Справа № 813/4479/15
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2015-11-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2015 року 11 год. 50 хв. Справа № 813/4479/15

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Сакалоша В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Козак О.О.,

представників позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Чабана О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування податкових повідомлень-рішень від 28 травня 2015 р. за № 7-17, № 5-17, № 6-17.

Ухвалою суду 01 жовтня 2015 року провадження у справі відкрито, хід її розгляду відображено в ухвалах суду, а в судовому засіданні 16 листопада 2015 року, згідно ч. 3 ст. 160 КАС України проголошено вступну і резолютивну частини постанови.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 28 травня 2015 року ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області було винесено податкове повідомлення-рішення № 7-17, яким йому було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 44356,39 грн.; податкове повідомлення-рішення № 5-17, яким йому було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 37352,75 грн. та податкове повідомлення-рішення № 6-17, яким йому було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 1535,04 грн.

Позивач покликається на те, що зобов'язання з земельного податку фізичних осіб може виникати лише у тих осіб, як і є власниками земельних ділянок або які користуються земельною ділянкою на підставі договору оренди. Оскільки позивач не є власником жодних земельних ділянок так само як і не володіє та не користується ними на підставі договору оренди, а тому не є платником земельного податку. Наведене, на думку позивача, виключає можливість винесення щодо нього оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснення надав аналогічні до викладеного у позовній заяві і просив позов задовольнити повністю.

Відповідач надав суду заперечення в яких зазначає, що позивач був власником будівлі, що знаходиться за адресом АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 20.02.2008 р. Дана будівля була продана позивачем на підставі договору купівлі-продажу будівлі від 15.01.2014 р. ТзОВ «Скриня Плюс». Будівля, що була предметом згаданого договору знаходиться на земельній ділянці площею 0,3094 га, кадастровий номер НОМЕР_1, а згідно зазначеної у договорі купівлі-продажу будівлі довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями за № 40/01-14/5359, виданої відділом Держземагенства у м. Львові Львівської області 16 жовтня 2013 р., позивач був власником даної земельної ділянки, а тому зобов'язаний сплачувати земельний податок з фізичних осіб.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив та просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази та з'ясувавши обставини справи, суд виходив з наступного.

15.01.2014 р. між ОСОБА_3 та ТзОВ «Скриня Плюс» було укладено договір купівлі-продажу будівлі відповідно до п. 1. якого ОСОБА_3 зобов'язується передати, а ТзОВ «Скриня Плюс» зобов'язується прийняти у власність будівлю під літ. «А-2», площею 2493,1 кв. м., що знаходиться у АДРЕСА_1.

У згаданому договору зазначено, що будівля, що відчужується, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу об'єкта нерухомого майна, посвідченого ОСОБА_5, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 20 лютого 2008 р. за реєстровим № 502.

Будівля, що є предметом договору, знаходиться на земельній ділянці площею 0,3094 га, кадастровий номер НОМЕР_1 (довідка з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями за № 40/01-14/5359, видана відділом Держземагенства у м. Львові Львівської області 16 жовтня 2013 р.).

28 травня 2015 р. ДПІ у Франківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області було винесено податкове повідомлення-рішення № 7-17, яким позивачу було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 44356,39 грн.; податкове повідомлення-рішення № 5-17, яким позивачу було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 37352,75 грн. та податкове повідомлення-рішення № 6-17, яким позивачу було визначено суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 1535,04 грн.

Зі змісту податкових повідомленнях-рішенням вбачається, що згадані податкові повідомлення-рішення визнають зобов'язання позивача з земельного податку з фізичних осіб.

Відповідно до ст. 269 ПК України «Платники земельного податку» платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.

Під "власниками земельних ділянок" за змістом статті 269 ПКУ слід розуміти осіб, яким земельні ділянки належать на праві приватної власності, оскільки відповідно до ст. 15 ПКУ платниками податків є саме "фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами".

Щодо "користувачів", то відповідно до пп. 14.1.72 та 14.1.136 ст. 14 ПКУ такими користувачами є:

а) особи, які використовують земельні ділянки на праві постійного користування. Суб'єктами такого права можуть бути лише юридичні особи, визначені ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України (далі - ЗКУ). Водночас існуюче зараз право постійного користування інших суб'єктів, що виникло до набрання чинності ЗКУ від 25.10.2001 р., зберігається. Вимога щодо переоформлення такими суб'єктами права постійного користування на право власності або право оренди, встановлена п. 6 розд. X "Перехідні положення" ЗКУ, визнана рішенням Конституційного Суду України неконституційною (рішення Конституційного Суду N 5-рп/2005 від 22.09.2005).

