Справа № 810/872/14-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" листопада 2015 р. м. Київ К/800/59973/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:
Калашнікової О.В.,
Васильченко Н.В.,
Леонтович К.Г.

розглянувши у попередньому розгляді справу за касаційною скаргою Військової прокуратури Дарницького гарнізону Центрального регіону України на постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року у справі №810/872/14-а за позовом Військової частини НОМЕР_1 до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: СТ Міраж, Міністерство оборони України, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №683 від 22.11.2006р, -

ВСТАНОВИЛА:
У жовтні 2010 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася в суд з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, треті особи: СТ Міраж, Міністерство оборони України, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просила: скасувати розпорядження відповідача від 22.11.2006 № 683 Про надання в оренду земельної ділянки садівницькому товариству Міраж на території Старопетрівської сільської ради та повернути у власність держави земельну ділянку на якій розташований навчальний корпус (будівля 1/93) і асфальтове покриття.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскаржуваним розпорядженням протиправно передано садовому товариству Міраж земельну ділянку, на якій знаходиться майно Міністерства оброни України, що унеможливлює подальше використання цього майна, а сама земельна ділянка повинна була використовуватись для потреб військовослужбовців.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2011, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.01.2012, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 3 грудня 2013 року скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справа направлена на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з ухваленими у справі рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій Військова прокуратура Дарницького гарнізону Центрального регіону України звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ці рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 травня 1978 року виконавчим комітетом Вишгородської районної ради депутатів трудящих Київській квартирно-експлуатаційній частині м. Києва виданий акт на право користування землею площею 132,3 га. землі.

В 2000 році від Київського квартирно-експлуатаційного відділу до Дніпровської КЕЧ для розміщення військової частини НОМЕР_2 , в подальшому військова частина НОМЕР_1 , складений акт прийому (передачі) будинків, споруд і території військового містечка №5 (нині військове містечко №1) у Київському Гарнізоні, який затверджений Начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України від 30 червня 2000 року та заступником командира військової частини НОМЕР_3 від 10 червня 2000 року.

Рішенням начальника розквартирування військ та капітального будівництва Збройних Сил начальника Головного управління розквартирування військ та капітального будівництва Міністерства оборони України генер-лейтенанта Міщерякова О.М. від 22.10.2002 року № 163/3832 за згодою Міністра оборони України був наданий дозвіл щодо передачі до земель запасу Старопетрівської сільської ради земельної ділянки військового містечка № 1 площею 9,8 га для створення садівницького товариства для військовослужбовців Збройних Сил України.

На підставі зазначеного рішення Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області 22 листопада 2006 року видане розпорядження №683 Про надання в оренду земельної ділянки садівницькому товариству Міраж на території Старопетрівської сільської ради" загальною площею 9 га терміном на 49 років для ведення садівництва на території Старопетрівської сільської ради за межами населеного пункту, внаслідок чого земельна ділянка вийшла з володіння Міністерства оборони України.

Відповідно до меж наданої в оренду земельної ділянки, на її території (земельні ділянки №47, №48) залишилась будівля учбового корпусу, яка рахується, як інженерна споруда закріплена за однією із навчальних кафедр Київського Вищого військового інженерного радіотехнічного училища військ ППО.

В подальшому, розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №308 від 23 травня 2007 року Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницького товариства Міраж на території Старопетрівської сільської ради земельні ділянки №47, №48, загальною площею 0,2398 га передані у власність членам зазначеного товариства громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які в подальшому отримали державні акти на право власності на землю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із діючим законодавством, а тому відсутні правові підстави для повернення у власність держави земельної ділянки, на якій розташований навчальний корпус (будівля 1/93) та асфальтове покриття. При цьому, враховуючи, що на момент прийняття оскаржуваного розпорядження права та інтереси позивача не порушувались, розпорядження органу виконавчої влади прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, розглянувши цей спір суди виходили з того, що він є адміністративним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Частиною першою статті 116 зазначеного Кодексу встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

З аналізу наведеної норми вбачається, що вона містить два способи припинення права користування земельною ділянкою: добровільну відмову або примусове припинення прав на земельну ділянку.

Підстави примусового припинення прав на земельну ділянку наведені у статті 143 ЗК України і зводяться до використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; неусунення допущених порушень законодавства в строки, встановлені вказівками (приписами) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі; конфіскації земельної ділянки; примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності; примусового звернення стягнень на земельну ділянку по зобов`язаннях власника цієї земельної ділянки; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

За своєю правовою природою спори щодо примусового припинення прав на земельну ділянку, зазначені у вказаній нормі, є публічно-правовими.

В той же час, приймаючи оскаржуване рішення, районна державна адміністрація діяла не як суб`єкт владних повноважень, якому належить вирішувати або ініціювати питання про примусове припинення прав на земельну ділянку, а як власник земельної ділянки з метою надання її в оренду іншій особі.

При цьому, як вбачається з оскаржуваного рішення, районна державна адміністрація посилається на те, що вона є власником землі на підставі розділу X Перехідних положень Земельного кодексу України.

Спірним рішенням районна адміністрація вилучила з користування в/ч НОМЕР_1 земельну ділянку загальною площею 9,0 га та надала її в оренду садівницькому товариству Міраж терміном на 49 років для ведення садівництва на території Старопетрівської сільської ради за межами населеного пункту.

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У справі, що розглядається, районна державна адміністрація, реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, відповідно до статті 5 Земельного кодексу України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, тобто є рівноправним суб`єктом земельних відносин. У цьому спорі учасники земельних правовідносин не підпорядковані один одному, а отже, суб`єкт владних повноважень районна державна адміністрація владних управлінських функцій не здійснювала.

Крім того, судом встановлено, що в подальшому, розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №308 від 23 травня 2007 року Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницького товариства Міраж на території Старопетрівської сільської ради земельні ділянки №47, №48, загальною площею 0,2398 га передані у власність членам зазначеного товариства громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які отримали державні акти на право власності на землю.

Тобто між сторонами існує спір про право, що виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За нормою частини третьої статті 22 Закону України від 07 липня 2010 року № 2453-VI Про судоустрій і статус суддів місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом першим частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції та закрити провадження.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 220, 220-1, 223, 228, 231, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Касаційну скаргу Військової прокуратури Дарницького гарнізону Центрального регіону України задовольнити частково.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 12 червня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 4 листопада 2014 року скасувати та закрити провадження по справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає, але може бути переглянута Верховним судом України з підстав, в порядку та у строки, визначені ст.ст. 236 239-1 КАС України.

Судді: