Справа № 2а-3667/11/1270
Суддя: І.В. Тихонов
Дата ухвалення: 2011-07-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Категорія №9
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 липня 2011 року Справа № 2а-3667/11/1270

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

Судді: Тихонова І.В.

при секретарі: Калашнікові Д.О.,

за участю сторін:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Луганська адміністративну справу за позовом Другого Воєнізованого гірничорятувального загону до Контрольно ревізійного управління в Луганській області про скасування пункту 2 вимоги від 22.04.2011 року за № 12-05-14-14/3800,

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2011 року Другий Воєнізований гірничорятувальний загін (далі позивач) звернувся з позовом до Контрольно ревізійного управління в Луганській області (далі відповідач) про скасування пункту 2 вимоги від 22.04.2011 року за № 12-05-14-14/3800 щодо донарахування посадових окладів та тарифних ставок робітникам позивача за період з 01.01.2009 року по 01.02.2011 року, внаслідок не проведення змін і підвищень в установленому законодавством порядку тарифних ставок, посадових окладів при збільшенні розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законами України на загальну суму 4 375,55 тис. грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивач утримується за рахунок коштів держбюджету України, які щорічно виділяє Міністерству вугільної промисловості України та витрачаються за напрямками Плану використання бюджетних коштів на відповідний бюджетний період, згідно п. 9 «Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ». Оплата праці працівників загону здійснюється на підставі «Положення по грошове забезпечення особового складу Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості». Дія цього положення поширюється на основний та допоміжний склад ДВГРС і визначає умови та розміри оплати праці її працівників на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевої угод, колективних договорів у межах бюджетних асигнувань, передбачених планом використання бюджетних коштів та інших доходів. Обсяги фінансування 2 ВГРС на 2009, 2010 р. затверджені згідно Законів України «Про державний бюджет». Доведені обсяги фінансування загону не достатні для забезпечення переходу на умови оплати праці працівників, виходячи з коефіцієнтів до мінімальних заробітних плат, які встановлені законами про державний бюджет на відповідні періоди.

Відповідно до ч.2 ст.5 цього Закону «Про оплату праці» субєктами організації оплати праці є саме органи державної плати та місцевого самоврядування; власники, обєднання власників або їх представницькі органи; працівники. Таким чином, командир загону не може самостійно приймати рішення про збільшення тарифних ставок та посадових окладів. Крім того, позивач зазначає, що при змінах розмірів мінімальних заробітних плат, провадилась індексація грошових доходів на підставі «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою КМУ від 10.07.03 №1078. Також при зміні мінімальної заробітної плати працівникам, які мають розмір посадового окладу менший за мінімальний, провадиться доплата до його розміру. Заробітна плата працівникам позивача за 2009, 2010 роки нарахована у відповідності до виділених обсягів фінансування Державного бюджету України.

Позивач зазначає, також, що відповідач, на відміну від субєктів, зазначених у ст. 35 закону України «Про оплату праці», відповідно до покладених на них завдань та компетенції, позбавлені права нарахування та дорахування сум при перевірці субєкта господарювання, повязаних з виконанням умов колективного договору та галузевих угод, контрактів ,у звязку з чим вважає, визнання протиправними дії відповідача стосовно проведення донарахування посадових окладів, тарифних ставок, які підлягають виплаті на загальну суму 4 375,55 тис. грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, надали заперечення, у яких зазначили що ревізією правильності встановлення посадових окладів та тарифних ставок працівникам 2 ВГРЗ за період з 01.01.2009 року по 31.01.2011 року проведено шляхом співставлення положень діючого законодавства, умов Галузевої угоди, Колективного договору з фактичними розмірами встановлених посадових окладів (ставок), даних особових рахунків працівників Загону. За результатами контрольного заходу встановлено, що посадові оклади і тарифні ставки встановлювались без врахування законодавчих змін рівня мінімальної заробітної плати, в порушення вимог : ст. 15 Закону України «Про оплату праці»; п.п. 9.4.1, 9.4.2, 9.5 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості; п.п. 8.10 розділу VIII Коллективного договору на 2006-2010 роки. Крім того, відповідно до ст.35 Закону України «Про оплату праці», на яку посилається позивач, контроль за додержанням законодавства про оплату праці на підприємствах здійснюють фінансові органи, до яких належать органи державної контрольно ревізійної служби. Таким чином, посилання на відсутність компетенції відповідача у спірному питанні є необґрунтованим. На підставі викладеного, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд встановив наступне.

Другий воєнізований гірничорятувальний загін є юридичною особою відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серія АОО № 601129 (а.с.17).

