Справа № 802/2995/15-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2015-11-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

12 листопада 2015 р. Справа № 802/2995/15-а

ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "НК Віфарт"

до: ОСОБА_1 обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області

про: визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень

ВСТАНОВИВ:

У ОСОБА_1 окружний адміністративний суд звернувся позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «НК Віфарт» (далі - ТОВ «НК Віфарт», позивач) з адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_1 об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - ОСОБА_1 ОДПІ, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № НОМЕР_1 від 12.08.2015 року та № НОМЕР_2 від 12.08.2015 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що відповідачем проведено планову документальну виїзну перевірку ТОВ «НК Віфарт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 13.04.2012 року по 31.12.2014 року. За результатами перевірки складено акт № 1959/2202/38190003 від 31.07.2015 року, на підставі якого ОСОБА_1 ОДПІ прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення. Позивач вважає протиправними та необґрунтованими висновки, що містяться в акті перевірки, а податкові повідомлення-рішення незаконним. Зокрема, на думку позивача, податковий орган дійшов помилкових висновків про безтоварний характер господарських операцій ТОВ «НК Віфарт» із його контрагентами - ТОВ «ГазУкраїна-2020», ТОВ «Ремако», ТОВ «Торговий дім ОСОБА_8», ТОВ «Фінанспромгаз», ТОВ «Фінанспромгаз Ойл», ТОВ «Транс-газ ОСОБА_9», ТОВ «Індіго Медіа» та ТОВ «Сієста Капітал». У спростування висновків контролюючого органу позивачем зазначено, що до перевірки надано належні та достатні документи, які підтверджують факт реальності досліджуваних ОСОБА_1 ОДПІ господарських операцій. Проте, окремі документи податковими ревізорами інспекторами не взято до уваги, інші визнано такими, що містять недоліки. Тому, на думку позивача, усі досліджувані під час перевірки господарські операції, є реальними та є обєктами оподаткування як податком на додану вартість так і податком на прибуток підприємств.

Відповідач, подавши заперечення на адміністративний позов, просив у задоволенні позовних вимог про скасування податкових повідомлень - рішень відмовити повністю (а.с.9-15 т.4). Як на підставу заперечень відповідач зіслався на те, що господарські відносини позивача з його контрагентами носять фіктивний характер, оскільки позбавлені господарської мети і вчинені з метою мінімізації податкового зобовязання. Крім того, окремі документи первинного бухгалтерського обліку надані позивачем в підтвердження реальності господарських операцій містять суттєві недоліки. Деякі документи первинного бухгалтерського та податкового обліку позивачем не надані для перевірки взагалі, що свідчить про їх відсутність. Крім того, на думку відповідача, неможливо прослідкувати рух товарів (робіт, послуг), зокрема від контрагентів до позивача. Також, із отриманої податкової інформації встановлено неможливість проведення зустрічної звірки між контрагентами контрагентів позивача.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. В наданих суду усних поясненнях звернула увагу на те, що реальний характер господарських відносини позивача із ТОВ «ГазУкраїна-2020», ТОВ «Ремако», ТОВ «Торговий дім ОСОБА_8», ТОВ «Фінанспромгаз», ТОВ «Фінанспромгаз Ойл», ТОВ «Транс-газ ОСОБА_9», ТОВ «Індіго Медіа» та ТОВ «Сієста Капітал» підтверджується належними первинними документами бухгалтерського обліку.

На думку представника позивача, твердження контролюючого органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентами, спростовуються документами первинного бухгалтерського обліку. Ці документи надавались під час податкової перевірки. Проте, відповідач, у результаті невірного трактування норм податкового законодавства, дійшов помилкового висновку, що позивачем укладено правочини з вказаними вище контрагентами без мети реального здійснення господарської діяльності, що не відповідає дійсності.

Представники відповідача у наданих усних поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечили та просили суд у задоволенні позову відмовити повністю. Як на підставу заперечень зіслалися на те, що правочини, укладені позивачем зі контрагентами, не підтверджені належним чином складеними первинними документами, що свідчить про відсутність реального здійснення господарських операцій. Крім того звернули увагу суду на те, що навіть існування формально складених документів не може бути підставою для висновку про реальний характер господарських операцій позивача. Також звернули увагу суду на те, що аналіз господарських операцій позивача ставить під сумнів їх господарську мету, оскільки у процесі постачання нафтопродуктів беруть участь ряд підприємств, в той час коли позивач безпосередньо співпрацював із виробниками нафтопродуктів.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши інші докази, які є у справі, суд доходить висновку, що заявлений адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що головним державним ревізором - інспектором відділу перевірок платників управління податкового аудиту ОСОБА_1 ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області ОСОБА_5, головним державним ревізором - інспектором відділу перевірок платників податків ризикових категорій управління податкового аудиту ОСОБА_1 ОДПІ Головного управління ДФС у Вінницькій області ОСОБА_10 та головним державним ревізором - інспектором відділу контролю за проведенням розрахункових операцій та проведення фактичних перевірок управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Вінницькій області ОСОБА_11, проведена планова документальна виїзна перевірка ТОВ «НК Віфарт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 13.04.2012 року по 31.12.2014 року.

За результатами проведеної перевірки складено акт № 1959/2202/38190003 від 31.07.2015 року про результати планової документальної виїзної перевірки ТОВ «НК Віфарт» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 13.04.2012 року по 31.12.2014 року (а.с.13-75 т.1).

Вказаним актом задокументовано, існуючі на думку контролюючого органу, порушення податкового законодавства, що допущені у своїй діяльності позивачем, а саме: абз. «а» п.п. 14.1.13 п. 14.1 ст. 14, п.п. 135.5.4 п. 135.5 ст. 135, п. 137.10 ст. 137, п. 44.1 ст. 44, п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139, п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, в результаті чого, ТОВ «НК Віфарт» занижено податкове зобовязання із податку на прибуток у загальній сумі 9858435,00 грн., а також п.198.1 п. 198.3 п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податкове зобовязання із податку на додану вартість у загальній сумі 6930592,00 грн.

Висновки контролюючого органу про зазначені порушення норм Податкового кодексу України зумовлені тим, що на думку перевіряючих, господарські операції позивача із його контрагентами (ТОВ «ГазУкраїна-2020», ТОВ «Ремако», ТОВ «Торговий дім ОСОБА_8», ТОВ «Фінанспромгаз», ТОВ «Фінанспромгаз Ойл», ТОВ «Транс-газ ОСОБА_9», ТОВ «Індіго Медіа» та ТОВ «Сієста Капітал») позбавлені реального змісту, а тому не можуть породжувати жодних наслідків в цілях оподаткування для ТОВ «НК Віфарт».

ОСОБА_12 перевірки № 1959/2202/38190003 від 31.07.2015 року став підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень рішень, а саме № НОМЕР_1 від 12.08.2015 року, яким збільшено грошове зобов'язання із податку на прибуток на суму 9858435,00 грн., в тому числі фінансова санкція 2464609,00 грн. (а.с.11 т.1) та № НОМЕР_2 від 12.08.2015 року, яким збільшено грошове зобов'язання із податку на додану вартість на суму 6930538,00 грн., в тому числі фінансова санкція 3465296,00 грн. (а.с.12 т.1).

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач з метою їх скасування та захистом своїх прав та інтересів, звернувся до суду.

Надаючи оцінку правовідносинам у яких виник спір, суд бере до уваги наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядок їх адміністрування, відповідальність за порушення податкового законодавства врегульовані Податковим кодексом України від 02.12.2010 р. № 2755-VI (із змінами і доповненнями)

Виходячи із характеру спірних правовідносин, предметом доказування у даній справі є обставини щодо реальності господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або формування валових витрат; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або формування валових витрат.

Господарською діяльністю в розумінні п.п. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 ПК України є діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно п. 138.4. ст. 138 ПК України, витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг.

Відповідно до п.п. 138.2. ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

За приписами п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 ПК України, не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України (норми кодексу у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», (Закон № 996-ХІV) бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

При цьому нормами ч. 2 ст. 9 Закон № 996-ХІV встановлені вимоги до первинних документів. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Як зазначено в листі Вищого адміністративного суду України «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р., з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість обов'язковому з'ясуванню підлягають, зокрема, обставини, що підтверджують рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо.

Таким чином, для визначення належного виконання платником податку обов'язку щодо формування показників податкової звітності, судом має бути перевірено чи мали операції між платником податків та його контрагентом реальний товарний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем придбаної у зазначених контрагентів продукції, тощо.

При цьому, для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. І навпаки, навіть за умови наявності формально складених документів в підтвердження господарської операції, реальність такої господарської операції повинна досліджуватися в сукупності із фактичним рухом товарів між її учасниками, та зміною їх майнового складу.

Тобто, податковий кредит та валові витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування мають бути підтвердженими належним чином складеними первинними документами, які б підтверджували реальність господарської операції, що є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Так, суд зазначає, що предметом перевірки контролюючого органу були господарські операції позивача зі його контрагентами, зокрема: ТОВ «ГазУкраїна-2020», ТОВ «Ремако», ТОВ «Торговий дім ОСОБА_8», ТОВ «Фінанспромгаз», ТОВ «Фінанспромгаз Ойл», ТОВ «Транс-газ ОСОБА_9», ТОВ «Індіго Медіа» та ТОВ «Сієста Капітал».

Надаючи оцінку висновку контролюючого органу про безтоварність господарських операцій між ТОВ «НК Віфарт» та ТОВ «ГазУкраїна-2020» суд зазначає наступне.

На підтвердження позовних вимог позивач надав суду копії документів по взаємовідносинам зі контрагентом ТОВ «ГазУкраїна-2020», а саме: договори, специфікації до договору, податкові накладні, видаткові накладні, залізничні накладні, товаро-транспортні накладні, розрахункові документи.

Із наданих документів видно, що 19.03.2013 року між позивачем (покупцем) та TOB «ГазУкраїна-2020» (постачальником) укладено договір поставки нафтопродуктів № 1903/13-ГСМ-2, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується передавати в погоджені строки, а покупець прийняти і оплатити нафтопродукти.

Відповідно п.2.1 Договору - якість Товару, що поставляється, повинна відповідати технічним умовам (ТУ) та державним стандартам (ДСТу), які діють на території України, та підтверджуватись паспортом та сертифікатом якості Виробника товару.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що покупець повинен сплатити вартість товару протягом одного банківського дня.

Датою поставки товару вважається дата на штампі станції відправлення, зазначена в залізничній накладній (п. 4.3), або дата виписки товаро транспортної накладної (п. 4.4. Договору).

Як видно з наданих документів (товарно-транспортних накладних вантажних автомобілів, залізничних накладних), транспортування нафтопродуктів здійснювалось залізничним та автомобільним транспортом.

Однак, суд дослідивши надані документи зазначає, що вказані документи містять ряд недоліків.

Зокрема, надані позивачем товарно - транспортні накладні вантажного автомобіля (а.с. 60, 86, 104 т.2) оформлені з істотними порушеннями, а саме: відсутні - номер та дата довіреності, номер подорожнього листа, не вказана адреса пункту розвантаження та навантаження , дата і час виїзду з підприємства - вантажовідправника, дата і час прибуття до вантажоодержувача, не зазначено хто одержав вантаж.

Суд звертає увагу, що виходячи із умов договору № 1903/13-ГСМ-2 від 19.03.2013 року товарно - транспортні накладні виконують окрім своєї основної функції (підтвердження факту переміщення товару в просторі) також функцію документу, який підтверджує дату поставки товару.

Проте, зважаючи на суттєві недоліки таких документів та відсутність їх обовязкових реквізитів, останні не можуть вважатися належними доказами як переміщення так і отримання товару.

Крім того, оцінюючи доводи позивача про те, що окремі недоліки первинних документів не можуть ставити під сумнів право на формування податкового кредиту та валових витрат із операції в межах яких такі документи оформлені, суд зазначає наступне.

Як вказав Вищий адміністративний суд України у рішенні від 11.02.2015 року в справі № К/800/1217/13 оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов'язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. При цьому формальні помилки в первинних документах не повинні бути вирішальною ознакою безтоварності здійснених господарських операцій.

Тому суд погоджується із тим, що помилки в оформленні окремих первинних документів не можуть слугувати беззаперечною підставою для висновків про нереальність господарських операцій платника податків. Проте, виходячи із системного характеру недоліків первинних документів та аналізу специфіки і умов відносин ТОВ НК «Віфарт» та ТОВ «ГазУкраїна-2020» (про існування яких зазначає позивач) контрагент позивача ТОВ «ГазУкраїна-2020» не є ані виробником нафтопродуктів, ані їх імпортером, ані перевізником. Тому, фактично участь ТОВ «ГазУкраїна-2020» у поставці на користь позивача нафтопродуктів не підтверджена, а документальний супровід операцій поставки із залученням ТОВ «ГазУкраїна-2020» спрямований лише на мінімізацію податкових зобовязань вказаними платниками податків.

Такий висновок підтверджується і дослідженими залізничними накладними, про що суд зазначає наступне.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2012 р. № 451, залізнична накладна - основний перевізний документ установленої форми, що подається залізниці вантажовідправником разом з товаром і супроводжує товар на всьому шляху перевезення до станції призначення. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди про перевезення товару, яка складається між вантажовідправником і залізницею на користь третьої сторони - вантажоодержувача, та одночасно є договором на заставу товару для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення.

Згідно п. 1.2 наказу Міністерства транспорту України від 21.11.2000 р. № 644 «Правила оформлення перевізних документів», накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою угодою на перевезення вантажу, яка укладається між відправником і залізницею на користь третьої особи - одержувача.

Так, в залізничних накладних, наданих до перевірки зазначено, що відправник товарів є TOB «Зовнітрансгаз», ОСОБА_13 Крим (р.1 накладної), одержувач ПП «Нафтотрейдінг» м. Вінниця (р.2 Накладної), для TOB «НК-Віфарт» (р.7 Накладної) (а.с.64, 70, 90, 97 т.2).

Таким чином, аналіз наданих позивачем документів в підтвердження обставин транспортування не дає підстав для висновку про участь TOB «ГазУкраїна-2020» в господарських операціях з поставки нафтопродуктів, що одержані TOB «НК - Віфарт».

Зокрема, залізничні накладні можуть лише підтверджувати взаємовідносини позивача із ТОВ «Зовнітрансгаз», який вказаний у графі «Відправник» та ПП «Нафтотрейдінг», який є одержувачем товару. Тобто, відповідно до цих документів, TOB «ГазУкраїна-2020» ніякого відношення до товару відвантаженого на адресу TOB «НК Віфарт» немає.

Щодо ненадання позивачем до перевірки сертифікатів якості товару, паспортів відповідності товару суд зазначає наступне.

Законом України «Про підтвердження відповідності» від 17.05.2001 № 2406-III, визначити правові та організаційні засади підтвердження відповідності продукції, систем якості, систем управління якістю, систем екологічного управління, персоналу та спрямований на забезпечення єдиної державної технічної політики у сфері підтвердження відповідності.

Так, в силу ч. 1 ст. 1 Закону № 2406-III сертифікат відповідності - документ, який підтверджує, що продукція, системи якості, системи управління якістю, системи екологічного управління, персонал відповідає встановленим вимогам конкретного стандарту чи іншого нормативного документа, визначеного законодавством.

Наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 16 січня 1997 року №19 затверджено Правила обов'язкової сертифікації нафти та нафтопродуктів.

Відповідно до акту перевірки (а.с. 21, т.1) позивачем не було надано до перевірки сертифікати якості товару, паспорта відповідності товару. Вказана обставина, стала підставою для висновку контролюючого органу, про неможливість визначення виробника одержаного ТОВ НК «Віфарт» товару (нафтопродуктів).

Водночас суд критично оцінює надані позивачем безпосередньо до суду сертифікати відповідності нафтопродуктів, оскільки такі документи не дають підстав для ототожнення зазначених у них нафтопродуктів із тими, які могли постачатися позивачу.

При цьому, досліджуючи вказані обставини (щодо ненадання сертифікатів відповідності) суд зазначає, що до повноважень податкового органу не відноситься контроль за якістю нафтопродуктів які можуть бути предметом операцій поставки. Проте, необхідно звернути увагу на тому, що зазначені документи під час перевірки запитувались не з метою перевірки якості нафтопродуктів, а з метою встановлення певних обставин, які б дали можливість перевірити реальний характер господарської операції (виробника товару, родові та видові ознаки товару).

При досліджені обставин господарських операцій позивача із TOB «ГазУкраїна-2020» суд бере до уваги, що усі документи від імені TOB «ГазУкраїна-2020» (договір, податкові накладні, видаткові накладні, повідомлення про відвантаження товару) підписані директором ОСОБА_14

Проте, як встановлено, вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 року по справі № 646/3810/15-к посадову особу TOB «ГазУкраїна-2020», а саме директора ОСОБА_14 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України.

Вироком у справі встановлено, що засуджений був лише формально учасником та директором товариства, однак не виконував функцій, покладених на нього згідно статуту підприємства, не вчиняв інших дій щодо управління TOB «ГазУкраїна-2020», не приймав участі у фінансово-господарській діяльності даного підприємства та не отримував від неї прибутку.

Також із вироку встановлено, що придбання (перереєстрація) на імя ОСОБА_14 TOB «ГазУкраїна-2020» (18.11.2011 року) в органах державної влади, надання ксерокопії паспорту та довідки про присвоєння ідентифікаційного податкового номеру, зразків його особистого підпису та вчинення інших дій повязаних із фіктивним підприємництвом надали можливість іншим членам злочинної групи використовувати зареєстроване на ОСОБА_14 товариство для здійснення незаконної діяльності.

Надаючи оцінку вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 року як доказу у даній адміністративній справі суд керується наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як зазначив Верховний Суд України у постановах від 5 березня 2012 року у справа № 21-421а11, та від 22 вересня 2015 року у справі № 21-887а15, виписані невстановленими особами від імені контрагентів податкові накладні не можна вважати належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

Враховуючи, що особа яка підписала від імені TOB «ГазУкраїна-2020» податкові накладні та інші документи заперечила вчинення будь яких дій та участь у фінансово-господарській діяльності Товариства, документи оцінюються судом як такі, що підписані невстановленою особою.

Тому, в розрізі зазначених правових позицій Верховного Суду України, документи підписані від імені TOB «ГазУкраїна-2020» не встановленою особою не можуть слугувати належними та допустимими підставами для формування показників податкового обліку ТОВ НК «Віфарт».

Надаючи правову оцінку господарським взаємовідносинам позивача з TOB «Ремако», які на думку відповідача має фіктивний характер, суд зазначає наступне.

Для підтвердження правомірності відображення у податковому обліку господарських операцій з TOB «Ремако» позивач надавав суду наступні первинні документи: договір, додаток до договору №1, податкові накладні, видаткові накладні, відомість вагонів до залізничної накладної № НОМЕР_3, акти прийому-передачі, розрахункові документи.

Дослідивши їх, суд встановив, що 23.01.2013 року TOB «НК-Віфарт» (покупець) з TOB «Ремако» (постачальник) укладено договір поставки нафтопродуктів за № 2301-1. Відповідно до умов договору та додатку № 1 від 23.01.2013 року, постачальник зобовязується передавати у власність покупця нафтопродукти, а покупець зобовязується прийняти нафтопродукти та повністю оплатити їх ціну.

Згідно з умовами п. 3 додатку № 1 від 23.01.2013 року до договору від 23.01.2013 року поставка нафтопродуктів здійснюється на умовах правил інкотермс «СРТ», а станцією призначення є Коростень ПЗЗ.

Відповідно п.4.7 Договору приймання Продукції за якістю проводиться відповідно до даних паспорту якості заводу-виробника та/або сертифікатом відповідності (для Продукції, яка підлягає сертифікації). В силу вимог п.4.8 Договору, приймання продукції за кількістю проводиться відповідно даних, зазначених у виданих вантажовідправником вантажосупроводжуючих документах (залізнична транспортна накладна, товаро - транспортна накладна). В п. 4.9 Договору зазначено, що факт передачі продукції підтверджується відповідними відмітками в накладній (залізничній, товаро - транспортній) та підписанням акту прийому-передачі.

Встановлено, що TOB «НК-Віфарт» до перевірки контролюючим органам не надано копії паспорту якості заводу-виробника, сертифікат відповідності, що унеможливлює встановлення виробника продукції дизельного палива за кодом УКТ ЗЕД-.

Обовязковість наявності документів, що підтверджують якість та відповідність продукції встановленим стандартам, випливає із п.4.9 Договору.

Також, необхідно звернути увагу на те, що зазначені документи під час перевірки запитувались не з метою перевірки якості нафтопродуктів, а з метою встановлення певних обставин, які б дали можливість перевірити реальний характер господарської операції (щодо виробника нафтопродуктів, їх видових характеристик, отримувача тощо).

Суд наголошує, що TOB «НК-Віфарт» не були надані документи, які підтверджують фактичне транспортування товару (дизельне паливо) залізничні накладні, товаро - транспортні накладні, інші документи.

Отже, фактично позивачем не підтверджено під час перевірки також і транспортування нафтопродуктів, через відсутність належних документів, що свідчили б про їх переміщення в просторі.

Водночас, Верховний Суд України у постанові від 16.12.2014 року по справі за позовом ТОВ «Фірма Октан» до ДПІ у Соломянському районі м. Києва вказав про необхідність наявності доказів транспортування нафтопродуктів, їх зберігання у процесі виконання поставок, прийняття позивачем товару за кількістю та якістю відповідно до вимог чинного законодавства.

Зважаючи на відсутність документально підтвердженого транспортування нафтопродуктів, та інші обставини, які ставлять під сумнів реальний рух товарів та зміну майнового стану субєктів господарювання, суд наголошує, що віднесення до податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплаченої в ціні товару, якого фактично, є безпідставною (вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 20.02.2012 року).

Суд зважає на те, що доказами, які можуть використовуватися при аналізі реальності господарських операцій є дані про існування активу (дані про те чи вироблялася продукція, ким і коли), про його рух на шляху до платника податків-набувача (як транспортувався, де зберігався, ким приймався, у тому числі встановлення посадових осіб постачальника і покупця, задіяних у такому процесі), як використовувався далі (чи реалізовувався, чи споживався тощо). Крім того, для встановлення реальності операцій слід зясувати факт, чи справді актив отриманий від указаного в первинних документах контрагента позивача.

Однак, під час проведеної відповідачем перевірки виявилось неможливим прослідкувати походження та руху товарів по ланцюгу постачальників та зв'язок поставлених нафтопродуктів із тими субєктами господарювання, які вказані у поданих позивачем документах.

При цьому, як зазначено відповідачем аналіз даних інформаційної бази АС «Податковий блок», АІС «Співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту», даних Єдиного державного реєстру податкових накладних (ЄДРПН), додатку № 5 до податкової декларації із ПДВ «Розшифровки податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» встановлено, що постачальником TOB «Ремако» є TOB «ГазУкраїна-2020», постачальником TOB «ГазУкраїна-2020» є TOB «Гатіора», в свою чергу постачальником TOB «Гатіора» є TOB «Юрай».

Водночас, TOB «Юрай» не декларувало обсягів придбання товарів (робіт, послуг) за перевіряємий період, про це свідчать дані декларацій з ПДВ разом з додатками №5, реєстри отриманих та виданих податкових накладних, ЄДРПН. Отже, прослідкувати походження та рух товарів (робіт, послуг) по ланцюгу від контрагентів до позивача є неможливим.

Крім того, як встановлено, паливо яке за словами сторони позивача, постачалося TOB «Ремако» отримано від TOB «ГазУкраїна-2020». Однак, як встановлено судом згідно вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 року по справі № 646/3810/15-к посадову особу TOB «ГазУкраїна-2020», а саме директора ОСОБА_14 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України. У вироку зазначено, що директор TOB «ГазУкраїна-2020» вважався таким лише формально та не виконував функцій, покладених на нього згідно статуту підприємства, не вчиняв інших дій щодо управління TOB «ГазУкраїна-2020», не приймав участі у фінансово-господарській діяльності даного підприємства та не отримував від неї прибутку. Тому, фактично від імені TOB «ГазУкраїна-2020» бухгалтерські документи виписувались невстановленими особами, що ставить під сумнів участь вказаного Товариства у ланцюгу постачання нафтопродуктів до позивача у справі.

Враховуючи, що TOB «Ремако» нафтопродукти від TOB «ГазУкраїна-2020» не отримував, з огляду на фіктивну господарську діяльність останнього, то і виключається подальша можливість їх реалізації TOB «НК-Віфарт».

Беручи до уваги досліджені обставини в сукупності, суд дійшов висновку, що фактичного здійснення господарських операцій по реалізації палива від TOB «Ремако» на адресу TOB «НК-Віфарт» не проводилось, а господарські операції лише документувались з метою мінімізації податкових зобовязань.

Надаючи правову оцінку висновку контролюючого органу про фіктивність господарських операцій позивача з TOB Торговий дім ОСОБА_8, суд виходить з наступного.

Для підтвердження правомірності та реальності здійснення господарських операцій з TOB «Торговий дім ОСОБА_8» позивачем надані наступні первинні документи: договір поставки нафтопродуктів № 148-11/10/13 від 11.10.2013 року, специфікації до договору, податкові накладні, товаро - транспортні накладні, залізничні накладні, акти звірки, розрахункові документи, тощо.

Так, за умовами договору поставки нафтопродуктів № 148-11/10/13 від 11.10.2013 року, укладеного TOB «НК-Віфарт» та TOB «Торговий ОСОБА_8», постачальник зобовязується передати в погоджені строки, а покупець (TOB «НК-Віфарт») зобовязується оплатити та прийняти нафтопродукти (товар), що узгоджені Сторонами до постачання відповідно до Специфікацій до даного Договору.

Відвантаження узгодженої до поставки партії Товару проводився залізничним та/або автомобільним транспортом відповідно до наданої Покупцем заявки на поставку (п.3.6 Договору). Відповідно п.4.1 Договору Постачання Товару залізничним транспортом здійснюється на умовах FCА франко-перевізник ст. Одеса-Застава І Одеської з/д (згідно правил Інкотермс 2010), якщо інші умови поставки не були погоджені Сторонами в Специфікації на постачання певної партії товару або Додаткової угоді до даного Договору. За умови, відвантаження залізничним транспортом вантажовідправником за даним Договором є ПАТ «Одеський НПЗ» та/або Постачальник (TOB «Торговий ОСОБА_8»).

Згідно п. 5.1 Договору Поставка Товару автомобільним транспортом здійснюється на умовах FCA франко-перевізник на естакаді наливу Постачальника, розташованої за адресою: 65041, м. Одеса, вул. Шкодова гора, 1/1 (згідно Інкотермс 2010), якщо інші умови поставки не були узгоджені Сторонами в Специфікації на поставку певної партії товару або Додатковій угоді до даного Договору.

При відвантаженні автомобільним транспортом вантажовідправником за даним Договором виступає ПАТ «Одеський НПЗ» та/або Постачальник.

Позивач зазначив, що транспортування нафтопродуктів здійснювалось залізничним та автомобільним транспортом.

В підтвердження, позивачем надані залізничні накладні та товарно - транспортні накладні вантажних автомобілів, якими здійснювалось транспортування.

Однак, суд проаналізувавши вказані первинні документи, зазначає, що останні оформлені з істотними порушеннями, а саме: в ТТН від 11.10.2013 року відсутні - назва автопідприємства, номер та дата довіреності, номер подорожнього листа, не вказана адреса пункту розвантаження та навантаження, дата і час прибуття до вантажоодержувача; ТТН від 06.02.2014 року та від 05.02.2014 року відсутні - номер та дата довіреності, номер подорожнього листа, не вказана адреса пункту розвантаження та навантаження, дата і час прибуття до вантажоодержувача.

За наявності вказаних недоліків, останні не можуть вважатися належними та допустимими доказами в підтвердження факту транспортування нафтопродуктів та переміщення їх у просторі саме від TOB «Торговий ОСОБА_8» до TOB «НК-Віфарт». При цьому не виключено факт отримання нафтопродуктів позивачем від інших постачальників, проте підстави вважати їх постачальником TOB «Торговий ОСОБА_8» відсутні.

Крім того, судом проаналізовано надані позивачем залізничні накладні, з яких встановлено наступне: у залізничній накладній від 27.11.2013 року відправником товару є TOB «Зовнітрансгаз», ОСОБА_13 Крим (р.1 накладної), одержувачем ПП «Нафтотрейдінг», м. Вінниця (р.4 Накладної), для TOB «НК-Віфарт»; у залізничній накладній від 31.01.2014 року відправником товару вказано TOB «Інженірінг», м. Київ (р.1 накладної), а одержувачем ПП «Нафтотрейдінг» м. Вінниця (р.4 Накладної), для TOB «НК-Віфарт».

Отже, проаналізувавши умови договору поставки нафтопродуктів №148-11/10/13 від 11.10.2013 року та інформацію, що вказана у залізничних накладних, суд доходить висновку про не підтвердження його виконання, оскільки субєктами господарських правовідносин, які забезпечували поставку нафтопродуктів позивачу є TOB «Зовнітрансгаз» та TOB «Інжерінг», а не TOB «Торговий дім ОСОБА_8».

Тому, виходячи з наведеного, суд не виключає дійсне отримання позивачем нафтопродуктів з метою їх використання у господарській діяльності проте документально не встановлено та не підтверджено повязаність TOB «Торговий ОСОБА_8» з товаром (нафтопродуктами), які були предметом договору поставки.

Крім того, як зазначено відповідачем, під час перевірки не надавались сертифікати відповідності які б дали можливість підтвердити походження товару та його зв'язок із постачальником.

Таким чином, суд дійшов висновку, що TOB «Торговий ОСОБА_8» фактично, ніякого відношення до товару відвантаженого TOB «Зовнітрансгаз» та TOB «Інжерінг» на адресу TOB «НК-Віфарт» немає.

Також судом взято до уваги доводи відповідача про те, що дані інформаційної бази АС «Податковий блок», АІС «Співставлення податкових зобовязань та податкового кредиту», дані Єдиного державного реєстру податкових накладних (ЄДРПН), додаток №5 до податкової декларації із ПДВ «Розшифровки податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» підтверджують, що постачальником TOB «Торговий ОСОБА_8» за жовтень - листопад 2013 р. є TOB «ГазУкраїна-2020», постачальником TOB «ГазУкраїна-2020» є TOB «Даймонд Альянс», в свою чергу постачальником TOB «Даймонд Альянс» є TOB «Юрай». В січні-лютому 2014 року постачальником TOB «Торговий ОСОБА_8» є TOB «ГазУкраїна-2020», в свою чергу постачальником TOB «ГазУкраїна-2020» є TOB «Юрай».

Однак, як зазначалося вище, що TOB «Юрай» не декларувало обсягів придбання товарів (робіт, послуг) за перевіряємий період, про це свідчать дані декларацій з ПДВ разом з додатками № 5, реєстри отриманих та виданих податкових накладних, ЄДРПН.

Отже, неможливо прослідкувати походження та рух товарів (робіт, послуг) по ланцюгу від постачальників до позивача - TOB «НК-Віфарт».

