Справа № 823/5023/15
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2015-11-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 листопада 2015 року справа № 823/5023/15

м. Черкаси
16 год. 10 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Тимошенко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Цаплі І.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Торопенка М.В. за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаського міського об`єднаного військового комісаріату, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

встановив:
22 вересня 2015 року до суду з позовною заявою звернулася ОСОБА_1 (далі позивач), в якій просить:

1) визнати позивача вдовою ветерана військової служби;

2) зобов`язати Черкаський міський військовий комісаріат видати посвідчення позивачу, як особі, що має статус вдови ветерана військової служби.

Свої вимоги позивач мотивує тим, 24.07.2015 вона звернулась до Черкаського об`єднаного міського військового комісаріату з заявою про надання їй вкладки вдова ветерана військової служби. 03.08.2015 вона отримала відповідь ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій їй відмовлено в задоволенні заяви. Позивачка вважає, що відмова відповідача у видачі вкладки вдови ветерана військової служби є протиправною, оскільки її померлий чоловік відповідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» є інвалідом 1 групи внаслідок захворювання, одержаного під час проходження військової служби і мав право на отримання посвідчення встановленого зразка «Ветеран військової служби», а так як за життя через стан здоров`я не отримав його, то вона,як вдова померлого ветерана військової служби повинна отримати дане посвідчення.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Представник третьої особи проти заявленого адміністративного позову заперечує, мотивуючи це тим, що вимоги позивача викладені в адміністративному позові є безпідставними, оскільки під час перевірки пенсійної справи підполковника ОСОБА_2 № ФР-48356 встановлено, що в матеріалах справи підтвердження про видачу йому посвідчення та встановлення статусу ветерана військової служби до дня смерті відсутнє.

Представник відповідача належним чином повідомлений в судове засідання не з`явився, свого представника не направив.

Заслухавши пояснення позивача, представника третьої особи, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив таке.

24.07.2015 ОСОБА_1 звернулася до Черкаського міського військового комісара з заявою, в якій просила видати їй вкладку вдови ветерана Збройних сил України за померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 чоловіка ОСОБА_2 .

Листом №6/8/742 від 03.08.2015 військовий комісар ІНФОРМАЦІЯ_2 надав відповідь, де зазначив, що для видачі вкладки вдови ветерана військової служби відповідно до чинного законодавства не має підстав.

Вирішуючи даний спір по суті суд зазначає таке.

Закон України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» (далі по тексту - Закон) встановлює статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, визначає основні засади державної політики щодо соціального захисту громадян, звільнених з військової служби, служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, та членів їх сімей, визначає гарантії, які забезпечують їм гідне життя, активну діяльність, шану та повагу в суспільстві.

Відповідно до статті 5 Закону ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України визнаються громадяни України:

1) які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД;

2) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби чи при виконанні службових обов`язків по охороні громадського порядку, боротьбі із злочинністю та ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій;

3) інваліди I та II групи, інвалідність яких настала внаслідок захворювання, одержаного в період проходження військової служби і служби в органах внутрішніх справ, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, і які мають вислугу військової служби і служби в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України 20 років і більше;

4) військові пенсіонери, нагороджені медаллю «Ветеран Збройних Сил СРСР» за законодавством колишнього Союзу РСР;

5) які бездоганно прослужили на військовій службі 20 і більше років у календарному або 25 та більше років у пільговому обчисленні і звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України.

Судом встановлено, що померлий підполковник ОСОБА_2 був інвалідом І групи, що підтверджується довідкою МСЕ серія 2 ЧК №018905 (а.с.6).

Приписи статті 10 Закону визначають, що ветеранам військової служби, ветеранам органів внутрішніх справ, ветеранам податкової міліції, ветеранам державної пожежної охорони, ветеранам Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранам Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 року №1601 затверджено «Порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» (далі по тексту - Порядок №1601).

Пунктом 1 Порядку №1601 передбачено, що посвідчення та нагрудні знаки «Ветеран військової служби» видаються (вручаються) особам, які набули статусу ветеранів військової служби відповідно до Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист».

При цьому посвідчення «Ветеран військової служби» є документом, що підтверджує статус ветерана військової служби і його право на отримання відповідних пільг згідно із Законом України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захист», іншими актами законодавства (п.2 Порядку №1601).

Зі змісту пункту 3 Порядку №1601 випливає, що підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака «Ветеран військової служби» є один з таких документів: наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку; довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби; посвідчення про нагородження медаллю «Ветеран Вооруженных Сил СССР».

Відтак, отримання посвідчення «Ветеран військової служби» здійснюється за умови подання особою одного з передбачених пунктом 3 Порядку №1601 документів.

Аналіз положень пункту 4 Порядку №1601 та абз.10 п.11 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 року №389, дає підстави для однозначного висновку, що видача посвідчення та нагрудного знаку «Ветеран військової служби» вручаються ветеранові військової служби або за його дорученням рідним чи іншим особам військовими комісаріатами.

Судом встановлено, що підполковник ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 21.05.2001 НОМЕР_1 (а.с.16) і по питанню встановлення йому статусу ветерана військової служби не звертався, факт встановлення ветерана військової служби не мав місця.

Даний факт підтверджується наступними матеріалами справи (пенсійної справи №ФР-48356):

- листом Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 29.07.2015 №8346/0302 (а.с.63), в якому зазначено, що в матеріалах пенсійної справи запис щодо видачі ОСОБА_2 посвідчення «Ветерана військової служби» відсутній;

- листом Департаменту соціального захисту населення Черкаської обласної державної адміністрації від 25.08.2015 №389/01-06 (а.с.69), в якому зазначено, що інформація про осіб зазначених в листі (в тому числі ОСОБА_2 ) відсутня в базах даних Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.

Таким чином оскільки підполковником ОСОБА_2 за життя не отримано статусу ветерана військової служби, то відповідачем правомірно відмовлено у видачі ОСОБА_1 вкладки вдова ветерана військової служби.

Згідно з частиною 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Аналогічна норма закріплена і в частині 2 статті 19 Конституції України.

Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно вимог статті 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та статті 9 КАС України, де передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, таким є Конституція України, що відповідає принципу верховенства права, який закріплений в статті 8 Конституції України та статті 22 Конституції України, де передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно вимог частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

А суд, згідно статті 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Отже, враховуючи встановлені обставини справи, суд вважає, що дії відповідача є законними та обґрунтованими і повністю відповідають вимогам законодавства, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 56, 58, 86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строки та порядку, передбачені статтями 185-187 цього Кодексу.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови складений та підписаний 16 листопада 2015 року