Справа № 826/22093/15
Суддя: Нагорянський С.І.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

12 листопада 2015 року м. Київ № 826/22093/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Нагорянський С.І., при секретарі судового засідання Овчаровій Я.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовомОСОБА_1
доКиєво-Святошинський районного суду Київської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області
провизнання протиправною бездіяльність, зобов'язання вчинити дії

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

відповідач 1 - не прибув

відповідач 2 - не прибув

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Києво-Святошинського районного суду Київської області, територіального управління Державної судової адміністрації України в Київської області, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати накази голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22.04.2015 року № 8-К та від 02.06.2015 року № 11-К;

- визнати бездіяльність територіального управління ДСА України в Київській області щодо нездійснення перерахунку та невиплату належної йому та необґрунтовано невиплаченої з 28.04.2015 року частини суддівської винагороди;

- зобов`язати територіальне управління ДСА України в Київській області здійснити перерахунок та виплату належну йому та необґрунтовано невиплачену з 28.04.2015 року частину суддівської винагороди;

- зобов'язати територіальне управління ДСА України в Київській області здійснювати в подальшому перерахунок та виплату належної йому суддівської винагороди у відповідності з наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17.01.2013 року № 4-К.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 вересня 2015 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено слухання справи по суті в судовому засіданні.

12 листопада 2015 року в судовому засіданні Позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Через канцелярію суду від відповідача 1 - Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Відповідач 2 - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області в судове засідання не прибув, про дату, час та місце слухання справи був належним чином повідомлений.

В судовому засіданні 12 листопада 2015 року судом прийнято рішення, на підставі ч.6 ст.128 КАС України проводити розгляд справи за відсутності відповідачів.

Під час розгляду справи було встановлено, що Позивач працює на посаді судді Києво-Святошинського районного суду Київської області з 17 січня 2013 року.

Наказом голови Києво-Святошинського районного суд Київської області від 17 січня 2013 року №4-К йому була встановлена щомісячна доплата за вислугу років в розмірі 60% посадового окладу (стаж роботи, що дає право на щомісячну доплату, становив 25 років, 1 день) яка зберігалась до 28 березня 2015 року.

Наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року №8-К Позивачу була припинена виплата доплати до посадового окладу судді з 28 березня 2015 року.

При цьому голова Києво-Святошинського районного суду Київської області, як на підставу свого наказу, посилається на ч.10 ст.133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та Постанову Верховної Ради України № 250-VІІІ від 05 березня 2015 року "Про визнання такою, що втратила чинність Постанова Верховної Ради України "Про обрання суддів" в частині обрання на посаду судді Бурбели Ю.С.безстроково".

Наказом голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 червня 2015 року №11-К Позивачу була встановлена щомісячна доплата за вислугу років в розмірі 20% посадового окладу (стаж роботи, що дає право на щомісячну доплату, становив 7 років, 9 місяці, 25 днів на день призначення) з 01 червня 2015 року та визнано таким, що втратили чинність накази голови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 квітня 2012 року № 51-К та від17 січня 2013 року №4-К.

У відповіді від 06 серпня 2015 року № 21398/20 на заяву Позивача від 04 серпня 2015 року голова голови Києво-Святошинського районного суду Київської області повідомив, що при виданні наказу від 02 червня 2015 року № 10-К " Про встановлення щомісячної доплати за вислугу років судді Бурбелі Ю.С." та наказу від 02 червня 2015 року № 11-К він керувався вимогами ст.ст. 133,135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII (далі - Закон №192) та листом територіального управління Державної судової адміністрації України в Київської області "щодо виконання вимог статті 135 Закону України" від 26 травня 2015 року № 04-05/3484.

Зазначеним листом голів місцевих загальних судів Київської області було зобов'язано до 05 червня 2015 року видати накази про перерахунок стажу роботи на посаді судді суддям місцевих загальних судів Київської області відповідно до положень ст.135 Закону.

04 серпня 2015 року Позивач також звертався з відповідною заявою про перерахування суддівського стажу до начальника територіального управління Державної судової адміністрації України в Київської області, але відповіді отримано не було.

В позовній заяві Позивач вказує, що оскаржувані накази голови Києво-Святошинського районного суду Київської області видані безпідставно та у спосіб, що непередбачений Конституцією та Законами України, з використанням повноважень не з тією метою, з якою це повноваження надане, необґрунтовано, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Так, дії роботодавця з питань встановлення, виплати та позбавлення надбавки мають чітко відповідати положенням Кодексу законів про працю України, Закону України "Про оплату праці", інших актів законодавства України, а також колективних договорів, внутрішніх спеціальних документів, які при цьому не можуть суперечити вимогам законодавства.

