Справа № 816/3991/15
Суддя: І.Г. Ясиновський
Дата ухвалення: 2015-11-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

17 листопада 2015 рокум. ПолтаваСправа № 816/3991/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Ясиновського І.Г.,

за участю: секретаря судового засідання - Петренко О.В.,

представника позивача - Криворучка Р.В.,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Державної фінансової інспекції України до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

01 вересня 2015 року Державна фінансова інспекція України (надалі також - ДФІ України, позивач) звернулась до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_2 (надалі також - ОСОБА_2, відповідач) про стягнення коштів в розмірі 14337,50 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що за результатом проведеної ревізії фінансово-господарської діяльності Національного інституту стратегічних досліджень встановлено відрахування протягом 2007-2014 років 1 докторанта та 37 аспірантів за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, що є підставою для відшкодування цими особами вартості навчання. На усунення виявлених порушень ДФІ направлено Інституту обов'язкову вимогу щодо необхідності проведення претензійно-позовної роботи щодо відшкодування вартості навчання достроково відрахованими аспірантами та докторантом, зокрема, ОСОБА_2 в розмірі 14337,50 грн. Проте, враховуючи, що Інститутом відповідна позовна робота не проведена, просить стягнути заподіяну державі шкоду (збитки) безпосередньо з винної особи ОСОБА_2

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02.10.2015 провадження у справі відкрито, призначено попереднє судове засідання.

В ході судового засідання судом поставлено на обговорення питання про закриття провадження у зв'язку з непідсудністю даної справи адміністративному суду.

Представник позивача у судовому засіданні при вирішенні питання про закриття провадження у справі покладався на розсуд суду.

Відповідач проти закриття провадження у справі не заперечував.

Вирішуючи питання про закриття провадження у даній справі, суд виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 06.10.2014 по 14.11.2014 Державною фінансовою інспекцією України проведена ревізія фінансово-господарської діяльності Національного інституту стратегічних досліджень, за результатом якої складено акт №08-21/33 від 14.11.2014, в ході якої, серед іншого, встановлений факт недоотримання державним бюджетом коштів на загальну суму 300353,21 грн внаслідок невідшкодування вартості навчання за державним замовленням та підготовки аспірантів та докторанта, які відраховані за невиконання індивідуального плану без поважних причин.

22 грудня 2014 року Державною фінансовою інспекцією України винесено стосовно Національного інституту стратегічних досліджень вимогу №08-14/1834, згідно якої Інститут зобов'язано вжити заходів щодо проведення претензійно-позовної роботи по стягненню з відрахованих аспірантів та докторанта згідно зі списком у додатку 14 до акта вартості навчання та перерахування вказаних коштів до Державного бюджету України.

Враховуючи, що проведена Інститутом робота у вигляді направлення на адресу ОСОБА_2 претензії №293/235 від 19.02.2015 не призвела до бажаних результатів, ДФІ звернулася до суду з позовом про примусове стягнення із вказаної фізичної особи заподіяної державі шкоди (збитків) в розмірі 14337,50 грн.

Відповідно до пунктів 7, 10, 13 частини 1 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі Закон №2939) органу державного фінансового контролю надається право: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.

Таким чином, орган державного фінансового контролю здійснює державний фінансовий контроль за використанням коштів державного і місцевих бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства має право пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Сама така правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 15.04.2014 (справа N 21-40а14, 21-63а14), від 14.10.2014 (справа N 21-453а14), 10.02.2015 (справа N 21-632а14), 18.11.2014 (справа №21-461а14), 20.01.2015 (справа №21-601а15), на які позивач посилається як на обґрунтування правомірності звернення до адміністративного суду з позовом про відшкодування збитків.

Однак, суд звертає увагу на те, що у вказаних рішеннях Верховний суд України лише висловив правову позицію, згідно якої збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов.

Вказана правова позиція, згідно з положеннями частини 2 статті 161 та частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає обов'язковому врахуванню при розгляді цієї справи.

Проте, суд зауважує, що у вищевказаних постановах Верховного суду України відсутнє посилання на те, що відповідні збитки підлягають стягненню саме в порядку адміністративного судочинства, що, в свою чергу, потребує дослідження питання підвідомчості такого спору.

Відповідно до частин 1, 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з частиною 1 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

При цьому, пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України встановлено, що суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 2 статті 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз припису наведеної норми дає підстави для однозначного висновку про те, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Саме така правова позиція щодо передумов розгляду адміністративними судами позовів про відшкодування шкоди викладена в постанові Верховного суду України від 18.06.2013 (справа №21-204а13), яка підлягає обов'язковому врахуванню у спірних правовідносинах.

Аналогічної позиції дотримується і Вищий адміністративний суд України (ухвали від 21.10.2014 у провадженні № К/800/41135/13, від 13.03.2014 у провадженні №К/800/38583/13, від 03.10.2013 у провадженні №К/800/38338/13).

При цьому, Пленум Вищого адміністративного суду України в постанові від 20.05.2013 N 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» зауважив, що законодавство не містить визначення терміна "публічно-правовий спір". Для розгляду спору адміністративним судом необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору суди повинні враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне. Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, суди повинні враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії.

Суд зазначає, що відшкодування шкоди як форма цивільно-правової відповідальності є інститутом приватного права, застосування якого в адміністративному судочинстві можливо лише у разі завдання шкоди суб'єктом владних повноважень та за умови поєднання вимоги про її відшкодування з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги Державної фінансової інспекції України стосуються стягнення збитків з фізичної особи, яка не відноситься до суб'єктів владних повноважень у розумінні п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України, а також у зв'язку із відсутністю іншої вимоги визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, з якою може бути поєднано вимогу про стягнення збитків, суд дійшов висновку, що даний спір за своєю правовою природою не є публічно-правовим, не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, та відноситься до цивільної юрисдикції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В:

Провадження у справі за позовом Державної фінансової інспекції України до ОСОБА_2 про стягнення коштів - закрити.

Роз'яснити позивачеві, що повторне звернення до суду з цією самою позовною заявою не допускається.

Роз'яснити позивачеві право звернутися із вказаним позовом до місцевого загального суду в порядку цивільного судочинства.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд.

Повний текст ухвали виготовлено 19 листопада 2015 року.

Суддя І.Г. Ясиновський