б) орендарі земельних ділянок державної чи комунальної власності.

Аналогічна позиція закріплена і у ст. 270 ПК України «Об'єкти оподаткування земельним податком». Так, зокрема, до згаданої статті об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Під земельною ділянкою слід розуміти частину "земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами" (ч. 1 ст. 79 ЗК України).

Межі земельної ділянки фіксуються у землевпорядній документації (кадастровому плані земельної ділянки) та виносяться на місцевість (в натуру) на підставі технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки із оформленням акту винесення меж земельної ділянки в натуру та закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Місце розташування земельної ділянки фіксується прив'язкою її меж і крайніх точок до мережі координат (геодезичної мережі).

Згідно з пунктів 287.1., 287.6. ст. 287 ПК України «Строк сплати плати за землю» власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році.

При переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Отже, пункт 287.1 ст. 287 ПКУ передбачає, що земельний податок сплачується "з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою". Звідси випливає, що якщо право власності або користування земельної ділянкою відсутнє (не виникало), то податок сплачуватися не повинен.

Землекористувачами відповідно до Глави 15 Земельного кодексу України «Право користування землею» у яких земельна ділянка перебуває в оренді.

Стаття 93 Земельного кодексу України «Право оренди земельної ділянки» визначає як засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Права на земельну ділянку фіксуються як у правовстановлюючих документах (див. ст. 126 ЗКУ), так і у складових державного реєстру земель (ст. 202 ЗКУ). Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗКУ). Враховуючи, що на даний час через відсутність механізму реалізації ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та враховуючи положення п. 2 розд. II ЗУ N 1878 від 11.02.2010, реєстрація прав на земельну ділянку відповідно до цього Закону не здійснюється. П. 3 розд. II ЗУ від 05.03.2009 N 1066-VI (яким ст. 125 ЗКУ викладена у чинній редакції) передбачає, що "до створення єдиної системи органів реєстрації прав на нерухоме майно та їх обмежень ... право власності або право користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації земельної ділянки".

Отже, з наведеного вбачається, що зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб може виникати лише у тих осіб, як і є власниками земельних ділянок або які користуються земельною ділянкою на підставі договору оренди.

Враховуючи те, що позивач не є власником та за ним не зареєстровано права постійного користування та право оренди земельної ділянки (не виникало право з наявністю якого закон пов'язує виникнення обов'язку по сплаті земельного податку), відсутні будь-які підстави вважати останнього платником такого податку, що в свою чергу виключає можливість винесення щодо нього оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Крім того, суд не може погодитись з висновками контролюючого органу, на рахунок того що відповідно до зазначеної у договорі купівлі-продажу будівлі довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями за № 40/01-14/5359, виданої відділом Держземагенства у м. Львові Львівської області 16 жовтня 2013 р., позивач був власником даної земельної ділянки, а тому зобов'язаний сплачувати земельний податок з фізичних осіб, оскільки відповідно до згаданої довідки - згідно земельно-кадастрових даних інформація про наявність зареєстрованого держаного акта на право власності на земельну ділянку (згідно представленого плану земельної ділянки) площею 0,3094 га. на якій знаходиться будівля № 55 на вул. Федьковича у м. Львові відсутня.

Згідно ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значенні для правильного вирішення справи.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 86 КАС України).

Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищевказане, суд вважає, що відповідачем не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Оскільки суми основного платежу, які визначені у податкових повідомленнях-рішеннях, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, необґрунтованим є і застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов є обґрунтований та підлягає до задоволення. Щодо судових витрат, то такі, у відповідності до вимог ст. 94 КАС України, підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 2, 69-71, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

п о с т а н о в и в :

1.Адміністративний позов задовольнити повністю.

2.Визнати протиправними та скасувати, прийняті Державною податковою інспекцією у Франківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, податкові повідомлення-рішення від 28 травня 2015 року за № 7-17, № 5-17, № 6-17.

3.Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) 121 грн. 80 коп. (сто двадцять одна гривня вісімдесят копійок) судового збору.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови виготовлено 20.11.2015 року.

Суддя Сакалош В.М.