Так в правовій позиції викладеній у постанові Вищого адміністративного суду України від 17.04.2013 № К/9991/38237/12, суд вказав, що платнику податків при дослідженні реальності здійснення господарських операцій, зокрема необхідно довести рух активів і можливість здійснення тієї чи іншої господарської операції.

Однак, враховуючи вищевикладене, зважаючи на наведені обставини та проаналізовані документи, судом встановлено, що фактично, операції по реалізації нафтопродуктів від TOB «Торговий ОСОБА_8» на адресу TOB «НК-Віфарт» не проводились та мали фіктивний характер з метою мінімізації податкових зобовязань. Фактично, вказані операції свідчать про узгодженість дій позивача та його постачальника для отримання позивачем незаконної податкової вигоди, що в свою чергу позбавляє його права на формування податкового кредиту та валових витрат за вказаними господарськими операціями.

Крім того, як встановлено, паливо яке за словами сторони позивача, постачалося TOB «Торговий ОСОБА_8» отримано від TOB «ГазУкраїна-2020». Однак, як зазначалося, згідно вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.04.2015 року по справі № 646/3810/15-к посадову особу TOB «ГазУкраїна-2020», а саме директора ОСОБА_14 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України.

У вироку зазначено, що директор TOB «ГазУкраїна-2020» вважався таким лише формально та не виконував функцій, покладених на нього згідно статуту підприємства, не вчиняв інших дій щодо управління TOB «ГазУкраїна-2020», не приймав участі у фінансово-господарській діяльності даного підприємства та не отримував від неї прибутку. Тому, фактично від імені TOB «ГазУкраїна-2020» бухгалтерські документи виписувались невстановленими особами, що ставить під сумнів участь вказаного Товариства у ланцюгу постачання нафтопродуктів до позивача у справі.

Надаючи правову оцінку господарським взаємовідносинам позивача із TOB «Фінанспромгаз», суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи реальність господарських операцій з вказаним контрагентом позивачем надано суду договір поставки нафтопродуктів № 6/02-ДП від 28.02.2013 року, додаткові угоди до договору, податкові накладні, акти звірки, розрахункові документи.

Згідно п. 2.1 Договору № 6/02-ДП від 28.02.2013 року, якість товару повинна підтверджуватися відповідними документами (паспортами та сертифікатами якості виробника товару). Проте суду не надано підтверджуючих якість документів, які б стосувалися того палива, яке за словами позивача постачалося TOB «Фінанспромгаз». Водночас підстави вважати, що подані документи мають відношення до спірних поставок відсутні.

Позивачем не надано доказів оформлення заявок на постачання товару, у відповідності до п. 3.1. Договору № 6/02-ДП від 28.02.2013 року.

Згідно п. 4.3.-4.4 Договору, датою поставки товару вважається дата на штампі станції відправлення, зазначена в залізничній накладній чи дата виписки товаро транспортної накладної. Проте, позивачем до перевірки не надано вказаних документів, які б давали підстави відстежити переміщення товару у просторі. Тому, представлені позивачем документи фактично можуть лише свідчити про наміри їх субєктів господарювання які їх підписали, та не дають підстав для висновку про реальне переміщення товару від одного субєкта господарювання до іншого в процесі здійснення господарської діяльності.

Також, ОСОБА_12 перевірки № 1959/2202/38190003 від 31.07.2015 року задокументоване порушення позивам вимог податкового законодавства. Так, дизельне паливо, одержано на загальну вартість 1124035 грн. , в т.ч. ПДВ - 187339,17 грн., включено TOB «НК-Віфарт» до витрат згідно ксерокопії видаткової накладної № 8 від 28.02.2013 року.

В судовому засіданні оглянуто видаткову накладну № 8, на яку зіслався позивач в підтвердження факту передачі нафтопродуктів (паливо дизельне ДТ 3 К5 сорт F). Огляд вказаного документа дає підстави для висновку про його неналежність та недопустимість як доказу, оскільки підпис директора ОСОБА_15 проставлений на накладній істотно різниться із підписами вказаної особи на інших документах в тому числі на копії вказаної видаткової накладної. Вказані недоліки дають підстави для висновку, що документи від імені директора TOB «Фінанспромгаз» ОСОБА_15 підписувались різними особами.

Так, суд наголошує, що неналежним чином оформлена (підписана невідомою особою) податкова накладна не може бути підставою для нарахування податкового кредиту при наявності фактів, що ставлять під сумнів реальність наданої послуги ( вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України викладеною у постанові від 21.01.2011 року).

Поряд з цим, суд бере до уваги те, що на адресу ОСОБА_1 ОДПІ від ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києва надійшов ОСОБА_14 №188/26-55-22-08/37955837 від 05.03.2015 року про результати документальної позапланової виїзної перевірки TOB «Фінанспромгаз» щодо дотримання вимог податкового законодавства в частині повноти сплати податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року. За результатами перевірки встановлено - нереальність вчинення господарських операцій TOB «Фінанспромгаз», наслідком встановленого факту є фіктивність руху активів платника податків. Таким чином, податковим органом зроблено висновок, що у TOB «Фінанспромгаз» не було підстав для податкового обліку купівлі-продажу нафтопродуктів.

Крім того, задокументованим відносинам позивача із TOB «Фінанспромгаз» притаманні й інші недоліки, оцінка яким надавалась вище при дослідженні господарських операцій позивача із іншими контрагентами, це зокрема не підтвердження виробника товару, не підтвердження відношення TOB «Фінанспромгаз» до товару який міг постачатися, не підтвердження його переміщення у просторі саме TOB «Фінанспромгаз», із урахуванням місця знаходження майна, відсутність умов для здійснення господарської діяльності контрагентом, облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо повязані з виникненням податкової вигоди.

Надаючи оцінку встановленим обставинам суд бере до уваги, правову позицію Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 березня 2012 року (справа № 21-737во10). Зокрема у вказаному рішенні Верховний Суд України зазначив, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у звязку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо повязані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

відсутність первинних документів обліку.

Отже, беручи до уваги усі зазначені вище відомості про обставини можливих господарських взаємовідносин позивача із TOB «Фінанспромгаз», суд погоджується із висновками контролюючого органу про їх безтоварний характер, а тому такі не можуть бути підставою для формування як податкового кредиту так і валових витрат підприємства.

Оцінюючи висновки контролюючого органу щодо безтоварності господарських операцій позивача з TOB «Фінанспромгаз Ойл», суд виходить з наступного.

Для підтвердження товарності господарських операцій з контрагентом TOB «Фінанспромгаз Ойл» позивач надав суду такі первинні документи: договір поставки нафтопродуктів № 014/2014-НП від 17.07.2014 року, додатки до договору № 1 від 18.08.2014 року, № 2 від 18.09.2014 року, додаткові угоди № 1 від 19.08.14 року, № 2 від 04.09.14 року, № 3 від 13.09.14 року, № 4 від 17.09.14 року, №5 від 27.09.14 року, податкові накладні, видаткові накладні, акти приймання-передачі нафтопродуктів, розрахункові документи.

Відповідно до умов договору поставки нафтопродуктів № 014/2014-НП від 17.07.2014 року постачальник (TOB «Фінанспромгаз Ойл») зобовязується протягом дії договору постачати покупцеві (TOB «НК-Віфарт»), а покупець зобовязується прийняти і оплачувати нафтопродукти у порядку та на умовах, що встановлені договором.

Відповідно п.1.3 договору якість продукції повинна відповідати технічним умовам (ТУ) та державним стандартам (ДСТу), чинним на території України, і підтверджуватись паспортом якості виробника та/або сертифікатом відповідності.

Позивач обґрунтовував, що поставки нафтопродуктів здійснювалися: 19.08.2014 року, 04.09.2014 року, 13.09.2014 року, 17.09.2014 року, 19.09.2014 року, 25.10.2014 року, 29.10.2014 року, 06.11.2014 року на умовах правил Інкотермс СРТ.

Транспортування нафтопродуктів здійснювалося залізничним та автомобільним транспортом.

Надавши оцінку документам, в підтвердження зазначених доводів, суд встановив, що відповідно до залізничних накладних, відправником товарів є ПУ «Белоруснефть-Мозирнефтепоставка» РУП «ПОБ» м. Мозир (р.1 накладної), одержувач ТОВ «Принт Инжиниринг» Україна, м. Київ (р. 5 накладної).

Досліджені документи не дають підстав повязувати нафтопродукти, які постачались позивачу із його контрагентом TOB «Фінанспромгаз Ойл». Оцінку вказаним дефектам залізних накладних судом надано вище. Таким чином, відсутнє документальне підтвердження повязаності TOB «Фінанспромгаз Ойл» з товаром, що був відвантажений на адресу позивача.

Поряд з цим, надані позивачем товарно - транспортні накладні вантажного автомобіля оформлені з істотними порушеннями, а саме: відсутні - номер та дата довіреності, номер подорожнього листа, не вказана адреса пункту розвантаження, маса нафтопродуктів, дата і час виїзду з підприємства - вантажовідправника, дата і час прибуття до вантажоодержувача.

Крім того, суд зважає на те, що TOB «НК-Віфарт» до перевірки контролюючим органам не надано копії паспорту якості заводу-виробника, сертифікат відповідності, що унеможливлює встановлення виробника продукції дизельного палива за кодом УКТ ЗЕД-.

Поряд з цим, судом проаналізовано доводи відповідача із пасинням на ОСОБА_14 № 190/26-55-22-08/39166537 від 05.03.2015 року ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, про результати документальної позапланової невиїзної перевірки TOB «Фінанспромгаз Ойл» з питань дотримання вимог податкового законодавства під час здійснення фінансово-господарських операцій з контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями за період з 01.05.2014 року по 31.12.2014 року. Із акту встановлено, що TOB «Фінанспромгаз Ойл» фактично не могло здійснювати господарські операції з придбання товарів (бензину, мазуту, дизельного пального та нафти сирої) отриманих від контрагентів постачальників, через відсутність у підприємств майна та інших матеріальних ресурсів, економічно необхідних для здійснення вказаного виду діяльності, відсутність управлінського та технічного персоналу, основних засобів, складських приміщень, транспортних засобів, механізмів, і як наслідок відсутність постачання товарів (робіт, послуг) «Фінанспромгаз Ойл» на адресу підприємств - покупців.

Вказані доводи оцінюються із урахуванням висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові від 27 березня 2012 року (справа № 21-737во10). Зокрема у вказаному рішенні Верховний Суд України зазначив, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у звязку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; відсутність первинних документів обліку.

Суд наголошує, що подані позивачем первинні документи (видаткові накладні, податкові накладні) не є належним документальним підтвердженням фактичного виконання розглянутих постачань на адресу позивача. Адже, за відсутності у спірного постачальника об'єктивних умов для виконання розглянутих операцій (основних фондів, транспортних засобів, трудових ресурсів і т. п.) наведені документи не є достатніми для підтвердження як наявності активу у названого постачальника, так і його фактичного руху на шляху до платника податків набувача (TOB «НК-Віфарт») (постанова Вищого адміністративного суду України від 08.04.2015 року в справі № К/9991/39128/12).

Отже, виходячи із досліджених обставин, та оцінюючи їх у сукупності суд доходить висновку про відсутність реального здійснення господарських операцій між позивачем та TOB «Фінанспромгаз Ойл».

Надаючи правову оцінку висновку контролюючого органу щодо безтоварності господарських операцій позивача з TOB «Транс ОСОБА_9», суд встановив наступне.

Для підтвердження правомірності та реальності здійснення господарських операцій з TOB «Транс ОСОБА_9» позивачем надані наступні первинні документи: договір поставки нафтопродуктів №01/09-НП від 02.09.2014 року, додаткові угоди до договору, податкові накладні, товаро - транспортні накладні, акти прийому-передачі, розрахункові документи, тощо.

Відповідно до умов договору поставки нафтопродуктів за № 01/09-НП від 02.09.2014 року постачальник (TOB «Транс ОСОБА_9») зобовязується передавати у власність покупцеві (TOB «НК-Віфарт»), а покупець зобовязується прийняти і оплатити нафтопродукти.

Транспортування продукції здійснювалось автомобільним транспортом.

Суд проаналізувавши первинні документи, дійшов висновку, що надані до перевірки товарно - транспортні накладні на перевезення товару автотранспортом оформлені з істотними порушеннями, зокрема: відсутні - номер подорожнього листа, не вказана адреса пункту розвантаження, маса нафтопродуктів, дата і час виїзду з підприємства -вантажовідправника, дата і час прибуття до вантажоодержувача, в товаро-транспортних накладних від 08.10.2014 року та від 02.10.2014 року - не зазначено «Вантажоодержувача» та «Замовника».

Крім того, TOB «НК-Віфарт» до перевірки не надано копії паспорта якості виробника та сертифіката відповідності, що унеможливлює встановити виробника продукції бензину марки АИ-92 за кодом УКТ ЗЕД НОМЕР_4.

Вказані дефекти первинних документів, та правові наслідки таких дефектів, розглянуті судом вище.

Крім того, судом надано оцінку посиланням відповідача на ОСОБА_14 №183/26-55-22-08/37634827 від 04.03.2015 року ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві про результати документальної позапланової невиїзної перевірки TOB TOB «Транс ОСОБА_9» щодо дотримання вимог податкового законодавства в частині повноти сплати податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року. У акті задокументовано відсутність реального здійснення господарських операцій зазначеним контрагентом позивача за період з 01.01.2012 року по 31.12.2014 року та вбачається проведення транзитних фінансових потоків (при придбанні та подальшій реалізації нафтопродуктів), спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобовязання, з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, які не мають реального товарного характеру.

Сукупність встановлених обставин, дає підстави стверджувати про відсутність реального здійснення господарських операцій, їх фіктивний характер та спрямованість на мінімізацію податкового зобовязання (висновок узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, що містяться у постановах від 27 березня 2012 року справа № 21-737во10, від 5 березня 2012 року у справі № 21-421а11, та від 22 вересня 2015 року у справі № 21-887а15).

Окремо необхідно звернути увагу на розрахунки позивача із його контрагентами.

Як зазначалося судом при досліджені обстави можливих взаємовідносин позивача із TOB «Ремако», в ланцюгу постачання постачальником TOB «Ремако» є TOB «ГазУкраїна-2020», постачальником TOB «ГазУкраїна-2020» є TOB «Гатіора», в свою чергу постачальником TOB «Гатіора» є TOB «Юрай».

Як зазначалось при досліджені обстави можливих взаємовідносин позивача із TOB «Торговий ОСОБА_8» постачальником TOB «Торговий ОСОБА_8» за жовтень - листопад 2013 р. є TOB «ГазУкраїна-2020», постачальником TOB «ГазУкраїна-2020» є TOB «Даймонд Альянс», в свою чергу постачальником TOB «Даймонд Альянс» є TOB «Юрай». В січні-лютому 2014 року постачальником TOB «Торговий ОСОБА_8» є TOB «ГазУкраїна-2020», в свою чергу постачальником TOB «ГазУкраїна-2020» є TOB «Юрай».

До суду відповідачем подано інформацію про рух безготівкових коштів по розрахунку вказаних субєктів господарювання. Із змісту отриманої інформації судом встановлено, що кошти від ТОВ «НК Віфарт» перераховувались TOB «ГазУкраїна-2020» далі TOB «Гатіора» а від вказаного субєкта господарювання кошти перераховувались ТОВ «Торенія» та іншим підприємствам які не мають відношення до досліджуваних господарських операцій. Вказані факти підтверджують висновки контролюючого органу про те, що спірні операції позивача із його контрагентами спрямовані на мінімізацію податкових зобовязань та отримання неправомірної вигоди від їх здійснення.

В підтвердження вказаного необхідно зазначити і те, що як встановлено із пояснень представника відповідача у судовому засіданні, з поміж усіх проаналізованих дефектів господарських операцій позивача із його контрагентами, в ланцюгу яких знаходилось TOB «Юрай», останнє, з метою створення умов для мінімізації податкових зобовязань, в тому числі, позивачу у справі проводило в порядку ст. 192 ПК України процедуру корегування податкових зобовязань. Корегування полягало у документальному відображенні повернення раніше реалізованих товарів неплатником податку на додану вартість, що давало підстави для зменшення суми податкових зобовязань платнику податків який проводив їх корегування (TOB «Юрай») та залишення сум податкового кредиту іншим субєктам господарювання у ланцюжку постачання.

Суд узагальнюючи обставини задокументованих операцій позивача із його контрагентами наголошує також і на відсутності дійсної господарської мети таких операцій, що є їх спільною рисою.

Згідно з підпунктом 14.136 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку, то розумна економічна причина має бути наявною в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненої в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Якщо ж та чи інша операція не зумовлена розумними економічними причинами (позбавлена ділової мети), то такі операції не є вчиненими в межах господарської діяльності, а відтак, їх наслідки не підлягають відображенню в податковому обліку.

Різновидом операцій позбавлених ділової мети є операції з використанням зайвої ланки.

Суд наголошує, що господарська операція є зайвою ланкою в тому разі, якщо буде встановлено, що без її здійснення економічний ефект є не меншим, ніж за її відсутності.

Зокрема, ділова мета відсутня в операціях, які штучно ускладнюють рух активів до їх справжнього набувача або від постачальника до покупця, у тому числі через низку посередників.

При цьому штучність витрат полягає в тому, що у платника податків наявні обєктивні можливості скоротити ланцюжок постачань активів, але він цією можливістю не користується незалежно від мотивів. Зокрема, платник податків може встановити контакти з виробником або імпортером товарів і мати можливість придбати відповідні активи безпосередньо за меншою ціною, але робить це через посередників за вищою вартістю.

В такому разі сплачена покупцем надмірна (штучно утворена) вартість не може бути включена до складу витрат платника податків навіть тоді, коли реальність операції (фактичний рух активів) не підлягає сумніву.

Як розяснив Вищий адміністративний суд України в Інформаційному листі «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р., у спорі, який розглядається, в обов'язковому порядку необхідно досліджувати

наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку, зокрема придбання товарів (послуг) у посередників за наявності прямих контактів з їх виробниками; придбання послуг, використання яких не може мати позитивного впливу на результати господарської діяльності платника податку тощо.

З метою перевірки вказаних обставин судом витребувано додаток № 5 до податкової декларації з податку на додану вартість «Розшифровка податкових зобовязань та податкового кредиту в розрізі контрагентів», а також реєстр контрагентів які здійснювали в користь позивача поставки нафтопродуктів у досліджуваний період.

Із вказаних документів та пояснень представників сторін встановлено, що у позивача виникали господарські взаємовідносини як із виробниками нафтопродуктів так і з іншими субєктами господарювання, відносини із якими давали б можливість скоротити позивачу ланцюжок постачання який досліджено у справі (TOB «Торговий ОСОБА_8» - TOB «ГазУкраїна-2020», TOB «Даймонд Альянс» - TOB «Юрай»). Отже, наявність у позивача господарської мети при вчиненні відповідних правочинів із частиною своїх постачальників при розгляді даної справи не доведено.

Тому, суд проаналізувавши господарські операції позивача зі його контрагентами, констатує відсутність ділової мети у більшості із них. Зокрема, у позивача була реальна можливість скоротити ланцюг посередників з метою мінімізації витрат, однак вказану можливість позивачем не використано.

Враховуючи вказане, висновки акта перевірки щодо вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними по господарських операціях позивача з ТОВ «ГазУкраїна-2020», ТОВ «Ремако», ТОВ «Торговий дім ОСОБА_8», ТОВ «Фінанспромгаз», ТОВ «Фінанспромгаз Ойл», ТОВ «Транс-газ ОСОБА_9», знайшли своє підтвердження при розгляді справи.

Суд надаючи правову оцінку взаємовідносинам між позивачем та його контрагентами щодо надання рекламних послуг, а саме: TOB «Сієста Капітал» та TOB «Індіго медіа», зазначає наступне.

Під час проведення перевірки контролюючим органом встановлено, що в порушення п. 138.2 ст.138, п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України TOB «НК-Віфарт» завищено витрати на збут в загальній сумі 1581840 грн., в т.ч. за 2013 р. в сумі - 449280 грн., за 2014 р. в сумі - 1132560 грн., за рахунок віднесення послуг з організації розміщення реклами на телебаченні, одержаних від TOB «Сієста Капітал» та TOB «Індіго медіа».

Оцінюючи вказані висновки, які також послужили підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень рішень, суд зазначає наступне.

Встановлено, що взаємовідносини між TOB «Сієста Капітал» та TOB «НК Віфарт» здійснювались в період з 01.06.2013 р. по 31.08.2014 р.

Одержання рекламних послуг від TOB «Сієста Капітал» за період з 01.06.2013 р. по 31.07.2014 р. загальною вартістю 1072656 грн., в т.ч. ПДВ - 178766 грн., стало предметом позапланової невиїзної перевірки TOB «НК Віфарт» з питань достовірності та повноти нарахування податкового кредиту по контрагентам TOB «Сієста капітал», за результатом якої складено акт перевірки № 440/22/38190003 від 31.12.2014 р., яким не підтверджено отримання вказаних послуг та зменшено податковий кредит на суму ПДВ з вартості одержаних послуг в розмірі 178766 грн.

При цьому, під час проведення перевірки висновки якої стали підставою для прийняття оскаржуваних у справі податкових повідомлень рішень, позивачем не надано первинних документів, що підтверджують отримання рекламних послуг від ТОВ «Сієста Капітал» за період до 31.08.2015 року.

Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Згідно п. 44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Відповідно до п. 85.2 ПК України платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.

Суд зазначає, що платник податків обґрунтовуючи незаконність рішення контролюючого органу вправі подавати докази безпосередньо до суду. Проте оцінка таких доказів може стосуватися обставин, досліджених під час перевірки та не може перетворюватися на зясування тих, які в процесі перевірки не досліджувались. Тому, адміністративний суд під час дослідження правомірності податкових повідомлень-рішень, прийнятих на підставі акта перевірки, не може підміняти контролюючий орган шляхом дослідження обставин, які не були зафіксовані в акті перевірки, для визначення обсягу податкових прав та обов'язків платника.

Отже, враховуючи те, що оригінали первинних документів позивачем при проведенні перевірки надані не були, то суд дійшов висновку, що відповідачем було правомірно проведено перевірку без первинних документів, оскільки саме позивач не виконав свого обов'язку щодо їх надання, а тому були відсутні такі документи на підтвердження факту здійснення господарських операцій з його контрагентами та підтвердження правомірності включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку.

Аналогічні правові позиції викладені в ухвалі від 13.10.2014 р. (справа № К/800/4820/14) та постанові від 19.08.2015 р. (справа № К/800/32822/14) Вищого адміністративного суду України.

Щодо ефірних довідок, то зміст тих довідок, що надані каналом ТРК «ЕРА» за серпень 2014 року які виписані TOB «Про ОСОБА_12 Консалтинг», свідчить про те, що TOB «Сієста капітал» в них не значиться ні як замовник, ні як посередник. Тобто, згідно даних довідок відношення TOB «Сієста капітал» до надання послуг по організації розміщення реклами на телебаченні не підтверджено та не встановлено. Будь-яких інших документів, в спростування факту нереально характеру господарських операцій між позивачем та ТОВ «Сієста капітал» не надано.

Щодо послуг з рекламного обслуговування, які за словами позивача, отримані від TOB «Індіго медіа», то TOB «НК-Віфарт» надано як для перевірки так і до суду наступні документи: договір про рекламні послуги, ефірні довідки, акти виконаних робіт.

Крім того представник позивача у поясненнях зазначив, що між TOB «НК-Віфарт» та TOB «Індіго медіа» був укладений договір № 09-14 від 15.09.2014 року про рекламне обслуговування (а.с.188-190, т.2).

Відповідно до вказаного вище Договору та додатків до нього TOB «Індіго медіа» (Виконавець) надає TOB «НК-Віфарт» (Замовник) послуги щодо розміщення рекламних матеріалів, а саме продукту «Vifart» (Vifart дизельне паливо, бензин) (хр. 10 сек), наданих Замовником на телебаченні УТ-І(ЕРА) згідно медіа-планів.

Як пояснив позивач, на виконання зазначеного договору, TOB «Індіго медіа» було укладено договір № 23С-14 від 01.09.2014 року з TOB «Медіум-ТВ».

На виконання вищенаведеного договору, між TOB «Медіум-ТВ» та ТОВ «Телерадіокомпанія «ЕРА» укладений договір № 28-08/Е-14 від 04.02.2013 року.

Водночас, під час проведення перевірки контролюючим органом, позивачем не надано інших первинних документів, що б підтверджували реальність вказаних господарських взаємовідносин позивача TOB «Індіго медіа», крім актів виконаних робіт та ефірних довідок, що зазначено в акті перевірки.

Судом також досліджено надані позивачем за період вересень - грудень 2014 р. ефірні довідки (а.с.210, 218, 225-226 т.2), що видані каналом ТРК «ЕРА». З вказаних довідок видно, що TOB «Індіго медіа» в них не зазначається ні як замовник, ні як посередник. Тобто, згідно наданих довідок неможливо встановити реальність виконання господарських операцій між позивачем та його контрагентом, оскільки TOB «Індіго медіа» в них не значиться, що дає підстави для висновку про відсутність відношення вказаного контрагента до надання послуг по організації розміщення реклами на телебаченні. Інших документів в підтвердження реального виконання господарських операцій між позивачем та TOB «Індіго медіа» суду не надано.

Разом з тим, судом проведено аналіз актів виконаних робіт, за результатом договорів укладених між позивачем, TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа». Так, із вказаних актів видно, що надані послуги визначені загальними фразами, зокрема зазначено, що послуги з організації розміщення реклами на телебаченні надавались позивачу, однак, разом з тим не зазначено про обсяги наданих послуг в натуральному виразі, не конкретизовано зміст наданих послуг та по яких товарах надавалась реклама.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», обовязковим реквізитом первинного документу повинна бути інформація про зміст та обсяг господарської операції та одиницю виміру господарської операції. Тому вказані акти виконаних робіт, за результатом договорів укладених між позивачем та TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа» є неналежними документами бухгалтерського обліку та не дають підстави для висновку про реальний характер господарських операцій.

Надаючи оцінку листам від контрагентів TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа», на які зіслався позивач в підтвердження фактичного надання рекламних послуг та реальність господарських операцій суд зазначає наступне.

У вказаних листах наявна інформація, що контрагенти TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа» дійсно вступали в господарські взаємовідносини з каналом УТ-1 (Ера) для розміщення рекламного відео ролика, а договірні зобовязання виконані в повному обсязі.

Однак, суд критично їх оцінює, оскільки такі листи не є первинними документами в розумінні положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та не можуть підтверджувати факт реального здійснення господарських операцій позивача із TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа».

Суд, надаючи оцінку господарським відносинам позивача з TOB «Індіго медіа» та TOB «Сієста капітал» щодо надання послуг з рекламного обслуговування, бере до уваги доводи відповідача про те, що при аналізі розшифровок податкового кредиту та податкових зобовязань в розрізі контрагентів згідно 1С «Податковий блок» встановлено, що будь яких взаємовідносин між підприємствами - TOB «Сієста капітал» та TOB «Про ОСОБА_12 Консалтинг», TOB «Індіго медіа» та ТРК «ЕРА» за період 2013-2014рр. не відбувалось.

Крім того, згідно податкових накладних зареєстрованих в ЄРПН за період з 01.06.2013 р. по 31.12.2014 р. TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа» не придбавало рекламних послуг з розміщення реклами та інших послуг надання реклами, що ставить під сумнів реальне виконання господарських договорів укладених між позивачем, TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа».

З поміж іншого, як зазначалося при досліджені інших епізодів господарської діяльності позивача, ознакою господарської операції повинна бути її господарська мета. Для перевірки господарської мети, суд повинен оцінити доводи податкового органу, що свідчать про придбання товарів (послуг) у посередників, придбання послуг, використання яких не може мати позитивного впливу на результати господарської діяльності платника податку тощо.

При досліджені господарської мети ймовірних операцій позивача із TOB «Сієста капітал» та TOB «Індіго медіа», судом встановлено, що договори про надання рекламних послуг між позивачем та як TOB «Сієста капітал» так і TOB «Індіго медіа» укладені приблизно в один період. Відповідно до умов договорів, що підтверджено поясненнями представника позивача, розповсюдженню підлягав рекламний ролик, що містив ідентичну інформацію рекламного змісту. Тобто фактично предметом обох договорів були тотожні послуги, а саме предметом одного договору могли б бути ті ж послуги, які вже мали б за хронологією подій надаватися на підставі іншого договору.

Крім того, враховуючи велику кількість посередників у досліджуваних відносинах позивача із TOB «Сієста капітал» так і TOB «Індіго медіа» які спрямовані на розміщення реклами, суд ставить під сумнів наявність господарської мети у таких господарських операціях, оскільки фактично виникає ситуація, коли в ефірі одного каналу, в один і той же період, транслюється одна і таж реклама за посередництвом різних субєктів господарювання.

Також суд звертає увагу і на те, що правовідносини, про існування яких зазначає позивач (між TOB «НК-Віфарт» та TOB «Сієста Капітал» та TOB «Індіго медіа») за своїм характером повязані із отриманням позивачем рекламних послуг.

Засади рекламної діяльності в Україні, відносини, що виникають у процесі виробництва, розповсюдження та споживання реклами врегульовані Законом України «Про рекламу» від 03.07.1996 року № 270/96-ВР.

Відповідно до положень ст.1 вказаного Закону, реклама - інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь-якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару.

Виробником реклами є особа, яка повністю або частково здійснює виробництво реклами, рекламодавець - особа, яка є замовником реклами для її виробництва та/або розповсюдження, а розповсюджувачем реклами є особа, яка здійснює розповсюдження реклами.

Однак виходячи із тих договірних обовязків які покладено на TOB «Сієста капітал», та TOB «Індіго медіа», вказані субєкти господарювання не можуть вважатися розповсюджувачами реклами в розумінні Закону України «Про рекламу», оскільки їх обовязки зводяться до виконання лише посередницької функції між рекламодавцем та розповсюджувачем реклами.

Отже, суд доходить висновку і про відсутність реального характеру господарських відносин між позивачем та TOB «Сієста Капітал» та TOB «Індіго медіа», оскільки такі окрім того, що не підтверджено належними документами, характеризуються також і відсутністю дійсної господарської мети. Тому висновки контролюючого органу у цій частині є правомірними та відповідають дійсним обставинам справи.

Враховуючи вказане, висновки акта перевірки щодо вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними по операціях позивача з ТОВ «ГазУкраїна-2020», ТОВ «Ремако», ТОВ «Торговий дім ОСОБА_8», ТОВ «Фінанспромгаз», ТОВ «Фінанспромгаз Ойл», ТОВ «Транс-газ ОСОБА_9», ТОВ «Індіго Медіа» та ТОВ «Сієста Капітал», не спростовується наданими документами та дослідженими обставинами справи. Тому, оскаржувані податкові повідомлення рішення № НОМЕР_1 від 12.08.2015 року та № НОМЕР_2 від 12.08.2015 року прийняті за наявності як законних так і фактичних підстав, та скасуванню не підлягають.

Питання щодо розподілу судових витрат вирішено судом відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович