Справа № 815/4985/15
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2015-11-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4985/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: Головуючого судді Єфіменка К.С., суддів Завальнюка І.В., Потоцької Н.В., при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №352-15 від 27.04.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №352-15 від 27.04.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобовязання вчинити певні дії.

В судовому засіданні 16.11.2015 року позивач підтримав заявлені позовні вимоги з огляду на те, що його батько його батька було вбито талібами в 2012 році через співпрацю з американською компанією «Сіпрім». Після загибелі батька таліби почали розшукувати заявника через його сусідів, в результаті чого позивач прийняв рішення про виїзд з країни громадянської належності (Афганістан) та не має можливості знов повернутись, оскільки обстановка там не змінилась. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, пославшись на те, що позивач не надав доказів його переслідування в країні походження по зазначеним вище обставинам та він легально виїхав з країни походження та користувався її захистом на території України, а стосовно надання додаткового захисту йому було правомірно відмовлено оскарженим рішенням, оскільки він не підпадає під ти визначення осіб, яким такий захист може бути наданий.

Дослідивши наявні в справі письмові докази суд доходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав:

Відповідач на підставі ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є центральним органом державної виконавчої влади та згідно ст.ст.11,12 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про надання особам статусу біженця, а тому його рішення з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Позивач є громадянином ОСОБА_3 Афганістан, що підтверджується паспортом Серія АА №556174 від 14.03.2012 року (а.с.69) з перекладом (а.с.70-71).

З території Афганістану позивач залишив офіційно, на підставі національного паспорту та приватної візи, авіарейсом Кабул - Москва, оформленням виїзної візи займався посередник, якому заявник сплатив 2000 доларів США. На території Російської Федерації шукач притулку проживав протягом трьох-чотирьох місяців (арк.2 заяви-анкети №256 від 11.10.2013 року а.с.38-41, арк.5 протоколу співбесіди від 31.10.2013 року а.с.51-57).

Проживаючи тривалий час в РФ за міжнародним захистом заявник не звертався.

Державний кордон України шукач притулку перетинав нелегально, пішки, поза пунктом пропуску, місце та час перетину кордону встановити не передбачається можливим.

21.09.2013 року заявник звернувся за захистом до управління через підписання нової редакції Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту в Україні» (а.с.34,35-37).

Після завершення всіх необхідних процедур 27.04.2015 року Державною міграційною службою України прийняте рішення №352-15 (а.с.29), яким позивачу було відмовлено у наданні статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

За інформацією, що надав заявник причиною виїзду з Афганістану та звернення за захистом до ГУ ДМС України в Одеській області стало переслідування з боку представників угрупування «Талібан».

Під час анкетування (арк.3, заяви-анкети №256 від 11.10.2013 року) шукач притулку зазначив, що його батька було вбито талібами в 2012 році через співпрацю з американською компанією «Сіпрім». Після загибелі батька таліби почали розшукувати заявника через його сусідів, в результаті чого позивач прийняв рішення про виїзд з країни громадянської належності (Афганістан).

Під час проведення інтервю іноземець зазначив, що рішення поїхати з Афганістану було прийнято після того, як таліби двічі приходили до нього додому з метою поспілкуватися та запропонувати приєднатись до них. Під час другого візиту талібів, шукач притулку дверей не відчиняв, потайки покинув будинок та переховувався у сусідів протягом одного дня. Наступного дня заявник втік до м. Кабул. Заявник повязує візити талібів з місцем роботи свого батька. Через побоювання зазнати переслідувань з боку талібів заявник прийняв рішення про виїзд з Афганістану. За словами заявника, на території України проживає його друг, до якого він і вирішив приїхати (арк. 3,4 протоколу співбесіди від 31.10.2013 року).

З моменту потрапляння на територію України за словами позивача (в квітні 2013 року) до моменту звернення до ГУ ДМСУ (21.09.2013 року) заявник перебував на території України нелегально.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника.

До органу державної міграційної служби шукачем було надано копію паспорта. Особа стверджує, що оригінал його національного паспорту посередник вилучив у нього на території Російської Федерації. Копії свідоцтва про народження та національного паспорту заявник зробив на території Афганістану (арк.5 протоколу співбесіди від 31.10.2013 року а.с.51-57), проте останнє продовження терміну дії національного паспорту було зроблено на території України, в Посольстві ОСОБА_3 Афганістан у м. Києві 14.03.2012 року, що свідчить про те, що, приховуючи оригінал свого національного паспорту, особа зловживає процедурою набуття статусу біженця.

Зазначене вказує на елемент захисту з боку держави та не дозволяє вважати, що на території країни постійного проживання в шукача притулку виникали будь-які проблеми, що можуть бути причиною переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ознаками, які б вказували на необхідність надання особі додаткового захисту в Україні.

Також це свідчить про неправдивість тверджень заявника, щодо його потрапляння не територію України в квітні 2013 року.

Таким чином, твердження позивача не правдоподібними та він не надав жодних документів, які могли б підтвердити відношення батька шукача притулку до роботи на міжнародну організацію в Афганістані.

ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Приймаючи до уваги постійне місце проживання заявника у провінції Парван та проаналізувавши інформацію по країні походження позивача, можливо дійти до висновку, що соціально-політична ситуація по регіонах Афганістану має відмінності з точку зору зменшення напруженості та поступового покращення ситуації в великих містах та районних центрах країни.

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти, а провінція Парван контролюється силами уряду Афганістану.

Згідно наявної інформації із засобів масової інформації, ситуація безпеки в провінції Парван значно поліпшилась за останні роки. Важливим є й той факт, що правоохоронні органи Афганістану проводять регулярні операції з виявлення та знищення представників терористичного угрупування «Талібан», в тому числі на території постійного місця проживання заявника - провінції Парван.

На момент виїзду з Афганістану, позивач протягом одного місяця проживав у м.Кабул, оформлюючи за допомогою посередника документи для виїзду з країни. Інформація стосовно переслідувань у м.Кабул, згідно матеріалів особової справи заявника, відсутня.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Під час розгляду справи суд встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сімї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання йому додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до позивача нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійно його проживання наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Таким чином, під час розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачами інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині їх особисто або членів їхньої сімї за політичною, релігійною чи іншими ознаками та визнала заяви позивачів такими, що не є ґрунтовними, тобто в іноземця відсутні умови зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Суд встановивши під час офіційного з`ясування обставин справи відповідність оскаржуваного акту закону, на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України, зобов`язаний винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог про його скасування та зобовязання відповідача прийняти рішення про надання позивачу статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати розподілити у відповідності до ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №352-15 від 27.04.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення постанови, а у разі прийняття постанови в порядку письмового провадження апеляційна скарга подається в 10-денний строк з дня отримання постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний складом суду 20.11.2015 року.

Головуючий суддя Єфіменко К.С.

Судді: Завальнюк І.В.

ОСОБА_5

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України №352-15 від 27.04.2015 року про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту та зобовязання Державну міграційну службу України прийняти рішення про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту - відмовити повністю.

20 листопада 2015 року.