Справа № 815/5991/15
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2015-11-18 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5991/15
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2015 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.

за участю секретаря: Піньковської О.С.

сторін:

позивач: ОСОБА_1 (представник за угодою)

відповідач: Мельник К.І. (представник за довіреністю)

третя особа: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про скасування постанови від 09.07.2015р., зобов'язання скасувати в паспортному документі ОСОБА_3 відмітку "Заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки" шляхом проставлення на ньому штемпеля " Анульовано", зобов'язання письмово повідомити Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про вилучення зазначеної інформації з баз даних, -

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 16 листопада 2015 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, в якому позивач просить:

скасувати постанову (рішення) Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09.07.2015 р. про заборону в'їзду до України строком на три роки для громадянина Республіки Молдова ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3;

зобов'язати Ізмаїльський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України скасувати в паспортному документі ОСОБА_3 відмітку "Заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки" шляхом проставлення на ньому штемпеля " Анульовано";

зобов'язати Ізмаїльський прикордонний загін Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України письмово повідомити Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про вилучення зазначеної інформації з баз даних.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постановою начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Ізмаїльського прикордонного загону від 09.07.2015р., з посиланням на п.п. 1, 5 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» винесено постанову, якою ОСОБА_3 заборонено в'їзд в Україну на три роки. Позивач вважає, що рішення про заборону в'їзду в Україну є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки в оскаржуваному рішенні взагалі відсутнє будь-яке обґрунтування застосування до позивача заборони в'їзду в Україну та не враховано важливих обставин, які свідчать про те, що така заборона для нього є надто суворим видом відповідальності. Крім того, позивач звертає увагу, що в постанові від 09.07.2015р. не зазначено, що хоча позивач і є громадянином Республіки Молдова, проте 13.06.2013р. останньому видано посвідку на постійне місце проживання в Україні в порядку, передбаченому Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а також, що позивач зареєстрований за місцем проживання в Україні, за адресою: АДРЕСА_1, в будинку, який належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 12.09.2019р. Окрім зазначеного, позивач акцентує увагу на тому, що в належному йому будинку проживають його дружина, якій 05.01.2015р. надано дозвіл на імміграцію в Україну з їхніми неповнолітніми дітьми, а батько і мати позивача є інвалідами та потребують лікування та догляду.

Відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с. 49-51), зазначивши, що оскаржувана постанова винесена на підставі та в межах повноважень, встановлених законодавством. Вказані у позовній заяві обставини не можуть бути підставою для скасування такої постанови, оскільки Законом чітко встановлено, що у разі порушення іноземцем правил перетину державного кордону України або невиконання законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні, органом охорони державного кордону приймається рішення про заборону в'їзду вказаній особі в Україну. Оскільки позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, пов'язаного із невиконанням законних вимог посадових осіб органу охорони державного кордону, відповідачем правомірно винесено постанову про заборону в'їзду позивачу на територію України.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні заперечував у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов.

Третя особа явку представника до судового засідання не забезпечила, надавши до суду заяву, в якій зазначила про відсутність особистого інтересу в даній справі та просила прийняти рішення у спорі на розсуд суду, судовий розгляд здійснювати без участі представника Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.06.2015р. у справі № 500/3745/15-п визнано винним ОСОБА_3 в здійсненні правопорушення, передбаченого ст. 185-10 ч.2 КпАП України і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. При цьому Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення, 28.06.2015 р. в 11.45 год. на дільниці Ізмаїльського прикордонного загону під час здійснення прикордонного контролю в пункті пропуску «Табаки» громадянин Республіки Молдови ОСОБА_3 у складі групи осіб, не виконав законні вимоги п/н «ПО» прапорщика ОСОБА_5 щодо своєчасного проходження паспортного контролю, після чого наніс тілесні ушкодження п/н ОТЗ ст. прапорщику ОСОБА_6, своїми діями ОСОБА_3 чинив злісну непокору законним вимогам працівника Державної прикордонної служби України під час виконання ним службових обов'язків (а.с. 10).

09.07.2015р. постановою начальника відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Ізмаїльського прикордонного загону, з посиланням на п.п. 1, 5 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» винесено постанову, якою ОСОБА_3 заборонено в'їзд в Україну строком на три роки (а.с. 12).

Оцінюючи правомірність дій відповідача, суд керувався критеріями, закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб'єкта.

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи.

Тому вирішуючи справу стосовно позовних вимог про скасування постанови Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09.07.2015р., перш за все, слід дослідити питання підстав, що послугували для її прийняття.

Згідно з ст.1 Закону України «Про державну прикордонну службу України», на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні.

Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» №3773-VI від 22.09.11р.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Відповідно до ч.1 ст. 13 вказаного Закону в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Частинами 2, 3 ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що за наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Відповідно до п. 2.1 Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону вїзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України № 946 від 05.12.11р. (далі - Інструкція), рішення про заборону вїзду в Україну іноземцю приймається органом охорони державного кордону в разі, якщо іноземець порушив у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України або не виконав законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону.

Згідно з п. 2.3 Інструкції, рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю органом охорони державного кордону приймається відповідно до Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" на строк 3 роки.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, постанову Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 09.07.2015р. відповідач приймав керуючись положеннями абзаців 1 «…в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку..» та 5 «…якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні…» ч. 1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». При цьому відповідачем встановлено та зазначено в оскаржуваній постанові, що власне не заперечувалось й не спростовувалось позивачем, 28.06.2015 р. Ізмаїльським прикордонним загоном на громадянина Республіки Молдови ОСОБА_3 в пункті пропуску для міжнародного автомобільного учення «Табаки» складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.185-10 КУпАП «Злісна непокора законному розпорядженню чи вимозі військовослужбовця або працівника Державної прикордонної служби або члена громадського формування з охорони громадського порядку і державного кордону». Також зазначено, що в подальшому, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, під час перетинання державного кордону України 28.06.2015 р. громадянином Республіки Молдови ОСОБА_3 здійснювались нецензурні висловлювання та погрози фізичною розправою на адресу військовослужбовця впс «Болград».

Як встановлено судом, за результатами розгляду вказаного протоколу постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.06.2015р. у справі № 500/3745/15-п визнано винним ОСОБА_3 в здійсненні правопорушення, передбаченого ст. 185-10 ч.2 КпАП України і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не оскаржувалась постанова Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.06.2015р. у справі № 500/3745/15-п та не заперечувалось факту вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185-10 КУпАП. При цьому, останнім 06.10.2015р. самостійно сплачено штраф, накладений постановою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.06.2015р. (а.с. 10).

Відповідно до ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відтак, суд зазначає, що твердження позивача щодо безпідставності оскаржуваної постанови є необґрунтованими.

Суд не приймає як підставу для скасування оскаржуваної постанови твердження позивача щодо того, що останньому видано посвідку на постійне проживання в Україні та зазначає наступне.

Відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні. При цьому, згідно ч.3 ст. 3 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Пунктом 19 ч.1 ст. 1 Закону України «Про прикордонний контроль» режим у пунктах пропуску через державний кордон - порядок перебування і пересування всіх осіб і транспортних засобів у межах території прикордонних залізничних і автомобільних станцій, морських і річкових портів, аеропортів і аеродромів, відкритих для міжнародного сполучення, а також здійснення іншої діяльності, пов'язаної з пропуском через державний кордон осіб, транспортних засобів та вантажів, який встановлюється наказом начальника органу охорони державного кордону, погодженим з органом доходів і зборів та керівником підприємства, на території якого розміщено пункт пропуску через державний кордон.

Таким чином, оскільки позивача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення повязаного із невиконанням законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону та в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, відповідачем було правомірно винесено постанову про заборону вїзду позивачу на територію України терміном на три роки.

Суд звертає увагу, що наявність посвідки на постійне проживання в Україні не звільняє громадянина Республіки Молдови ОСОБА_3 від загальних правил перетинання державного кордону для іноземних громадян.

Як зазначено відповідачем та не спростовувалось позивачем, дружина громадянина Республіки Молдови ОСОБА_3 ОСОБА_8, є громадянкою Республіки Молдови, яка 05.01.2015р. отримала дозвіл на імміграцію в Україну. Водночас такий дозвіл надано на її неповнолітніх дітей - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16). З наведеного вбачається, що неповнолітні діти також не є громадянами України. Позивач стверджує, що його син ОСОБА_9 є громадянином України за народженням, на підтвердження цього надає копію свідоцтва про народження останнього (а.с.18). Як вбачається з адміністративного позову, позивач поширює наслідки рішення відповідача про заборону в'їзду в Україну й на членів своєї сім'ї.

Водночас суд погоджується з доводами відповідача, що внесення в базу даних відомостей про заборону в'їзду в Україну відносно громадянина ОСОБА_3 не є втручанням в його особисте життя, як вказує позивач, оскільки його дружина та діти можуть безперешкодно перетинати державний кордон, як в Україну, так і в Республіку Молдова, щодо них жодних обмежень в пересуванні Державною прикордонною службою України не виносились, відтак особисті права родичів громадянина ОСОБА_3 не порушувались.

Підсумовуючи вищевикладене, аналізуючи матеріали справи та з'ясовуючи питання щодо визначення підстав для зобов'язання відповідача вчинити певні дії, суд, в першу чергу, встановлює чи були рішення, дії чи бездіяльність відповідачів протиправними. Тому вирішуючи питання стосовно позовних вимог щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, перш за все, слід дослідити питання наявності протиправних дій чи бездіяльності владного суб'єкта. Як вже зазначалось судом, відповідач при прийнятті оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що позовна вимога про зобов'язання вчинити певні дії є похідною від вимог про визнання протиправними дій чи бездіяльності владного суб'єкта та, як спосіб захисту порушеного права, застосовується судом у разі невиконання суб'єктом владних повноважень покладених на нього обов'язків.

Відтак, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача скасувати в паспортному документі ОСОБА_3 відмітку "Заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки" шляхом проставлення на ньому штемпеля "Анульовано"; письмово повідомити Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про вилучення зазначеної інформації з баз даних не ґрунтується на приписах діючого законодавства, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з тим, що у задоволенні позовних вимог позивача суд відмовляє у повному обсязі, стягнення з відповідача судового збору також не здійснюється.

Відповідно до ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відтак, приймаючи до уваги вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 неправомірні, безпідставні, не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, отже задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про скасування постанови від 09.07.2015р., зобов'язання скасувати в паспортному документі ОСОБА_3 відмітку "Заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки" шляхом проставлення на ньому штемпеля " Анульовано", зобов'язання письмово повідомити Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про вилучення зазначеної інформації з баз даних, - відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 18.11.2015р.

Суддя: Г.П. Самойлюк

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Ізмаїльського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України, третя особа Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про скасування постанови від 09.07.2015р., зобов'язання скасувати в паспортному документі ОСОБА_3 відмітку "Заборонено в'їзд в Україну терміном на три роки" шляхом проставлення на ньому штемпеля " Анульовано", зобов'язання письмово повідомити Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про вилучення зазначеної інформації з баз даних, - відмовити повністю.

18 листопада 2015 року.