Справа № 815/3049/15
Суддя: Балан Я. В.
Дата ухвалення: 2015-09-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/3049/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2015 року м. Одеса

10 год. 35 хв.

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Балан Я.В.,

судді - Свиди Л.І.

судді - Тарасишиної О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними матеріалами справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 252-15, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 252-15, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2014 році позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні, обґрунтувавши її побоюваннями повернення на територію країни походження та не бажанням користуватись захистом своєї країни, у звязку із військовими діями, які відбувають у ОСОБА_3 на даний час. Так, заявник зазначив, що є мешканцем міста Ідліб, який на сьогоднішній день є одним з центрів бойових дій. Крім того, позивач зазначає про свої побоювання переслідувань з боку представників військового угрупування Jabhat al-nusra. Окрім того, загальна ситуація в країні походження позивача, як зазначеної у позовній заяві, яка характеризується постійними бойовими діями, високим рівнем не вибіркового насилля, повсюдними порушеннями прав людини, гуманітарною кризою та інші чинники змушують позивача звернутись за захистом до України. Проте, 03.04.2015 року відповідачем було прийнято рішення № 252-15 про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке на думку позивача є неправомірним, оскільки при його прийнятті ДМС України не враховані зазначені у заяві обставини щодо ситуації у країні походження позивача та його побоювань (аркуші справи 3-6).

Через канцелярію суду за вхід. № 15696/15 від 24.06.2015 року представником відповідача до суду надано письмові заперечення проти позову у яких відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та просив у його задоволенні відмовити мотивуючи тим, що заява позивача не відповідає вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено відсутність підстав вважати, що у позивача є обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань, за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, у ході розгляду заяви позивача було встановлено відсутність умов, передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує честь і гідність поводження або покарання. При цьому, ДМС України зазначає, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, під час розгляду матеріалів позивача, як зазначає відповідач, було встановлено, що ані позивач особисто, ані члени його сімї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються, а надані шукачем притулку відомості свідчать про його бажання набути статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту з метою легалізації свого подальшого перебування в Україні та у пошуках умов кращого життя (аркуші справи 13-17).

В судовому засіданні, за участю позивача, його представника та представника відповідача до матеріалів справи були приєднані надані представником позивача додаткові письмові докази по справі після чого було поставлено на обговорення питання щодо можливості продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними матеріалами відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представники сторін у судовому засіданні зазначили про відсутність необхідності заслухати свідка чи експерта, відсутність у необхідності витребувати інші додаткові письмові докази та зазначили про можливість провадження розгляду справи в порядку письмового провадження.

На підставі зазначеного, з урахуванням думки представників сторін, відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_1 ОСОБА_2 народився 06.06.1985 року в ОСОБА_3, м. Ідліб, постійно проживав у с. Сармін, за національністю араб, належить до етнічної групи арабів, одружений з громадянкою України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, має незакінчену вищу освіту. Протягом 2006-2008 років працював керівником на проминку « 7 кілометр». З 2008 року по теперішній час працює кухарем у кафе швидкого харчування, не був членом жодних політичних партій, громадських, релігійних, військових чи інших організацій.

Вперше заявник потрапив на території України на навчання у 2000 році. До 2006 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 щорічно виїжджав до країни походження без перешкод. В 2006 році під час останнього потрапляння до ОСОБА_3, заявник дізнався про арешт батька, який був членом опозиційної партії Демократичне обєднання ОСОБА_3, яку очолює ОСОБА_5 Асад. Політика в країні не влаштовувала батька позивача та його друзів по партії. Зробити карєру в ОСОБА_3 не можливо, якщо не має підтримки серед державних службовців. Члени вказаної партії хотіли змінити життя на краще. Під час перебування вдома, заявник підтримував та допомагав батькові по роботі. В останнє, позивач залишив країну громадянського походження у 2006 році, оскілки дізнався, що правоохоронці мають прийти та заарештувати його. За інформацією, яку позивач надав до органу міграційної служби, на територію України прибув востаннє 28.08.2006 року, авіарейсом ОСОБА_3 (м. Алеппо) Україна (м. Харків). Державний кордон України перетинав легально, через пункт пропуску аеропорту м. Харкова на підставі паспорту № 000633917 та студентської реєстрації.

Вперше до органу міграційної служби ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся 01.09.2010 року із заявою про надання статусу біженця.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій № 299-11 від 23.03.2011 року, відповідно до абз. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців», ОСОБА_1 ОСОБА_2, громадянину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 було відмовлено у наданні статусу біженця як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 ст. 1 цього Закону відсутні (аркуш справи 79).

Вказане рішення не було оскаржено.

19.12.2014 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 повторно звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою № 309 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (аркуші справи 29-37).

В обґрунтування вказаної заяви іноземець зазначив, що є громадянином ОСОБА_3, прилетів до України на навчання, та у звязку із початком війни на Батьківщині не може повернутись в даний час до ОСОБА_3, оскільки там дуже небезпечно та війна. Рідні та батьки також залишили ОСОБА_3. Станом на даний час проживає в Україні без будь-яких документів. Національний паспорт на даний час не дійсний та заявник не має коштів його зробити. Проживає на території України без роботи, оскільки перебуває буз жодних документів. Батьки не мають змоги допомагати заявнику, оскільки не можуть повернутись до ОСОБА_3 через війну. Також, зазначив, що у нього на території України є син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За результатами розгляду справи № 2014 OD 0319 громадянина ОСОБА_3 на установчі дані ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який 19.12.2014 року звернувся із заявою щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, на підставі проведеного інтервю, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок від 22.12.2014 року «щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» (аркуші справи 40-44, 52).

На підставі вказаного висновку, наказом № 239 від 22.12.2014 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуш справи 53).

06.02.2015 року службовою особою відділу у справах біженців Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту ОСОБА_1 ОСОБА_2, про що складено протокол (аркуші справи 54-55).

Вказаним протоколом зафіксовано, що позивач є громадянином ОСОБА_3, останнє місце проживання с. Сармін, України прибув літаком авіарейсом ОСОБА_3 (м. Алеппо) Україна (м. Харків) на підставі національного паспорту, а також зафіксовано пояснення позивача стосовно побоювання повернення на території країни громадянської належності, у звязку із тим, що на даний час там йде війна та вказав, що мав проблеми з владою в ОСОБА_3 та у соціальній мережі Інтернет йому приходили повідомлення з погрозами.

Відповідно до правових норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на виконання ст. 9 п. 6 були направлені запити до УСБУ в Одеській області стосовно зазначеної особи заявника, стосовно протиправної діяльності, яка б перешкоджала наданню статусу біженця (аркуші справи 46-47).

Крім того, під час першого звернення у 2010 році, позивач також був перевірений згідно запитів до УСБУ в Одеській області, тощо, стосовно протиправної діяльності, яка б перешкоджала наданню статусу біженця (аркуші справи 102-105, 108-109).

24.02.2015 року, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0319 про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку із наявністю умов, передбачених абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» від 2011 року (аркуші справи 65-73).

Згідно вказаного висновку, відповідачем відзначено про те, що аналізом матеріалів особової справи заявника відповідності заяви вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» було встановлено, що ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, політичними переконаннями, відношення до певної соціальної групи. Щодо ситуації військового конфлікту в ОСОБА_3, у вказаному висновку відповідач зазначив, що згідно рекомендацій УВКБ ООН щодо надання міжнародного захисту особи, вимушені залишити країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, зазвичай не розглядаються як біженці у розумінні Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, у звязку із чим, органом міграційної служби було зроблено висновок про відсутність підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Стосовно відповідності заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 вимогам п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», у своєму висновку Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області відзначив, що ситуація внутрішнього конфлікту в ОСОБА_3 підтверджені міжнародною спільнотою, однак при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід врахувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту у сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, які залишаються проживати на батьківщині та не зазнають переслідувань, причини довгострокового перебування іноземця в іншій країні, причини звернення за захистом, не маючи планів повернення на Батьківщину. Крім того, у якості фактів необґрунтованості клопотання в контексті надання додаткового захисту заявникові відповідач зазначив, що з матеріалів особової справи та пояснень заявника, зафіксованих під час проведення співбесіди, тощо, не вбачається, що заявник мав на момент виїзду з країни походження якісь проблеми, так як безперешкодно вибув з країни громадянської належності. Крім того, було встановлено розбіжності між першим та другим зверненнями позивача. так, при першому зверненні заявник вказав про проблеми батька через політичну діяльність, що він заарештований та знаходиться у вязниці. Під час другого звернення заявник вказав лише соціально-політичну ситуацію, як причину звернення. Під час додаткового протоколу співбесіди від 06.02.2015 року, іноземець стверджував, що ніхто з його родичів не займався політичною діяльністю.

Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2014 OD 0319 ОСОБА_1 ОСОБА_2 громадянина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, було прийнято рішення № 252-15 від 03.04.2015 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні (аркуш справи 22).

Про прийняте рішення позивачу було повідомлено шляхом надіслання позивачу повідомлення № 240 від 10.04.2015 року, яке він отримав 28.05.2015 року (аркуш справи 7).

Суд із висновками органу міграційної служби та прийнятим рішенням не погоджується з наступних підстав.

Позивач вважає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки станом на даний час має побоювання повертатись на Батьківщину у звязку із загрозою бути призваним на війну.

Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року).

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст.10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Абзацом 2 статті 11 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до абз.7 ст. 11 цього Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що позивач намагався мотивувати свою заяву зазначивши, що є громадянином ОСОБА_3, постійно проживав у м. Ідліб. На даний час не має можливості повернутись до країни постійного проживання через триваючу на території ОСОБА_3 громадянську війну. Крім зазначеного, позивач також вказує на те, що на території України в нього є сімя дружина та син.

На думку відповідача, ситуація військового конфлікту та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак при аналізі підстав для отримання додаткового захисту слід врахувати також можливість внутрішнього переміщення або отримання захисту у сусідніх країнах, ситуацію з близькими родичами заявника, які залишаються проживати на батьківщині та не зазнають переслідувань. Крім того, у якості фактів необґрунтованості клопотання в контексті надання додаткового захисту заявникові відповідач зазначив, що вперше позивач на територію України приїхав у 2000 році, востаннє прибув у 2006 році на навчання, а вперше до органу міграційної служби звернувся лише у 2010 році, тобто, у разі наявності обґрунтованих побоювань повернення на території країни походження, невідкладно після прибуття заявник би звернувся за захистом. У даному ж випадку, з моменту приїзду до України до першого звернення пройшло 4 роки. Також, відповідач посилається на те що, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, політичними переконаннями, відношення до певної соціальної групи. Таким чином, будь-яких підстав для отримання в Україні статусу біженця або додаткової форми захисту станом на даний час у ОСОБА_1 ОСОБА_2 не має.

Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 або 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні.

Як вбачається із матеріалів особової справи громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначив про побоювання повернення на територію країни громадянської належності тим, що станом на даний час на його Батьківщині йде війна. Крім того, позивач, як вбачається з матеріалів особової справи, є мешканцем м. Ідліб, який на сходні являється одним з центрів бойових дій. З урахуванням зазначеного, позивач побоюється переслідувань з боку представників військових угрупувань.

З урахуванням вказаного, суд вважає, що доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини достовірно не перевірені, що не відповідає приписам ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року щодо всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В матеріалах справи відсутнє спростування можливості застосування до позивача нелюдського поводження у разі його повернення на батьківщину, як і відсутнє посилання на можливість спокійного проживання позивача у разі повернення на територію країни громадянського походження у даний час, коли на території ОСОБА_3 загострився військовий конфлікт.

