено ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за 2008-2010 роки.

За результатами ревізії складено акт від 14.01.2011 № 07-09/2, в якому зафіксовано порушення позивачем вимог п. 3.5, п. 5.2, п. 7.23 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 № 637 (далі - Положення № 637).

Згідно з актом ревізії порушення вказаних норм Положення № 637 полягало у тому, що позивач перевищив ліміт залишку готівки за період з 01.01.2008 по 30.11.2010 в загальній сумі 6698870 грн. При цьому контролюючий орган виходив з того, що протягом періоду, що ревізувався, ліміт зберігання готівки в касі позивача не встановлювався, а тому відповідно до п. 5.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, вважається нульовим. У цьому разі вся готівка, що перебуває в його касі на кінець робочого дня і не здана підприємством відповідно до вимог цього Положення, вважається понадлімітною.

Загальна сума готівки, що зберігалася в касі позивача на кінець робочого дня в понадлімітних обсягах, в період з 01.01.2008 по 29.11.2010 становила 6698870 грн., в т.ч. у 2008 році - 1559530 грн., у 2009 році - 1601830 грн., а станом на 29.11.2010 - 3537510грн.

На підставі акту ревізії Маловисківською МДПІ складено податкове повідомлення-рішення від 18.03.2011 № про застосування до ДП «Маловисківський спиртовий завод» на підставі ст. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 11.03.1996 №173/96 штрафних (фінансових) санкцій в сумі 13397740 грн.

При перевірці правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, повноти встановлення обставин та їх правової оцінки суд касаційної інстанції виходить з такого.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» від 26.01.1993 № 2939-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому.

Державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування.

Інспектування здійснюється у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 вказаного Закону плановою виїзною ревізією вважається ревізія у підконтрольних установах, яка передбачена у плані роботи органу державної контрольно-ревізійної служби і проводиться за місцезнаходженням такої юридичної особи чи за місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така планова виїзна ревізія.

Згідно з ч. 2 ст. 11 вказаного Закону, планова виїзна ревізія проводиться за сукупними показниками фінансово-господарської діяльності підконтрольних установ за письмовим рішенням керівника відповідного органу державної контрольно-ревізійної служби не частіше одного разу на календарний рік.

Пунктом 5 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 передбачено, що планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів контрольно-ревізійної роботи, затверджених в установленому порядку.

Судами встановлено, що позивач є суб'єктом господарювання державного сектору економіки, який підпорядкований державному концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості Міністерства аграрної політики України, а тому є підконтрольною установою в розумінні ст. 1 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні».

Спільним наказом ГоловКРУ України та ДПА України від 22.12.2001 №143/514 затверджено Порядок взаємного інформування органів державної контрольно-ревізійної служби України та органів державної податкової служби України про факти фінансових порушень та вжиті заходи (далі - Порядок № 143/514).

Пунктом 2 Порядку № 143/514 визначено, що його метою є встановлення механізму надання органами державної контрольно-ревізійної служби інформації про факти виявлених за результатами ревізій (перевірок) порушень фінансової дисципліни та зворотного інформування органами державної податкової служби щодо вжитих за цими фактами заходів, що стосуються порушень норм з регулювання обігу готівки.

Згідно п. 7 Порядку № 143/514 орган державної податкової служби, розглянувши матеріали ревізій (перевірок), приймає у порядку, установленому законодавством, відповідне рішення і в триденний термін від дня його прийняття інформує орган державної контрольно-ревізійної служби.

Відповідно до п.п. 20.1.28. п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) органи державної податкової служби мають право застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції.

Виходячи з наведених норм законодавства, є правильною позиція судів попередніх інстанцій про наявність в органу державної податкової служби повноважень застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції.

Відповідно до п. 5.2. Положення № 637 установлення ліміту каси проводиться підприємствами самостійно на підставі розрахунку встановлення ліміту залишку готівки в касі (додаток 8), що підписується головним (старшим) бухгалтером та керівником підприємства (або уповноваженою ним особою). До розрахунку приймається строк здавання підприємством готівкової виручки (готівки) для її зарахування на рахунки в банках, визначений відповідним договором банківського рахунку. Для кожного підприємства та його відокремленого підрозділу складається окремий розрахунок встановлення ліміту залишку готівки в касі.

Установлений ліміт каси затверджується внутрішніми наказами (розпорядженнями) підприємства. Для відокремлених підрозділів ліміт каси встановлюється і доводиться до їх відома відповідними внутрішніми наказами (розпорядженнями) підприємства - юридичної особи.

