Справа № 826/12738/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 листопада 2015 року письмове провадження № 826/12738/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Арсірія Р.О., суддів : Кузьменка В.А., Огурцова О.П., розглянувши адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Державної виконавчої служби України

Міністерства юстиції України

про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Державної виконавчої служби України в якому просить:

- визнати постанову ДВС України від 26.02.15р. протиправною та скасувати;

- зобов'язати ДВС України виконати другу частину постанови Галицького суду від 22.05.2009р. та виконавчий лист від 02.09.2010р. шляхом стягнення коштів з боржника на користь стягувача в розмірі 31 200,00 грн. за період з 2009р. по 2014р.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.08.15р. до участі в справі залучено Міністерство юстиції України в якості співвідповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що відповідачем закінчено виконавче провадження, фактично не виконавши рішення суду по справі №2а-4422/2009, оскільки кошти на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 2009 року по 2014 рік виплачено не було, що також свідчить про неповне виконання рішення Європейського суду з прав людини.

Представник відповідача, в судовому засіданні, проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Як на підставу заперечень проти позову, посилався на прийняття оскаржуваного рішення у межах компетенції відділення без порушення приписів законодавства, що жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси позивача.

В судовому засіданні 30.09.2015 суд за клопотання позивача перейшов до розгулу справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив.

Постановою Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22.05.2009 року у справі № 2а-4422/2009 за позовом ОСОБА_1 до управління праці та соціального захисту населення Галицької райдержадміністрації про стягнення недоотриманих коштів на оздоровлення в сумі 6 300грн. позовні вимоги задоволено в повному обсязі стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Галицької райдержадміністрації в користь ОСОБА_1 6 300,00 грн. одноразової допомоги на оздоровлення за 2006-2008 роки та зобов'язано управління праці та соціального захисту населення Галицької райдержадміністрації надалі виплачувати позивачу кошти на оздоровлення відповідно до ст.. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»

Судом встановлено, що 31.07.2014 року Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі Штефан та інші проти України за заявою №32140 де одним із заявників є ОСОБА_1, відповідно до якого суд постановив:

(a) протягом трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу;

(d ) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої може бути додано три відсоткові пункти.

Судом встановлено, що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження №№44557640 з виконання на користь стягувача - ОСОБА_1 рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2014 року у справі Штефан та інші проти України , про що винесено відповідну постанову.

В межах здійснення даного виконавчого провадження 21.10.14 р. Міністерством юстиції України виплачено позивачу справедливу сатисфакцію у розмірі 2000,00 Євро, що дорівнює 33220,81 грн., як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 25.12.14р. позивачу виплачено 6 300,00 грн. одноразової допомоги на оздоровлення за 2006-2008роки та 04.02.2015р. позивачу виплачено 31.35 грн. пені за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з суми 6 300,00 грн.

У зв'язку із виплатою позивачу зазначених коштів Державною виконавчою службою України винесено постанову від 26.02.2015р. якою закінчено виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2014 року у справі Штефан та інші проти України.

Позивач вважає дії відповідача щодо закінчення виконавчого провадження протиправними, оскільки рішення не виконано у повному обсязі, а тому звернувся до суду із даним позовом та просить скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження та зобов'язати відповідача виконати рішення Європейського суду в повній мірі.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з такого.

При прийнятті рішення по цій справі суд керується принципами адміністративного судочинства, зокрема принципом офіційного з'ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого суд не обмежується тільки документами та заявами про докази, які внесені сторонами, а також здійснює дослідження обставин у справі за власною ініціативою, у т.ч. з метою реалізації завдань адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно з ч. 1 ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР (надалі - Конвенція), високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людині в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

Пунктом 9 частини 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року №606-XIV передбачено, що рішення Європейського суду з прав людини підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до цього Закону, з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV.

Абзацом 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV визначено, що виконання рішення - це а) виплата стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, протягом десяти днів від дня отримання повідомлення Суду про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України. Автентичність перекладу засвідчується Органом представництва.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Частиною 1 статті 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV встановлено, що виплата стягувачеві відшкодування має бути здійснена у тримісячний строк з моменту набуття Рішенням статусу остаточного або у строк, передбачений у Рішенні.

Частиною 5 статті 8 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV передбачено, що підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України, є для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

Згідно з ч. 2 ст. 10 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV, додатковими заходами індивідуального характеру є:

а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum);

б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Таким чином, обов'язок виконати рішення національного суду, передбачений у рішенні Європейського суду з прав людини, по своїй суті, є додатковим заходом індивідуального характеру в розумінні Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV.

В свою чергу, частиною 1 статті 11 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV передбачені наступні дії щодо вжиття додаткових заходів індивідуального характеру - протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз'ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства;

б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Частиною 2 статті 11 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV встановлено, що контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Абзацом 10 частини 1статті 11 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV визначено, що Органом представництва є орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

В силу вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2006 року №784, функції Органу представництва виконує Міністерство юстиції України через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Тому, органом, що уповноважений повідомляти органи, які є відповідальними за виконання передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів, а також контролювати вжиття цих заходів такими органами є Урядовий уповноважений у справах Європейського суду з прав людини.

У частині 1 статті 12 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-IV закріплено, що органи, відповідальні за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, зобов'язані:

а) невідкладно та у визначений Рішенням та/або чинним законодавством строк виконати додаткові заходи індивідуального характеру;

б) надавати інформацію на запити Органу представництва про перебіг і наслідки виконання додаткових заходів індивідуального характеру;

в) дієво та без зволікань реагувати на подання Органу представництва;

г) про виконання додаткових заходів індивідуального характеру повідомити Орган представництва.

З аналізу вищенаведеного суд зазначає, що законодавством визначено, що вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у рішенні Європейського суду з прав людини, в тому числі щодо виконання рішення національного суду, повинно здійснюватись органами відповідальними за їх вжиття.

Отже згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Приписами частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктів 1.7,1.8 Інструкції організації примусового виконання рішень затвердженої наказом МУЮ 02.04.2012 №512/5 передбачено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, установ, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку.

Стаття 75 вказаного Закону передбачає, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

З наведених вище норм вбачається, державною виконавчою службою підлягають виконанню рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Судом встановлено, що Державною виконавчою службою України відкрито виконавче провадження №44557640 з виконання на користь стягувача - ОСОБА_1 рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2014 року у справі Штефан та інші проти України , про що винесено відповідну постанову.

Із змісту рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2014 року у справі Штефан та інші проти України вбачається, що ОСОБА_1 на протязі трьох місяців підлягало до виплати 2000 (дві тисячі) євро, конвертовані у національну валюту за курсом на день здійснення виплати, матеріальної та моральної шкоди, а також на протязі трьох місяців підлягало виконанню рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22.05.2009 року у справі № 2а-4422/2009 за позовом ОСОБА_3 до управління праці та соціального захисту населення Галицької райдержадміністрації, відповідно до змісту якого підлягало стягненню на користь позивача 6 300,00 грн. одноразової допомоги на оздоровлення за 2006-2008 роки, а також зобов'язано управління праці та соціального захисту населення Галицької райдержадміністрації надалі виплачувати позивачу кошти на оздоровлення відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

З наданих до матеріалів справи копій виконавчого провадження вбачається, що в рамках такого виконавчого провадження позивачу виплачено справедливу сатисфакцію у розмірі 2000,00 Євро, що дорівнює 33220,81 грн., як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 6 300,00грн. одноразової допомоги на оздоровлення за 2006-2008 роки та 31.35 грн. пені за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду.

У зв'язку із здійсненням зазначених виплат Державною виконавчою службою України винесено постанову від 26.02.2015р. якою закінчено виконавче провадження з виконання рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2014 року у справі Штефан та інші проти України, у зв'язку із його фактичним виконанням.

Разом з тим із змісту рішення національного суду вбачається, що позивачу також підлягали до виплати кошти на оздоровлення відповідно до ст.. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за наступні роки, тобто з 2010 року.

Судом встановлено, що до вжиття державною виконавчою службою України заходів спрямованих на виконання рішення Європейського суду з прав людини, жодних коштів за рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22.05.2009 року у справі № 2а-4422/2009 виплачено не було, а виконавчий документ виданий на виконання такого рішення повернуто позивачу без виконання у зв'язку із відсутністю у боржника майна та коштів, що могли б бути спрямовані на погашення заборгованості.

Разом з тим, із копій матеріалів виконавчого провадження №44557640 з виконання на користь стягувача - ОСОБА_1 рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2014 року у справі Штефан та інші проти України вбачається, що хоча відповідачем і виконано рішення національного суду в частині стягнення встановленої таким твердої суми, однак повністю проігноровано вимогу щодо подальшої виплати ОСОБА_1 коштів на оздоровлення.

Рішення суду в частині подальшої виплати ОСОБА_1 виконано не було, більш того, жодних заходів спрямованих на виконання цієї частини рішення відповідачем не вживалось.

Враховуючи наведені фактичні обставини справи суд приходить до переконання, що висновки ДВС України, викладені у Постанові від 26.02.2015р. про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із його фактичним виконанням є не обґрунтованими та передчасним, а тому позовні вимоги в частині визнання Постанови ДВС України від 26.02.15р. про закриття виконавчого провадження протиправною та скасування такої підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання ДВС України виконати другу частину постанови Галицького суду від 22.05.2009р. та виконавчий лист від 02.09.2010р. шляхом стягнення коштів з боржника на користь стягувача в розмірі 31 200,00 грн. за період з 2009р. по 2014р., суд зазначає наступне.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Відповідно до абз. 3 п. 10.3 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року N 7 суд може ухвалити постанову про зобов'язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб'єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, адміністративний суд у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 КАС України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що зобов'язання відповідача виконати рішення національного суду в повному обсязі, буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача. Оскільки законодавчо прямо передбачені дії посадових осіб виконавчої служби у випадку надходження виконавчого документу, що підлягає виконанню, або скасування відповідної постанови про закінчення виконавчого провадження, втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому позовні вимоги в цій частині, задоволенню не підлягають.

В силу ч. 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

У ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність своїх дій у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково .

Визнати протиправною та скасувати постанову ДВС України від 26.02.15р. ВП №44557640 про закінчення виконавчого провадження.

Зобов'язати ДВС України здійснити необхідні заходи, щодо повного виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі Штефан та інші проти України за заявою №32140 ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Головуючий Суддя Р.О. Арсірій

Судді В.А. Кузьменко

О.П. Огурцов