Справа № 825/3511/15-а
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2015-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року м.Чернігів Справа № 825/3511/15-а

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Залоги О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

26.10.2015 ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, в якому просить суд:

- «стягнути з Головного управління Держземагентства у Чернігівській області суму коштів належної йому при звільненні в розмірі 1030,00 грн. (одна тисяча тридцять гривень 00 копійок);

- стягнути з Головного управління Держземагентства у Чернігівській області суму коштів за невиплату всієї належної йому суми при звільненні (тривалість якої становить 76 днів з 11 серпня 2015 року) в розмірі 13146,48 грн. (тринадцять тисяч сто сорок шість гривень 48 копійок)».

Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом голови комісії з реорганізації Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 06.08.2015 № 33-к «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача з 18.06.2015 звільнено з посади заступника начальника відділу ринку та оцінки земель Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, у зв'язку з прогулом без поважних причин, відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. Тобто, звільнення відбулось лише через 49 днів з дня виникнення відповідних підстав для звільнення. При цьому, відповідачем протиправно протягом 49 днів не було видано ОСОБА_1 трудову книжку. Таким чином, вважає, що відповідач, у відповідності до статті 235 Кодексу законів про працю України, зобов'язаний виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки у видачі трудової книжки у розмірі 8476,02 грн. Крім того, зазначив, що відповідачем проведено виплату належних позивачу сум при звільненні не у повному обсязі, оскільки останнім не було виплачено ОСОБА_1 понесених ним витрат на відрядження у розмірі 1030 грн. У свою чергу, статтею 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні (витрат на відрядження) у розмірі 13146,48 грн.

09.11.2015, 12.11.2015 та 16.11.2015 позивачем до суду були подані заяви про збільшення розміру позовних вимог, в яких останній просив стягнути з відповідача на його користь кошти за невиплату всієї належної ОСОБА_1 суми при звільненні у розмірах 15568,20 грн., 16087,14 грн. та 16779,06 грн. відповідно. Крім того, у заяві від 09.11.2015 позивач просив стягнути з Головного управління Держземагентства у Чернігівській області на його користь суму коштів за нанесені позивачу моральні збитки у розмірі 10000 грн. та судовий збір у розмірі 487, 20 грн.

Також, 12.11.2015 позивачем до суду була подана заява про відмову від частини позовних вимог, а саме щодо вимоги про стягнення з Головного управління Держземагентства у Чернігівській області на його користь суми коштів за нанесені позивачу моральні збитки у розмірі 10000 грн.

Відповідно до частини 1 статті 51 Кодексу адміністративного судочинства України позивач має право в будь-який час до закінчення судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог або відмовитися від адміністративного позову.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Крім того, зазначив, що відповідачем була допущена бездіяльність, яка полягала у відсутності пошуку останнім механізму розрахунку із звільненими працівниками по заборгованості з витрат на відрядження.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити повністю, оскільки заборгованість по витратам на відрядження позивача Головне управління Держземагентства у Чернігівській області не має можливості виплатити у зв'язку з призупиненням органами казначейства проведення платежів, крім захищених статей видатків, через наявність на виконанні судових рішень щодо стягнення з Головного управління Держземагентства у Чернігівській області боргу. Крім того, зазначив, що код економічної класифікації видатків 2250 «видатки на відрядження» є незахищеною статтею видатків у відповідності до Бюджетного кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що наказом голови комісії з реорганізації Головного управління Держземагентства у Чернігівській області Колотіліна О.К. від 06.08.2015 № 33-к «Про звільнення ОСОБА_1.» позивача з 18.06.2015 звільнено з посади заступника начальника відділу ринку та оцінки земель Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, у зв'язку з прогулом без поважних причин, відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України (а.с.14).

Під час роботи у Головному управлінні Держземагентства у Чернігівській області позивач неодноразово направлявся у відрядження в межах України, що підтверджується звітами використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 10.03.2015 №№ 15,22 (а.с.71,72).

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що за відповідачем рахується заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати витрат на його відрядження у розмірі 1030 грн.

Для вирішення питання щодо виплати вищевказаної заборгованості, 10.08.2015 ОСОБА_1 звернувся до відповідача з відповідною заявою.

Листом від 18.08.2015 № 31-25-0.8-10654/2-15 голова комісії з реорганізації Головного управління Держземагентства у Чернігівській області Колотілін О.К. повідомив позивача про те, що дійсно заборгованість Головного управління Держземагентства у Чернігівській області перед позивачем по витратам на відрядження складає 1030 грн. При цьому, зазначив, що вищевказану заборгованість Головне управління Держземагентства у Чернігівській області не має можливості оплатити у зв'язку із призупиненням органами казначейства проведення платежів, крім захищених статей видатків, через наявність на виконанні в органах казначейства судових рішень щодо стягнення боргу. Крім того, зазначив, що код економічної класифікації видатків 2250 «видатки на відрядження» є незахищеною статтею видатків у відповідності до Бюджетного кодексу України (а.с.19).

У свою чергу, факт зупинення органами казначейства проведення платежів (крім захищених статей видатків) підтверджується наявними у матеріалах справи запитами щодо безспірного списання коштів з рахунків боржника від 28.01.2015 № 2, від 11.03.2015 № 7 та від 02.07.2015 № 33 (а.с.70,73,75).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Так, за змістом статті 12 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» гарантії та компенсації працівникам в разі службових відряджень є мінімальними державними гарантіями, які встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Згідно зі статтею 121 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 (далі - КЗпП України) працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

У свою чергу, статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 КЗпП України).

Отже, положення вказаної статті застосовуються щодо всіх належних звільненому працівникові сум, включаючи і компенсацію витрат на відрядження.

Крім того, відповідно до частини 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином, відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні виникає лише у разі, якщо така затримка була з вини власника або уповноваженого ним органу.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 20.11.2013 року по справі № 6-114цс13.

У свою чергу, виходячи із загальних засад права під «виною» слід розуміти психічне ставлення особи до своїх протиправних дій або до бездіяльності та їхніх наслідків у формі умислу чи необережності.

Вина є одним з елементів суб'єктивної сторони будь-якого правопорушення, а тому відповідальність за загальним правилом можлива лише при винному вчиненні будь-якого діяння.

Так, у судовому засіданні встановлено, що за Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області дійсно рахується заборгованість перед ОСОБА_1 зі сплати витрат на його відрядження у розмірі 1030 грн.

Вищевказана обставина не заперечувалась і представником відповідача у судовому засіданні.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, органами казначейства було призупинено проведення всіх платежів, крім захищених видатків, через наявність на виконанні у вищевказаних органах судових рішень про стягнення боргу.

Факт зупинення органами казначейства проведення платежів (крім захищених статей видатків) підтверджується наявними у матеріалах справи запитами щодо безспірного списання коштів з рахунків боржника від 28.01.2015 № 2, від 11.03.2015 № 7, від 02.07.2015 № 33 (а.с.70,73,75).

У свою чергу, видатки на відрядження не відносяться до захищених видатків бюджету у відповідності до статті 55 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 № 2456-VI.

Таким чином, вищевказані обставини виключають можливість виплати позивачу Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області заборгованості по витратам на відрядження у розмірі 1030 грн.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач з метою виконання свого обов'язку щодо розрахунку із звільненими працівниками по заборгованості з витрат на відрядження звертався з відповідними листами до Держземагентства України, Держгеокадастру та Головного управління Державної казначейської служби України у Чернігівській області (а.с.74,76,77).

Вищевказане, у свою чергу, спростовує твердження позивача щодо допущення Головним управлінням Держземагентства у Чернігівській області бездіяльності в частині відсутності пошуку останнім механізму розрахунку із звільненими працівниками.

Тобто, у даних правовідносинах відсутня вина відповідача у затримці виплати ОСОБА_1 належних йому сум при звільненні (витрат на відрядження) та відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні згідно статті 117 КЗпП України.

За таких обставин та з урахуванням відсутності вини відповідача у затримці виплати позивачу належних йому сум при звільненні, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядок та строки, передбачені статтями 185, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Падій