Справа № 826/5425/14
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2015-09-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВЕРХОВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючогоСамсіна І.Л.,
суддів:Гриціва М.І., Кривенди О.В., Кривенка В.В., Маринченка В.Л., Панталієнка П.В., Прокопенка О.Б., Терлецького О.О., -

розглянувши справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю (далі -ТОВ) «Нафтогаз-Альянс» до державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві (далі - ДПІ) про скасування податкових повідомлень-рішень,

в с т а н о в и л а:

ТОВ «Нафтогаз-Альянс» звернулося до суду з позовом до ДПІ про скасування податкових повідомлень-рішень від 15 квітня 2014 року №№ 0, 0, 0, 0.

На думку позивача, формування ним податкового зобов'язання з податку на прибуток за липень 2011 року - грудень 2012 року, податкового зобов'язання, податкового кредиту та суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (далі - ПДВ) за липень 2011 року, а також суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток за II-IV квартали 2011 року є правомірним та повністю відповідає вимогам чинного законодавства.

На обґрунтування своїх заперечень ДПІ послалася на те, що під час проведення планової виїзної перевірки позивача було встановлено, що ТОВ «Нафтогаз-Альянс» використовувало кредитні кошти не в цілях господарської діяльності, а відтак відповідні суми відсотків за користування кредитами та позиками не можуть бути включені до витрат під час визначення об'єкта оподаткування. Тому позивач неправильно визначив податкове зобов'язання з податку на прибуток та сформував податковий кредит.

Суди встановили, що посадові особи ДПІ провели планову виїзну перевірку ТОВ «Нафтогаз-Альянс» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства.

За наслідками перевірки 15 квітня 2014 року ДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення: № 0, яким за порушення вимог пункту 141.1 статті 141 Податкового кодексу України (далі - ПК) ТОВ «Нафтогаз-Альянс» визначено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток в загальному розмірі 3 264 926 грн, у тому числі: за основним платежем - 2 626 559 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 638 367 грн; № 0, яким за порушення вимог пункту 141.1 статті 141 ПК ТОВ «Нафтогаз-Альянс» зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 2 952 669 грн; № 0, яким за порушення вимог пункту 198.3 статті ПК ТОВ «Нафтогаз-Альянс» зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 156 989 грн та нараховані штрафні (фінансові) санкції на суму 39 247 грн; № 0, яким за порушення вимог пункту 198.3 статті ПК ТОВ «Нафтогаз-Альянс» визначено суму грошового зобов'язання з ПДВ у загальному розмірі 469 180 грн, у тому числі: за основним платежем - 375 344 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 93 836 грн.

Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 27 травня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2014 року, позов задовольнив.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 лютого 2015 року ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2014 року та постанову окружного адміністративного суду міста Києві від 27 травня 2014 року залишив без змін.

Не погоджуючись із ухвалою касаційного суду, ДПІ звернулась із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави неоднакового застосування Вищим адміністративним судом України пункту 141.1 статті 141, пункту 198.3 статті 198 ПК.

На обґрунтування заяви ДПІ посилається на постанову Вищого адміністративного суду України від 23 червня 2011 року та ухвалу цього ж суду від 27 жовтня 2014 року (справи №№ К-5506/08, К/800/7458/14 відповідно), які, на її думку, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Ухвалою Верховного Суду України від 30 червня 2015 року відкрито провадження у вищезазначеній справі.

Перевіривши наведені у заяві доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України Верховний Суд України переглядає судові рішення в адміністративних справах з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У справі, яка розглядається, касаційний суд, погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що на підтвердження правомірності віднесення нарахованих за кредитами відсотків до витрат за ІІ-ІV квартали 2011 року, І півріччя 2012 року, ІІІ квартал 2012 року, 2012 рік позивач надав відповідні договори. З матеріалів справи вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитними ресурсами відповідно до умов діючих кредитних договорів, що є передумовою для складання первинних документів, які містять відомості про господарську операцію, підтверджено розрахунковими документами, що містяться в матеріалах справи. Крім того, позивач надав первинні документи на підтвердження використання отриманих за кредитними договорами коштів у власній господарській діяльності. Тому податкові зобов'язання з податку на прибуток визначені позивачу неправомірно.

