Справа № 653/1452/15-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2015-11-10 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 листопада 2015 р.м.ОдесаСправа № 653/1452/15-а

Категорія: 6.2 Головуючий в 1 інстанції: Берлімова Ю.Г.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду в складі:

Судді доповідача - Потапчука В.О.

суддів - Жук С.І.

- Шеметенко Л.П.

при секретарі - Алексєєвої Н.М.

за участю представника апелянта - ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Споживчого товариства «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» на постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 25 вересня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генічеської міської ради та Споживчого товариства «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» про скасування рішення органу місцевого самоврядування, яким надано право власності на земельну ділянку-

В С Т А Н О В И Л А:

21 лютого 1996 року виконавчий комітет Генічеської міської ради Херсонської області приняв рішення № 60 ( п. 5) щодо видачі Генічеській РПС державного акту на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1.

25 квітня 2012 року рішенням ХХІ сесії VI скликання Генічеської міської ради Херсонської області продано у власність громадянці ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0012 га, за тією ж адресою: АДРЕСА_1 для розміщення існуючого ларьку.

Позивач ОСОБА_3 19 червня 2015 року звернулася до суду першої інстанції, з адміністративним позовом до виконкому Генічеської міської ради Херсонської області, Споживче товариство «Генічеське споживче товариство «Нова кооперація», в якому просить визнати незаконним та скасувати п. 5 рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради № 60 від 21 лютого 1996 року в частині видачі Генічеській РПС державного акту на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, вважаючи, що вказане рішення перешкоджає здійснювати їй право володіння та розпорядження належною її з 2012 року на праві власності земельною ділянкою, розташовану за тією ж адресою .

Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 25.09.2015 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права у зв'язку з чим апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та пояснили, що оскаржене ними рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради № 60 від 21 лютого 1996 року в частині видачі Генічеській РПС державного акту на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, впливає на право користування позивачем виділеною їй в 2012 році земельною ділянкою. При цьому, позивач та її представник в судовому засіданні визнали, що пропустили строк звернення до суду по даній справі, однак вважають подачу вказаного позову, як єдиний спосіб захистити свої права на користування та володіння земельною ділянкою.

Представник Генічеської міської ради позов визнав, пояснив суду, що міська рада при прийняті рішення про передачу земельної ділянки позивачу не знала про оскаржене рішення.

Представник Споживчого товариства «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» позов та апеляцію не визнав, пояснив, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, так як позивач порушив строки позивної давності, а суд першої інстанції, визнаючи пропуск позивачем строків звернення до суду поважним не аргументував своїх доводів. Окрім іншого, суд першої інстанції, при розгляді справи по суті, на думку апелянта, також не дослідив всі обставин справи та прийняв рішення з порушення норм процесуального та матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що 21 лютого 1996 року Виконавчий комітет Генічеської міської ради народних депутатів своїм рішенням № 60, а саме пунктом 5 видав державні акти на право користування землею машинобудівельного заводу Генічеській шляховій ремонтно-будівельній дільниці, Генічеській РПС.

Споживче товариство «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» є правонаступником Генічеської районної споживчої спілки відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 12.11.2008 року №1019, що підтверджується також рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 26 липня 2011 року відповідно до якого СТ ГСТ "Нова кооперація" визнано правонаступником Генічеської райспоживспілки та належним користувачем земельної ділянки загальною площею 2,71 га розташованої за адресою: м. Генічеськ , вул.. Махарадзе, 64 (територія ринку) відповідно до державного акту на право постійного користування земельною ділянкою

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2012 року рішення Херсонського окружного адміністративного суду залишено без змін.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до постанови Генічеського районного суду від 03 червня 2009 року, встановлено, що рішенням №124 виконком Генічеської міської ради від 20.03.2008 року, без погодження з райспоживспілкою, надав дозвіл ОСОБА_3 на розміщення кіоску по реалізації тютюнових виробів по вул.. Махарадзе, 64, тобто на території переданої райспоживспілки.

Однак, не зважаючи на існування діючого рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради № 60 від 21 лютого 1996 року в частині видачі Генічеській РПС державного акту на право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, 25 квітня 2012 року рішенням ХХІ сесії VI скликання Генічеської міської ради Херсонської області продано у власність громадянці ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0012 га, за адресою: АДРЕСА_1 для розміщення існуючого ларьку.

Такі самі земельні ділянки були продані Генічеською міською радою і іншим суб'єктам підприємницької діяльності, які мали існуючі ларьки на території ринку, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з вказаним рішеннями Генічеської міської ради, щодо передачі земельних ділянок по вул.. Махарадзе, 64 підприємцям та у зв'язку з наявністю суперечок між цими підприємцями, які працюють на території ринку та користувачем земельної ділянки на якій цей ринок розташовано, а саме зі Споживчим товариством «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» почалися багато численні судові спори про визнання права власності на вищевказану земельну ділянку, скасування нормативних актів. За наслідками судових спорів було встановлено наступне.

Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 03 червня 2009 року дії виконавчого комітету Генічеської міської ради про надання дозволу на розміщення об'єктів на території ринку за адресою: АДРЕСА_1, без узгодження з районною спілкою споживчих товариств визнані такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства та такими, що порушують права Генічеської райспоживспілки як постійного землекористувача. Рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради № 124 від 20 березня 2008 року про надання дозволу ПП ОСОБА_3 на розміщення кіоску по реалізації тютюнових виробів скасовано.

Ухвалою Генічеського районного суду Херсонської області від 19 травня 2009 року залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 15 липня 2009 року по справі № 16/2009 скасовано рішення постійно діючого третейського суду при юридичній корпорації «Принцип» № ПВ-106-18/08 від 20.11.2008 року в справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до громадянки ОСОБА_5 про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна - будівлю магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язання про звільнення даної будівлі.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 26 липня 2011 року , яка залишена в силі Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07 листопада 2012 року задоволено адміністративний позов Генічеського споживчого товариства "Нова кооперація" до Генічеської районної державної адміністрації Херсонської області (та Генічеської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_6. ОСОБА_7. ОСОБА_8. ОСОБА_9. ОСОБА_10. ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15. ОСОБА_16. ОСОБА_17. ОСОБА_18. ОСОБА_19. ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22. ОСОБА_23, ОСОБА_24 ( з урахуванням збільшення позовних вимог) про скасування рішення міської ради № 108 від 25.03.2011 року, скасування рішення міської ради № 70 від 17.03.2011 року.

Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 25.01.2012 р. у справі №2-а-4141/11/2107 за позовом Споживчого товариства «Генічеське споживче товариство «Нова кооперація» до Генічеської міської ради було скасовано рішення Генічеської міської ради від 20.10.2009 р. №1110 про скасування державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ХС від 22.03.1996 р.

Вказана постанова була залишена в силі ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2013 р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.09.20ІЗ р. (К/800/34395/13). '

Задовольняючи позов Споживчого товариства "Генічеське споживче товариство "Нова кооперація" про скасування рішення Генічеської міської ради Херсонської області №1110 від 20.10.2009 р., суди дійшли висновку, що міська рада неправомірно скасувала державний акт на право постійного користування землею серії ХС від 22.03.1996 р., оскільки він перейшов до СТ ГСТ «Нова кооперація», а тому останнє набуло право постійного користування земельною ділянкою площею 2,71 га по АДРЕСА_1

Розглядаючи вказаний спір колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не надано будь яких обґрунтувань та пояснень тим обставинам, що позивачем пропущено строки звернення до суду, адже предметом спору є оскарження пункту 5 рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради народних депутатів № 60 від 21 лютого 1996 року, а з відповідним позовом позивачка звернулась лише 19 червня 2015 року, тобто через 19 років після прийняття оскаржуваного рішення.

Вирішуючи вказане питання, колегія суддів враховує багаточисленні судові справи, в яких брала участь і позивач і відповідач і третя особа стосовно права на земельну ділянку, яка розташована за адресом: АДРЕСА_1, пояснення позивача та його представника в судовому засіданні та вважає, що позивач тривалий час була обізнана про наявність оспорюваного рішення та факт наявності державного акту на права користування вищевказаною земельною ділянкою Споживчим товариством «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» та позивачем пропущено строк звернення до суду.

Також колегія суддів приймає до уваги, що у судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач не заперечувала, що була обізнана про наявність оспорюваного рішення, але вказувала на те, що звернення до суду з даним позовом вважає способом захисту своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів при цьому зазначає, що у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (№ 22277/93 від 27.06.2000 року) зазначено, що правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру: перевіряючи його виконання, слід звернути увагу на обставини справи.

Ознайомившись із доводами позивача колегія суддів вважає, що реалізація права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від позивача. Позивач, відмовляючись від дотримання порядку подачі позову, позбавив себе можливості реалізувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду. не обґрунтувавши при цьому, поважності причин їх пропуску. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано доказів про поважність причин пропуску строку звернення до адміністративного суду з оскарженням пункту 5 рішення виконавчого комітету Генічеської міської ради народних депутатів № 60 від 21 лютого 1996 року, а суд першої інстанції, поновлюючи строк звернення до суду свої дії не аргументував.

За таких обставин на думку колегії суддів постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідності до вимог ст. 203 КАС України.

Разом з тим, з огляду на наявні судові рішення, колегія суддів вбачає, що між позивачем, відповідачами існує спір про право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 на якій ними здійснюється підприємницька діяльність, який виник внаслідок прийняття відповідачем в 2012 році рішень про передачу у власність підприємцям ринку земельних ділянок при наявності оскарженого рішення 1996 року про видачу державного акту на вказану земельну ділянку іншому суб'єкту.

Вказаний спір - тобто спір про визначення права користування спірною земельною ділянкою є також основою та підставою заявлених позовних вимог по справі так як це є кінцевою метою позивача.

Статтею 14 Конституції України гарантує право власності на землю Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України (далі - ЗК) земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5 Конституції України).

Відповідно до частини третьої статті 140, частини першої статті 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України від 21.05.1997 року № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 80 ЗК встановлено, що суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності (частини перша, друга статті 83 ЗК).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС до компетенції адміністративних судів віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб'єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС). Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

У пунктах "а", "б", "в", "г" і "к" статті 12 ЗК передбачено, що до повноважень міської ради належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування; вилучення їх із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідної територіальної громади селища; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Земельні відносини поділяються на публічні та приватні. Відповідно і спори в таких відносинах можуть бути як публічно-правовими, так і приватноправовими (цивільними, господарськими).

Згідно з частиною другою статті 2 Цивільного кодексу України (далі ЦК) учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов'язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК).

Міськрада у справі, яка розглядається, є суб'єктом цивільних правовідносин і має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих відносин. Реалізуючи право розпорядження земельною ділянкою, що перебувала у її власності, Міськрада відповідно до статті 5 ЗК має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб'єктом земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею. У цьому випадку відсутня підпорядкованість одного учасника земельних правовідносин (Товариство) іншому (Міськрада), яка має місце під час здійснення органом місцевого самоврядування владних управлінських функцій.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з частиною четвертою статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Ці положення Основного Закону кореспондуються з пунктом "в" статті 5 ЗК, згідно з яким земельне законодавство базується на принципі невтручання держави у здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до частини шостої статті 319 ЦК держава не втручається у здійснення власником права власності. Тобто пряме адміністрування з боку органів влади є неприпустимим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідач владних управлінських функцій не здійснював і суб'єктом владних повноважень у цих відносинах не був.

При цьому, враховуючи, що фактично предметом позову є спір про право користування земельною ділянкою, колегія суддів також вважає, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі однієї зі сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних прав щодо неї, не може бути розглянуто за правилами КАС.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки, тим більш при наявності декількох взаємно виключаючих один одного нормативних актів на один та той же об'єкт, має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про реалізацію права власності, яке регулюється цивільними та господарськими правовідносинами.

Відповідно до ч.2 ст.2 КАСУ до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь які дії та рішення суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу суд першої інстанції виходив з того, що спір по справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Вирішуючи спір по суті суд першої інстанції залишив поза увагою ті обставини, що у відносинах які склались між сторонами , відповідач при прийняті оскарженого рішення не здійснював владних повноважень. При цьому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позов, предметом якого є перевірка правильності формування волі одної із сторін стосовно розпорядження землею та передачі відповідних функцій щодо неї, може бути розглянутий за правилами КАСУ.

Колегія суддів, при прийняті рішення по вказаному спору, приймає до уваги ст. 6 Конвенції про захист прав людини від 04 листопада 1950 року, практику Європейського суду ( справа Занц до Австрії від 12 жовтня 1978 року ) , правову позицію Верховного Суду України викладену в Постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, від 09 грудня 2014 року у справі № 21-308а14, від 16 грудня 2014 року у справі № 21-544а14.

Не обговорюючи правильності застосування норм ЗК України, беручи до уваги, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин справи і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність свої дій чи рішень на відміну від визначального принципу цивільного (господарського) судочинства який полягає в змагальності сторін, колегія суддів вважає, що суд який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції не може вважатись судом в розумінні встановленого законодавством та ч.1 ст.6 Конвенції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ч. 1 ст.. 203 КАС України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Враховуючи, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з подальшим закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 157, 195, 196, 203,206 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Споживчого товариства «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» - задовольнити частково.

Постанову Генічеського районного суду Херсонської області від 25 вересня 2015 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генічеської міської ради та Споживчого товариства «Генічеське Споживче товариство «Нова кооперація» про скасування рішення органу місцевого самоврядування,- скасувати та закрити провадження по справі.

Роз'яснити позивачу, що даний спір повинен розглядатися в порядку цивільного (госплодарського) судочинства.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали виготовлено 12 листопада 2015 року.

Суддя-доповідач: Потапчук В.О.

Судді: Жук С.І.

Шеметенко Л.П.