Контрольно ревізійним управлінням у Луганській області було проведено ревізію фінансово-господарської діяльності позивача за період 01.01.2009 року по 01.01.2010 року та завершений звітний період. За наслідками перевірки було складно акт від 18.03.2011 року за № 05-21/006 (а.с.8-11).

Під час проведення ревізії були встановлені наступні порушення: ст. 15 Закону України «Про оплату праці»; п.п. 9.4.1, 9.4.2, 9.5 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості; п.п. 8.10 розділу VIII Коллективного договору на 2006-2010 роки.

На підставі акту ревізії, відповідачем винесено вимогу від 22.04.2011 року за № 12-05-14-14/3800 «Про усунення порушень виявлених в результаті ревізії».

Вказана вимога оскаржується позивачем частково, в частині порушення ст. 15 Закону України «Про оплату праці»; п.п. 9.4.1, 9.4.2, 9.5 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості; п.п. 8.10 розділу VIII Коллективного договору на 2006-2010 роки, у звязку з чим вимагається провести донарахування та виплату працівникам недоотриману частку заробітної плати.

Статтею 55 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008р. №835 встановлено, що з 1 січня 2009 року розмір мінімальної заробітної плати 605 гривень на місяць, з 1 квітня 2009 року 625 гривень на місяць; з 1 липня 2009 року - 630 гривень, з 1 жовтня 2009 року - 650 гривень, з 1 листопада 2009 року 744 гривні на місяць. Статтею 53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» від 27.04.10р. №2154 встановлено, що з 1 січня 2010 року розмір мінімальної заробітної плати 869 гривень на місяць, з 1 квітня 2010 року - 884 гривні, з 1 липня 2010 року - 888 гривень;з 1 жовтня 2010 року - 907 гривень; та з 1 грудня 922 гривні.

Питання оплати праці у спірних правовідносинах регулюються Кодексом Законів про Працю, Законом України «Про оплату праці», Галузевою угодою та Колективним договором.

Згідно статті 5 Закону України «Про оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на державному рівні; галузевих, регіональних угод; колективних договорів; трудових договорів. Субєктами організації оплати праці є органи державної влади та місцевого самоврядування; власники, обєднання власників або їх представницькі органи; професійні спілки, обєднання професійних спілок або їх представницькі органи; працівники. Таким чином керівник підприємства не може самостійно приймати рішення про збільшення тарифних ставок та посадових окладів.

Відповідно до статті 95 Кодексу Законів про працю України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 96 Кодексу Законів про працю України встановлено, що основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).

У відповідності зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконаної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до статті 6 цього Закону основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні оклади, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна сітка формується на основі: - тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; - міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок.

Розділ 9 Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (обєднаннями власників), що діють у вугільній галузі і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 29 грудня 2003 року (надалі - Галузева угода) містить права та обовязки сторін у сфері нормування та оплати праці, основи організації оплати праці.

Пунктом 9.4.1. Галузевої угоди встановлено, що умови оплати праці, міжкваліфікаційні та міжпосадові співвідношення, розміри тарифних ставок і посадових окладів працівників Підприємств і організацій, включаючи працівників загальних (наскрізних) професій та посад, їхніх структурних підрозділів, що виконують роботи, які відповідають основній діяльності Підприємств вугільної галузі та шахтного будівництва, визначаються Додатком до розділу 9 Угоди (далі Додаток), чинним законодавством і впроваджуються в порядку та терміни, встановлені законодавством під контролем Мінвуглепрому, яке забезпечує реалізацію державної політики щодо оплати праці та соціального захисту працівників вугільної промисловості.

На окремих підприємствах, які по обєктивним фінансово-економічним причинам не можуть виконувати цю норму Угоди колективним договором може встановлюватися на період не більше ніж на 6 місяців з дня його підписання інший розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1-го розряду, який не може бути меншим ніж розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Сторони домовилися забезпечувати щорічно підвищення рівня середньої заробітної плати по галузі не менше ніж на 25 відсотків. Забезпечити зростання витрат на оплату праці у витратах на виробництво.

Згідно до пункту 9.4.5 Галузевої угоди, норми колективного договору, що припускають оплату нижче від норм, визначених генеральною, або галузевою угодами, але не нижче державних норм і гарантій оплати праці, можуть прийматися тільки тимчасово на період подолання фінансових труднощів Підприємства терміном не більше ніж на шість місяців, із повідомленням про це вищого господарського та профспілкового органів.

Крім цього, пунктом 9.4.6 Галузевої угоди передбачено, що роботодавець гарантує мінімальний рівень зарплати працівників галузі при виконанні норм праці (часу) в розмірі встановленої (присвоєної) тарифної ставки (окладу), але не нижче мінімальних гарантій з оплати праці, встановлених цією Угодою. Роботодавець зобовязується вжити заходів щодо забезпечення рівня середньомісячної заробітної плати працівників по Підприємству не нижче розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатної особи.