У постанові Вищого адміністративного суду України від 23 червня 2011 року (справа № К-5506/08), на яку посилається заявник, цей суд, скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, зазначив, що 30 червня 2006 року між приватним підприємством (далі - ПП) «Фірма «Асоль» (Замовник) і ТОВ «Моя оселя» (Підрядчик) було укладено договір підряду № 1/8 МГ на виконання загальнобудівельних робіт по житловому будинку по вул. Маршала Говорова, 8 в м. Одесі. Згідно з цим договором строк виконання робіт встановлювався з 1 липня 2006 року по 1 липня 2007 року за умови надання Підрядчику фронту підрядних робіт. Крім того, підпункт 2.2 вказаного договору передбачає, що Замовник в зазначений термін зобов'язаний підписати акт приймання або при виявленні недоліків у виконаній роботі скласти за участю Підрядчика акт про виявлені недоліки.

Також встановлено, що ТОВ «Моя оселя» виписало позивачу податкову накладну на загальну суму 9 070 000 грн, у тому числі ПДВ - 1 511 666 грн 67 коп. Зазначена сума ПДВ була включена позивачем до складу податкового кредиту у відповідному податковому періоді, який охоплювала перевірка.

При цьому 19 грудня 2006 року Суворовський районний суд міста Одеси у справі № 2-6958/06 визнав недійсним статут ТОВ «Моя оселя» з моменту його реєстрації, а саме з 13 квітня 2006 року, та свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ з моменту видачі, а саме з 10 травня 2006 року.

У періоді, за який здійснено перевірку, контролюючий орган встановив, що між ПП «Фірма «Асоль» і ТОВ «Моя оселя» не укладались акти приймання виконаних робіт, хоча це прямо передбачено договором, зокрема пунктом 2.2 договору підряду від 30 червня 2006 року № 1/8 МГ, а також не надано інших первинних бухгалтерських документів, які б свідчили про факт виконання (здійснення) загальнобудівельних робіт по житловому будинку по вул. Маршала Говорова, 8 у м. Одесі.

Таким чином, прийняте відповідачем 22 лютого 2007 року податкове повідомлення-рішення № /0, яким позивачу визначено зобов'язання з ПДВ на суму 2 267 500 грн, у тому числі 1 511 666 грн 67 коп. за основним платежем та 755 833 грн 33 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями, є обґрунтованим та законним.

В наданій для порівняння ухвалі Вищого адміністративного суду України від 27 жовтня 2014 року (справа № К/800/7458/14) суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, зазначив, що, як убачається із умов укладених ТОВ «Пром-Інвест-Технології» з контрагентами договорів, підприємству було доручено від свого імені, але за рахунок комітента придбати у власність товари та передати їх комітенту. Однак під час аналізу фінансово-господарської діяльності підприємства встановлено, що жоден з договорів не був виконаний, грошові кошти використовувались не за цільовим призначенням, тому укладені договори за своєю економічною суттю мають характер договорів надання поворотної фінансової допомоги.

Таким чином, суд касаційної інстанції погодився з висновком судів попередніх інстанцій, що ТОВ «Пром-Інвест-Технології» на порушення підпункту 4.1.6 пункту 4.1 статті 4 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» та підпункту 135.5.5 пункту 135.5 статті 135 ПК не включило до складу валових доходів суму умовно нарахованих відсотків на залишки коштів за договорами комісії, що залишались неповерненими на кінець звітного періоду та не були виконані, на загальну суму 1 869 630 грн.

За період користування кредитом ТОВ «Пром-Інвест-Технології», відповідно до Картки рахунку 84, нарахувало та сплатило відсотки за користування кредитом у сумі 2 134 713 грн 12 коп., що вплинуло на формування витрат за III та IV квартали 2012 року.

Разом з тим у ході перевірки встановлено, що у зв'язку з нецільовим використанням кредитних коштів відсотки за користуванням кредитом відповідно до кредитного договору від 12 липня 2012 року № 014/1-2012/980 не можуть бути віднесеними до витрат у сумі 1 044 515 грн за відповідні періоди.

Аналіз правозастосування у наведених рішеннях дозволяє дійти висновку, що йдеться про застосування одних і тих самих норм матеріального права, що регулюють формування об'єкта оподаткування, а також податкового кредиту, яке зумовлене відмінними між собою фактичними обставинами справ, правильність встановлення яких не належить до компетенції Верховного Суду України. Зазначене не дає можливості дійти висновку про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Таким чином, оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, у задоволенні заяви ДПІ слід відмовити.

Керуючись статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

У задоволенні заяви державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Державної фіскальної служби України у м. Києві відмовити.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім випадку, передбаченого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

ГоловуючийІ.Л. Самсін
Судді:М.І. ГрицівО.В. Кривенда
В.В. КривенкоВ.Л. Маринченко
П.В. ПанталієнкоО.Б. Прокопенко
О.О. Терлецький