Справа № 2а-18187/11/2670
Суддя: Єрьомін А.В.
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" листопада 2015 р. м. Київ К/800/53500/14

Вищий адміністративний суд України в складі суддів:

Єрьоміна А.В.(головуючий);
Кравцова О.В., Цуркана М.І.,

секретар судового засідання Вишняк О. М.,

за участю:

представників позивачів ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

представника відповідача Трохлюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за касаційними скаргами Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) ОСОБА_7 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_7, про визнання протиправним та скасування рішення в частині, визнання частково недійсним акту, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8, ОСОБА_9 (далі - позивачі) звернулися в Окружний адміністративний суд міста Києва з позовом до Київської міської ради (далі - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_7, в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 28 січня 1999 року №114-15/215 «Про приватизацію земельних ділянок садівничого товариства «Фанерний завод» Харківського району» в частині передачі у власність ОСОБА_10 земельної ділянки та визнати частково недійсним акт відповідача від 11 червня 2000 року НОМЕР_1 про право приватної власності, якими безпідставно збільшено ОСОБА_10 земельну ділянку на 0,081 га за рахунок земельних ділянок, якими користуються позивачі.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року, адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано рішення Київської міської ради від 28 січня 1999 року №114-15/215 в частині розміру земельної ділянки ОСОБА_10

Зобов'язано Київську міську раду переглянути рішення від 28 січня 1999 року в частині розміру земельної ділянки ОСОБА_10 у відповідності до передбаченого діючим законодавством порядку.

У касаційних скаргах, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - ОСОБА_7 просять скасувати судові рішення, прийняти нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши оскаржувані рішення судів та матеріали справи в межах доводів касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 28 березня 1967 року №500/4 «Про відвід підприємствам і установам міста земельних ділянок під колективні сади» зобов'язано виділити ділянки на одну сім'ю площею до 0,06 га.

На виконання вимог зазначеного розпорядження Садівничим товариством фанерного заводу масиву «Міжозерний» передано своїм членам в безоплатне користування для ведення садівництва земельні ділянки площею по до 0,06 га.

Серед членів товариства зокрема були: 1) ОСОБА_11 (земельна ділянка НОМЕР_2 - на даний момент належить ОСОБА_9); 2) ОСОБА_12 (земельна ділянка НОМЕР_3 - на момент початку судового розгляду справи належала ОСОБА_10, спадкоємцем якого являється ОСОБА_7); 3) «ОСОБА_16» (земельна ділянка НОМЕР_4 - на даний момент належить ОСОБА_8).

Пунктом 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 постановлено сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

11 жовтня 1997 року ОСОБА_10 звернувся із заявою до Голови Київської міської державної адміністрації про передачу йому у приватну власність безкоштовно для ведення садівництва земельну ділянку площею 0,06 га, яка розташовано на землях садівницького товариства Фанерного заводу по АДРЕСА_1 в урочищі Осокорки Харківського району м. Києва та перебуває в його користуванні.

Також, на підтвердження розміру земельної ділянки заявником надано акт встановлення та узгодження в натурі зовнішніх меж земельної ділянки, підписаний ОСОБА_13 - матір'ю ОСОБА_9 (на той час законний землекористувач), ОСОБА_10 та ОСОБА_8, відповідно до якого зазначеними особами проведено встановлення в натурі меж земельної ділянки НОМЕР_5 (ОСОБА_10.) у зв'язку з чим розмір цієї земельної ділянки збільшився до 0,681 га.

На виконання вимог Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1998 року №15-92, враховуючи подані ОСОБА_10 та іншими членами Садівничого товариства фанерного заводу масиву «Міжозерний» документи, рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999 року №114-15/215 вирішено передати у власність земельні ділянки для ведення садівництва, відведені згідно з рішенням виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 28 березня 1967 року №500/4 та від 17 грудня 1979 року.

На підставі зазначеного рішення, ОСОБА_14 відповідачем видано Державний акт від 11 червня 2000 року №12381, який посвідчував право власності на земельну ділянку НОМЕР_6.

Також, ОСОБА_8 отримала Державний акт на земельну ділянку НОМЕР_7, а ОСОБА_15 - мати позивача на ділянку НОМЕР_5.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Вищий адміністративний суд України не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За змістом частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

В постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі №21-493а14, від 9 грудня 2014 року у справі №21-308а14 зазначена наступна правова позиція.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Згідно статті 80 Земельного кодексу України, суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

За змістом статей 2 та 5 Земельного кодексу України Рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним суб'єктом земельних відносин.

Київська міська рада, як власник землі, вільна у виборі суб'єкта щодо надання йому права на безоплатне отримання земельної ділянки в порядку, встановленому законом, при цьому відповідач не здійснював владних управлінських функцій.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, може бути розглянуто за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Як наголосив Верховний Суд України, прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність, подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції.

В цьому випадку неоднаково застосовано статтю 6 Конвенції стосовно "суду, встановленого законом". Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5 Конституції України).

Міська рада є суб'єктом цивільних правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин. Реалізуючі право розпорядження земельною ділянкою, міська рада відповідно до статті 5 Земельного кодексу України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин (позивач) іншому (Жашківська міська Рада Черкаської області), яка має місце під час здійснення органом виконавчої влади владних управлінських функцій.

Відповідно до частини шостої статті 319 ЦК держава не втручається у здійснення власником права власності. Тобто пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Суди не звернули уваги на те, що правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються права та підстав набуття права на спірну земельну ділянку. Відповідач владних управлінських функцій не здійснював і суб'єктом владних повноважень у цих відносинах не був.

За приписами статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У спірних правовідносинах виник спір про цивільне право.

Відповідно до частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

З врахуванням імперативності вищезазначеної процесуальної норми щодо обов'язковості рішень Верховного Суду України для всіх судів України, Вищий адміністративний суд України вважає за необхідне закрити провадження у справі.

Згідно з частиною першою статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За приписами пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи, що в даних правовідносинах має місце спір про цивільне право, дана справа повинна бути розглянута за правилами цивільного процесуального законодавства.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд , -

УХВАЛИВ:

Касаційні скарги Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 4 березня 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2014 року - скасувати.

Провадження у справі №2а-18187/11/2670 за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Київської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Головне управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ОСОБА_7, про визнання протиправним та скасування рішення в частині, визнання частково недійсним акту - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: