Справа № 809/533/15
Суддя: Сапіга Віталій Петрович
Дата ухвалення: 2015-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року Справа № 876/7456/15

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Сапіги В.П.

суддів: Носа С.П., Обрізка І.М.,

за участі секретаря судових засідань Сердюк О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2015 р. у справі за позовом ОСОБА_6 до виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, Державного підприємства "Ворохтянське лісове господарство", відділу Держземагенства у м. Яремчому Івано-Франківської області про визнання чинним рішення та за позовом Державного підприємства "Ворохтянське лісове господарство" до виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, відділу Держземагенства у місті Яремчому Івано-Франківської області, третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправним, скасування рішення та визнання протиправними дій,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернувся в суд з адміністративним позовом до виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, Державного підприємства "Ворохтянське лісове господарство", Відділу Держземагенства у м. Яремчому Івано-Франківської області про визнання чинним рішення Виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 27 від 10.07.2003 року.

В свою сергу Державне підприємство "Ворохтянське лісове господарство" звернулося в суд з позовом до виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, Відділу Держземагенства у місті Яремчому Івано-Франківської області, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору третя особа ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправним, скасування рішення та визнання протиправними дій.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2015 р. позов Державного підприємства "Ворохтянське лісове господарство" задоволено та відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6.

Із цією постановою не погодилися треті особи та оскаржили її в апеляційному порядку. Вважають, що спірне рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради Яремчанської міської ради № 27 від 10.07.2003 року прийнято у відповідності до вимог приписів Земельного кодексу України.

При цьому просять скасувати постанову суду та прийняти нову за якою відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.

Треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6 одночасно заявили клопотання про закриття провадження у справі, оскільки цей спір не належить розглядати у порядку адміністративного судочинства, так як у спірних відносинах виконавчий комітет Поляницької сільської ради діяв як власник землі, а не як суб'єкт владних повноважень. У зв'язку з цим просили постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 27 від 10.07.2003 року вилучено у Ворохтянського державного лісового господарства земельні ділянки та передано їх у власність ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7

На підставі рішення виконавчого комітету Поляницької сільської ради № 27 від 10.07.2003 року вищевказаним особам видано державні акти на право власності на земельні ділянки, які в подальшому зареєстровано Яремчанським міським відділом земельних ресурсів (правонаступником є відділ Держземагенства у м. Яремчому Івано-Франківської області).

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов належить задовольнити, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, не врахував приписи ст.ст. 12, 116 ЗК України та ст.ст. 26, 33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" №280/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), а саме, що розпоряджатися земельними ділянками мають право виключно сільські ради на своїх засіданнях. Делегування таких повноважень виконавчим комітетам не передбачено нормами законодавства України.

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак, на думку апеляційного суду, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5 Конституції України).

Відповідно до частини третьої статті 140, частини першої статті 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Статтею 80 ЗК України встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності (частини перша, друга статті 83 ЗК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС України до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У пунктах «а», «б», «в», «г» і «к» статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень селищної ради належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування; вилучення їх із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади селища; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

Згідно з частиною другою статті 2 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК).

Сільрада у справі, яка розглядається, є суб'єктом цивільних правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин.

Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у її власності, сільрада відповідно до статті 5 ЗК України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин (громадян) іншому (сільраді), яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ці положення Основного Закону кореспондуються з пунктом «в» статті 5 ЗК України, згідно з яким земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 319 ЦК України держава не втручається у здійснення власником права власності. Тобто пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права користування на спірну земельну ділянку. Сільрада як власник землі вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому цього права в порядку, встановленому законом. Водночас, відповідач владних управлінських функцій не здійснював і суб'єктом владних повноважень у цих відносинах не був.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав на неї, може бути розглянутий за правилами, встановленими КАС України. Такий спір, з урахуванням суб'єктного складу сторін, має вирішуватись у порядку цивільного судочинства.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній, зокрема, у постановах від 14.02.2012 № 21-1041во10 та від 01.10.2013 № 21-345а13, яку у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України мають враховувати суди загальної юрисдикції під час застосування відповідних норм права.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

З огляду на те, що оскаржувана постанова прийнята з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Клопотання ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити.

Скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09.04.2015 р. у справі №809/533/15 та провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя В.П. Сапіга

Судді І.М. Обрізко

С.П. Нос

Повний текст виготовлено 17.11.2015р.