Відповідно до п. 5.8. Положення № 637 якщо підприємством ліміт каси не встановлено (незалежно від причин такого невстановлення), то ліміт такої каси вважається нульовим. У цьому разі вся готівка, що перебуває в його касі на кінець робочого дня і не здана підприємством відповідно до вимог цього Положення, вважається понадлімітною.

Пунктом 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 11.03.1996 №173/96 передбачено, що у разі порушення юридичними особами всіх форм власності норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України, до них застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу за перевищення встановлених лімітів залишку готівки в касах - у двократному розмірі сум виявленої понадлімітної готівки за кожний день.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що позивач протягом періоду, що ревізувався контролюючим органом, не встановлював ліміту зберігання готівки в касі підприємства, тому відповідно до п. 5.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637, такий ліміт вважається нульовим, а вся готівка, що перебуває в касі на кінець робочого дня і не здана підприємством відповідно до вимог цього Положення, вважається понадлімітною.

Разом з тим суд апеляційної інстанції скасував постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення від 18.03.2011 № та задовольнив позов в цій частині, оскільки встановив факт порушення за рішеннями господарських судів від 04.12.2007 та 21.03.2013 провадження у справі про банкрутство. При цьому суд застосував положення ст. 12 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-ХІІ, згідно з якими протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів неустойка (штраф, пеня) не нараховується, інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) не застосовуються.

Суд касаційної інстанції не може визнати законною постанову суду апеляційної інстанції, оскільки вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до абз. 24 ст. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-XII мораторій на задоволення вимог кредиторів це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Відповідно до ч. 4 та ч. 7 ст. 12 цього ж Закону мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Дія мораторію припиняється з дня припинення провадження у справі про банкрутство.

Виходячи із вищевказаних положень закону, дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів, а стосовно зобов'язань перед поточними кредиторами, які виникли під час судових процедур, правила мораторію не застосовуються.

Зважаючи на викладене, та виходячи з того, що Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 14.05.1992 № 2343-XII не передбачає звільнення боржника, щодо якого порушено провадження у справі про банкрутство, від обов'язку сплати штрафних санкцій за порушення вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на орган державної податкової служби, що були допущені після порушення справи про банкрутство та введення мораторію, суд касаційної інстанції дійшов висновку про не поширення дії мораторію на зобов'язання позивача зі сплати штрафних санкцій.

Суд касаційної інстанції також не може визнати законною постанову суду першої інстанції, оскільки суд при вирішенні справи не застосував положення ст. 250 Господарського кодексу України.

До позивача застосовані штрафні санкції за порушення, вчинені ним у період з 01.01.2008 по 29.11.2010. Саме у цей період у позивача виник обов'язок нести відповідальність за вчинені порушення.

Частиною 1 ст. 250 Господарського кодексу України встановлено, що адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Частиною 2 цієї статті, якою ця стаття доповнена Законом України від 02.12.2010 № 2756-VI, із сфери її дії виключено штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби та митні органи.

Закон України від 02.12.2010 № 2756-VI набрав чинності з 01.01.2011 і не має зворотної сили, оскільки, доповнення статті 250 ГК частиною другою такого змісту посилює режим юридичної відповідальності.

Таким чином, до 01.01.2011 - часу набрання чинності Податковим кодексом України, санкції за порушення законів, які не є законами з питань оподаткування, належали до адміністративно-господарських санкцій, застосування яких було можливим лише в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення.

Враховуючи наведене, відповідач зобов'язаний був при застосуванні до суб'єкта господарювання штрафних санкцій, передбачених Указом Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 11.03.1996 №173/96, виходити зі строків застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 250 Господарського кодексу України.

Суди попередніх інстанцій, з огляду на період, за який виявлено порушення, та застосування податковим органом штрафних санкцій 18.03.2011, мали встановити обставини щодо періоду, який не охоплюється річним строком з часу вчинення порушення до часу застосування штрафних санкцій, і залежно від встановлених обставин надати оцінку правильності застосування податковим органом штрафних (фінансових) санкцій.

Суди попередніх інстанції не застосували ст. 250 Господарського кодексу України, та, як наслідок не встановили наведені вище обставини, що мають значення для правильного вирішення цієї справи.

Порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, згідно із ч. 2 ст. 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи судам слід врахувати викладене, всебічно і повно перевірити доводи, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін, та вирішити справу на підставі норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Керуючись ст. ст. 220, 221, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції, -

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Маловисківської міжрайонної державної податкової інспекції Кіровоградської області Державної податкової служби задовольнити частково.

Постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.08.2011 та постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 04.07.2012 скасувати, а справу направити на новий розгляд до Кіровоградського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н.Г. Пилипчук

Судді Л.В.Ланченко

Ю.І. Цвіркун