В судовому засіданні позивач зазначив, що побоювання повертатись на батьківщину на даний час є, оскільки ситуація в країні не покращується, крім того його рідне місто бомбардують, що може нанести значної шкоди життю та здоровю у разі повернення.

На думку суду, відповідач при розгляді заяви ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, повинен був врахувати, що не зважаючи на факт прибуття позивача в Україну в 2006 році легально на підставі паспорта та студентської візи, на теперішній час він має побоювання повернення у ОСОБА_3, у звязку з військовими подіями, які відбулись під час його знаходження в Україні.

На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

ООН, правозахисні організації та засоби масової інформацію продовжують повідомляти про непереривне насилля та масові вбивства в ОСОБА_3. Згідно офіційної позиції УВКБ ООН від 22 жовтня 2013 року УВКБ ОНН характеризує втечу цивільних осіб з ОСОБА_3 як переміщення біженців. Сирійці, а також біженці з Палестини, місцем проживання яких була ОСОБА_3, потребують міжнародного захисту до тих пір, допоки ситуація з безпекою і дотриманням прав людини в ОСОБА_3 не покращиться та не будуть створені умови для добровільного повернення з дотриманням безпеки та поваги до людської гідності. УВКБ ОНН в своїх рекомендаціях з питань міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку закликає усі країни забезпечити, що б особи, які залишають ОСОБА_3, у тому числі Палестинці та інші особи, які проживали в ОСОБА_3 та які потребують міжнародного захисту як біженці, мали право шукати притулок та допускались на їх територію.

Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт.

На підставі встановлених обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України № 252-15 від 03.04.2015 року, яким підтримано висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та прийнятим з порушенням ч. 5 ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області від 24.02.2015 року по справі № 2014 ODS 0319 не містить належного аналізу ситуації, що склалася в ОСОБА_3, з урахуванням того, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, оскільки у вказаному висновку відповідач сам вказує, що на даний час у ОСОБА_3 йдуть військові дії, у тому числі у м. Ідліб, де проживав заявник та наводить витяги з мережі «Інтернет». Також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повному мірі інформація щодо загрози життю позивача у разі його повернення до ОСОБА_3 на даний час через військовий конфлікт в країні.

Крім того, у своїх рекомендаціях, УВКБ ООН зазначає про необхідність розгляду заяв про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту на основі справедливих та ефективних процедур та вважає, що більшість громадян, які звертаються за міжнародним захистом, вірогідніше всього, відповідають критеріям поняття «біженець» у відповідності до ст. 1 Конвенції 1951 року про статус біженців.

На підставі того, що судова колегія дійшла висновку про неповноту вивчення та перевірки матеріалів, що можуть бути підставами вважати наявними та достатніми умови для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, рішення ДМС України № 252-15 від 03.04.2015 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає визнанню його протиправним та скасуванню.

В звязку з даними обставинами, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту з боку Державної міграційної служби України, органу, який приймає остаточне рішення на підставі зібраних доказів та висновку Управління.

Суд зазначає, що прийняття рішення має здійснюватися з використанням повноважень та з метою, з якою це повноваження надано, а саме рішення зазначених органів мають бути спрямовані на захист життя та свобод шукачів додаткового захисту.

Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 Кодексу адміністративного судочинства України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права.

В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.

Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є субєктом владних повноважень, при прийнятті оскаржуваного рішення діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Таким чином, на підставі ст. 10 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, зясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 року №3 суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, суд, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для його життя і основних свобод, в разі повернення до ОСОБА_3, вважає за необхідне зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне зясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

На підставі встановлених судом обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийнятого рішення щодо позивача, а відтак позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з урахуванням інформації по країні походження позивача, колегія суддів дійшла висновку щодо доцільності зобовязати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року, ст. ст. 11, 69, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 03 квітня 2015 року № 252-15, яким ОСОБА_1 ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задовольнити частково.

Рішення Державної міграційної служби України № 252-15 від 03.04.2015 року про відмову у визнанні ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнати протиправним та скасувати.

Зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.В. Балан

Суддя Л.І. Свида

Суддя О.М. Тарасишина