Пункт 9.5 Галузевої угоди передбачає, що при підвищенні державного розміру мінімальної заробітної плати, розміри тарифних ставок, посадових окладів і соціальних гарантій підлягають підвищенню в установленому законодавством порядку.

При цьому, відповідно до пункту 4.15. Галузевої угоди, джерелами фінансування положень цієї Угоди є кошти Підприємств, отримані в результаті їхньої фінансово -господарської діяльності, а також кошти державної підтримки, що виділяються з державного бюджету, і позабюджетних джерел на ці цілі. Віднесення витрат з реалізації положень цієї Угоди на собівартість продукції (робіт, послуг) або на прибуток, що залишається в розпорядженні Підприємства, здійснюється відповідно до чинного законодавства. Сторони будуть спільно добиватися забезпечення джерелами фінансування положень Угоди.

Колективного договору з трудових та соціальних гарантій між керівництвом та трудовим колективом позивача на 2006 рік, зареєстрованого в управлінні труда та соціального захисту населення 18.07.2006 року №53. Пунктом 2 Колективного договору визначено, що цей договір діє з моменту його підписання до прийняття нового колективного договору.

Аналіз вищенаведених норм законодавства свідчить, що при підвищенні державного розміру мінімальної заробітної плати, розміри тарифних ставок, посадових окладів і соціальних гарантій підлягають підвищенню в установленому законодавством порядку, та винятків законодавством не передбачено.

Відповідно до п.1.3. Положення про грошове забезпечення особового складу Державної воєнізованої гірничорятувальної служби у вугільній промисловості, затвердженого Наказом Міністерства палива та енергетики України від 16.08.02 № 484 (далі Положення), доплати, надбавки, а також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, не передбачені цим Положенням, встановлюються працівникам у контрактах залежно від умов, передбачених нормативно-правовими актами та Галузевою угодою між Міністерством палива та енергетики України, Держвуглепромом і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості України (далі галузева угода). У контракті встановлюються конкретні розміри доплат, надбавок та винагород.

Пунктом 2.1,2.4, 2.5 Положення передбачено, що розміри тарифних ставок (окладів, посадових окладів) працівників ДВГРС розраховуються, виходячи з розміру коефіцієнта співвідношень до встановленого законодавством України розміру мінімальної заробітної плати. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів, посадових окладів) особового складу визначаються в контрактах та відображаються у наказах керівників Центрального штабу ДВГРС, ВГРЗ, Державного підприємства "Механічні майстерні ДВГРС" (далі - ДП "Механічні майстерні ДВГРС"). У разі встановлення законодавством іншого рівня мінімальної заробітної плати розміри тарифних ставок (окладів, посадових окладів) працівників ДВГРС перераховуються за встановленими коефіцієнтами.

Таким чином, позивач повинен був перерахувати посадові оклади працівників при підвищенні державного розміру мінімальної заробітної плати.

В той же час, відповідно до пункту 7 статті 10 Закону України «Про державну контрольно ревізійну службу в Україні», зазначена служба має право предявляти керівникам та іншим службовим особам, підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення встановлених порушень законодавства, з питань збереження і використання державної власності та фінансів.

Приписи зазначеної норми, зобовязують визначати вимогу стосовно кожного порушення, доводити склад цього порушення, а також конкретно вимагати від певної посадової особи усунення встановленого порушення, тобто кожний хто отримує вимогу, повинен розуміти у чому полягає таке порушення, що і як, йому треба зробити для його усунення.

Відповідач у спірній вимозі вимагає від позивача, провести донарахування та виплату працівникам недоотриману частку заробітної плати. Відповідачем не враховано, що відповідно до нової редакції Положення про Другий воєнізований гірничорятувальний загін, позивач підпорядкований Центральному штабу ДВГРС який керує всіма напрямами діяльності ВГРЗ. Згідно п. 4 цього положення джерелами формування майна позивача, є кошти Державного бюджету України виділені на утримання ВГРЗ у встановленому чинним законодавством порядку, майно передане йому органами державного управління, доходи, одержані від виконання робіт та надання послуг, а також від інших видів фінансово господарської діяльності, безоплатні та благодійні внески, пожертвування організацій, підприємств та громадян, кредити банків та інших кредиторів, інші джерела, не заборонені законодавством України. Пунктом 6 вказаного положення визначено, що штатний розпис ВГРЗ затверджується Центральним штабом ДВГРС.