При цьому Позивач посилається в позовній заяві на конкретні норми Кодексу законів про працю України (ст. 233), Закону України "Про оплату праці" (ст.ст. 21,22,32).

Крім того, Позивач вказує, що у відповідності до п.11 Перехідних положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон №2453-VI) судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII (далі - Закон №192-VIII) було прийнято нову редакцію Закону №2453-VI, якою внесено зміни до статті 135 і встановлено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

В новій редакції Закону №2453-VI було вилучено норму п.11 Перехідних положень згідно якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Позивач наголошує, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 1-21/2005 дано тлумачення змісту ст. 126 Конституції та виданим на її підставі законам де зазначено, що їх треба розуміти як таке, "що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесені змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення".

В п.8 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 закріплено, що при прийнятті нових законів інших нормативних актів, внесенні змін до них, забороняється скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі і заходи їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення, відтак,

Так, Позивач вбачає зі змісту ст. 126 Конституції України, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України, а положення ч.3 ст.11 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ (далі - Закон №2862-ХІІ) у взаємозв'язку з ч.8 ст.14 Закону України "Про судоустрій" від 07 лютого 2002 року №3018-ІІІ (далі - Закон №3018-ІІІ) треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них, скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення.

Крім того, Позивач зазначає, що відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України та ст.5 ЦК України акти законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності і не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII, який набрав чинності 28 березня 2015 року, не скасовує і не пом'якшує відповідальність особи, а отже, не має зворотної дії в часі і не може застосовуватись до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності.

Надаючи оцінку наведеним доводам позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Конституція України є Основним Законом держави, тому що вона наділена особливою, найвищою юридичною силою, що підтверджено статті 8: "Конституція виступає базисом для поточного законодавства. Всі закони та інші нормативні акти мають випливати з Конституції і не суперечити їй. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Контроль за додержанням Конституції здійснює особливий орган-Конституційний Суд України. Тільки до його компетенції належить вирішення питань про відповідність законів та ряду інших правових актів нормам Конституції".

Відповідно до ч. 3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За приписами ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Так, зі змісту ст. 126 Конституції України вбачається, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Згідно п.6 ст.44 Закону № 2862-ХІІ до стажу роботи суддів судів загальної юрисдикції, що дає право на одержання надбавки до посадового окладу за вислугу років та додаткової відпустки, крім часу роботи на посадах суддів, зараховується час роботи на посадах слідчих, прокурорських працівників, а також інших працівників, яким законом передбачені такі ж пільги.

Статтею 131 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон №2453-VI) передбачено, що до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді : судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Аналізуючи наведені правові норми, суд приходить до висновку, що у зв'язку із прийняттям змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" створюються певні протиріччя.

Необхідно зазначити, що питання гарантій незалежності суддів і судів уже були предметом розгляду Конституційного Суду України. Так, у Рішенні від 24 червня 1999 року N 6-рп/99 (справа про фінансування судів) Конституційний Суд України зазначив, що однією з конституційних гарантій незалежності суддів є особливий порядок фінансування судів, а важливим механізмом їх забезпечення є встановлений частиною першою статті 130 Конституції України (254к/96-ВР) обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

У взаємозв'язку з наведеним, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі виникнення в суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" передбачено, що у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до статті 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, з метою досягнення однозначної визначеності у питанні про те, чи відповідають в контексті доводів Позивача окремі вищезгадані положення ст. ст. 133, 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 58 ст. 64 та ст. 126 Конституції України та, відповідно, з метою з'ясування питання щодо їх конституційності, забезпечення застосування при вирішенні спору норм Закону, які відповідають Конституції України, а також з метою забезпечення дотримання конституційних прав і свобод Позивача, суд вважає за необхідне звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності окремих положень ст. ст. 133, 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 58 ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

Керуючись ч. 5 ст. 9, ст. ст.160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

У Х В А Л И В:

1. Звернутися до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо відповідності ст. ст. 133, 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VІ в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VIII ч. 2 ст. 19, ст. 21, ч.ч. 2 і 3 ст. 22, ч.ч. 1 і 2 ст. 24, ст. 33, ст. 58, ст. 64 та ст. 126 Конституції України.

2.Копію ухвали направити сторонам та Верховному Суду України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.

Суддя С.І. Нагорянський