Як вже зазначалось, що п 9.4.1. Галузевої угоди встановлено, що умови оплати праці, міжкваліфікаційні та міжпосадові співвідношення, розміри тарифних ставок і посадових окладів працівників Підприємств і організацій, включаючи працівників загальних (наскрізних) професій та посад, їхніх структурних підрозділів, що виконують роботи, які відповідають основній діяльності Підприємств вугільної галузі та шахтного будівництва, визначаються Додатком до розділу 9 Угоди (далі Додаток), чинним законодавством і впроваджуються в порядку та терміни, встановлені законодавством під контролем Мінвуглепрому, яке забезпечує реалізацію державної політики щодо оплати праці та соціального захисту працівників вугільної промисловості. Головним розпорядником державних коштів у перевіряємий період був Мінвуглепром.

Вимагаючи від позивача, провести донарахування, відображення в бухгалтерському обліку та виплати працівникам недоотриману частку заробітної плати, відповідач не зазначає механізм виконання цієї вимоги, не зазначає яким чином, позивач повинен сплатити вказані у вимозі кошти, не враховує встановленого законодавством механізму отримання коштів з державного бюджету, та повноважень органів до обовязків яких це входить.

Як вже зазначалось, відповідач має право предявляти керівникам та іншим службовим особам, підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення встановлених порушень законодавства, з питань збереження і використання державної власності та фінансів, а спірна вимога, направлена на отримання додаткового фінансування з держаного бюджету, що виходить за межі наданих законодавством прав відповідачу.

При проведені ревізії працівники органів, що здійснюють нагляд за додержанням законодавства про працю відповідачем не залучались.

Статтею 259 КЗпПУ передбачено, що нагляд і контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють спеціально уповноважені на те органи та інспекції, які не залежать у своїй діяльності від власника або уповноваженого ним органу. Центральні органи державної виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні. Вищий нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів про працю здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами. Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об'єднання.

Статтею 35 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР, контроль за додержанням законодавства про оплату праці на підприємствах здійснюють:

- Міністерство праці України та його органи;

- фінансові органи;

- органи Державної податкової інспекції;

- професійні спілки та інші органи (організації), що представляють інтереси найманих працівників.

Вищий нагляд за додержанням законодавства про оплату праці здійснює Генеральний прокурор України та підпорядковані йому прокурори.

Положенням «Про Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18 січня 2003 р. N 50 передбачено, що Державний департамент нагляду за додержанням законодавства про працю (Держнаглядпраці) є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мінпраці і підпорядковується йому. Основними завданнями Держнаглядпраці у тому числі є забезпечення захисту прав працівників шляхом здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю (крім питань охорони праці) на підприємствах, в установах і організаціях усіх форм власності та у фізичних осіб, які використовують найману працю, при цьому відповідно до покладених на нього завдань здійснює контроль додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників шляхом проведення перевірок роботодавців та робочих органів виконавчих дирекцій фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, як вбачається з вищевикладених правових норм, органи Державної контрольно-ревізійної служби в Україні, на відміну від субєктів, зазначених у ст..35 Закону України «Про оплату праці», відповідно до покладених на них завдань та компетенції, позбавлені права перевірки питань, повязаних із забезпечення захисту прав працівників шляхом здійснення державного нагляду за додержанням законодавства про працю, в частині забезпечення реалізації прав і гарантій працівників.

Судом встановлено, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права. За змістом статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час прийняття рішення про скасування незаконного рішення субєкта владних повноважень має право визначити, з якого моменту відповідне рішення втрачає чинність.

Скасування акта субєкта владних повноважень означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням. Визнання акта субєкта владних повноважень протиправним як способу захисту порушеного права позивача застосовується у тих випадках, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Оскільки на підставі спірних частин вимоги відповідача не виникли правовідносини, які доцільно зберегти, суд, на підставі частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України виходить за межі позовних вимог та застосовує той спосіб захисту порушеного права позивача, який відповідає фактичним обставинам справи і відновлює порушене право особи, а саме визнає спірні частини вимоги відповідача протиправними.

Згідно ст. 94. КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 87, 94, 105, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Другого Воєнізованого гірничорятувального загону задовольнити.

Визнати протиправною вимогу № 12-05-14-14/3800 від 22.04.2011 року в частині донарахування та виплати недоотриманої частки заробітної плати періоди з 01.01.2009 року по 01.02.2011 року, в наслідок не підвищення розмірів тарифних ставок та посадових окладів при збільшенні розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законами України на загальну суму 4 375,55 тис. грн.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо субєкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Згідно з частиною 3 статті 160 КАС України постанова складена у повному обсязі 18 липня 2011 року.

СуддяОСОБА_4